TRI TAROT KARTE
MRAČNA KULA II
Stephen King

The Dark Tower II: The Drawing of the Three
Stephen King, 1987

ARGUMENT

Tri tarot karte je naslov drugog dela duge priče po imenu Mračna kula, priče koja je donekle nadahnuta i postoji zahvaljujući narativnoj poemi Roberta Brauninga "Čajld Roland Mračnoj kuli stiže" (koja, opet, duguje svoje postojanje Kralju Liru).

Prvi deo, Revolveraš, govori o tome kako Roland, poslednji revolveraš u svetu koji je "krenuo dalje", konačno sustiže čoveka u crnom... čarobnjaka koga je progonio veoma dugo - koliko dugo, još ne znamo tačno. Ispostavlja se da je čovek u crnom tip po imenu Valter, koji se lažno predstavljao kao prijatelj Rolandovog oca u danima pre nego što je svet krenuo dalje.

Rolandov cilj nije ova poluljudska kreatura, već Mračna kula; čovek u crnom - tačnije, ono što čovek u crnom zna - njegov je prvi korak na putu prema tom tajanstvenom mestu.

Ko je Roland zaista? Kakav je bio njegov svet pre nego što je "krenuo dalje"? Šta je Kula, i zašto je on traži? Imamo samo fragmentarne odgovore na to.

Roland je revolveraš, neka vrsta viteza, jedan od onih zaduženih da održe svet kojeg se Roland seća kao sveta "ispunjenog ljubavlju i svetlom" onakvim kakav je; da ga spreče da krene dalje.

Znamo da je Roland bio primoran da prerano polaže ispit muškosti pošto je otkrio da mu je majka postala ljubavnica Martena, mnogo većeg čarobnjaka nego što je to Valter (koji je, a da to Rolandov otac ne zna, Martenov saveznik); znamo da je Marten planirao da Roland to otkrije, jer je očekivao da Roland ne uspe i da ga "pošalju na zapad"; znamo da Roland na ispitu trijumfuje.

Šta još znamo? Da revolverašev svet nije sasvim drugačiji od našeg. Artefakti poput benzinskih pumpi i određene pesme ("Hej, Džud", na primer, ili deo pesmice koja počinje sa "Pasulj, pasulj, muzikalno voće...") preživeli su; isto tako i običaji i rituali čudnovato nalik na naš romantizovani pogled na američki zapad.

A tu je i pupčana vrpca koja nekako povezuje naš svet sa revolveraševim. U postaji na odavno napuštenom kočijaškom drumu u velikoj, sterilnoj pustinji, Roland susretne dečaka po imenu Džejk, koji je u našem svetu poginuo. Dečaka koga je, u stvari, sa uličnog ćoška gurnuo sveprisutni (i kvarni) čovek u crnom. Poslednje čega se Džejk, koji se zaputio u školu sa torbom za knjige u jednoj i kutijom za užinu u drugoj ruci, seća iz svog sveta - našeg sveta - jeste da ga gazi kadilak... i da gine.

Pre nego što dođu do čoveka u crnom, Džejk ponovo umre... ovaj put zato što revolveraš, suočen sa drugim najbolnijim izborom u životu, odluči da žrtvuje tog simboličnog sina. Birajući između Kule i deteta, mogućnosti prokletstva i spasenja, Roland bira Kulu.

"Idi onda", kaže mu Džejk pre nego što se sunovrati u ambis. "Ima još svetova pored ovih."

Konačno suočavanje Rolanda i Valtera zbiva se na prašnjavoj golgoti kostiju u raspadanju. Mračnjak Rolandu proriče sudbinu špilom tarot karata. Te karte pokazuju čoveka po imenu Sužanj, ženu zvanu Gospa od senki, i mračnije obličje koje je naprosto Smrt ("ali ne za tebe, revolverašu", kaže mu čovek u crnom) i proročanstva koja postaju tema ovog dela.. i Rolandovog drugog koraka na dugoj i teškoj stazi prema Mračnoj kuli.

Revolveraš se završava tako što Roland sedi na plaži kraj Zapadnog mora i posmatra zalazak sunca.

Čovek u crnom je mrtav, revolveraševa budućnost nejasna; Tri tarot karte počinju na istoj toj plaži, nepunih sedam sati kasnije

PROLOG: MORNAR

Revolveraš se probudi iz zbrkanog sna koji kao da se sastojao od jedne jedine slike: slike Mornara iz tarot špila odakle je čovek u crnom delio karte (ili se pravio da ih deli) i proricao revolveraševu tešku budućnost.

On se davi, revolverašu, govorio je čovek u crnom, a nikog nema da mu baci uže. Dečak Džejk.

Ali, to nije bio košmar. Bio je to dobar san. Bio je dobar zato što je on bio taj koji se davio, a to je značilo da on uopšte i nije Roland, već Džejk, i on to prima kao olakšanje, zato što bi bilo daleko bolje udaviti se kao Džejk, nego živeti kao on sam, čovek koji je, zbog hladnog sna, izdao dete koje mu je verovalo.

Dobro, u redu, udaviću se, pomisli on, osluškujući riku mora. Neka se udavim. Ali, to nije bio zvuk pučine; bio je to zvuk grebanja vode pune kamenja. Da li je on Mornar? Ako jeste, zašto je kopno toliko blizu?

I, u stvari, zar se on ne nalazi na kopnu? Činilo se kao...

Ledeno hladna voda zapljusnu mu čizme i pokulja mu uz noge prema preponama. Oči mu se tada otvoriše, i ono što ga je prenulo iz sna nisu bila jaja koja su mu se smrzavala, najednom skupljena u veličinu lešnika, pa čak ni užas s njegove desne strane, već pomisao na pištolje... pištolje i, što je bilo još važnije, municiju. Mokri pištolji mogli su se brzo rastaviti, obrisati, podmazati, ponovo obrisati, ponovo podmazati, i sastaviti; mokra municija, poput mokrih šibica, mogla bi, ali ne i morala, da bude ponovo upotrebljiva.

Užas je bio neki gamižući stvor kojeg mora da je izbacio prethodni talas. Vukao je mokro, sjajno telo nezgrapno po pesku. Bio je dugačak oko četiri stope i nalazio se oko četiri jarde desno od njega. Posmatrao je Rolanda bezbojnim očima na drškama. Njegov dugi, nazubljeni kljun otvori se i poče da proizvodi zvuk čudnovato sličan ljudskom govoru: tugaljiva, čak očajnička pitanja na tuđinskom jeziku: "Did-a-čik?

Dam-a-čam? Ded- a-ček"

Revolveraš je već viđao jastoge. Ovo nije bio jastog, ali od svega što je ikada video jastozi su bili jedino na šta je stvorenje iole ličilo. Izgleda da ga se uopšte nije plašilo. Revolveraš nije znao je li opasno ili ne. Nije ga brinula sopstvena mentalna zbrkanost - privremena nesposobnost da se seti gde je ili kako je tu dospeo, da li je zaista uhvatio čoveka u crnom ili je sve to bio samo san. Znao je samo da mora da pobegne od vode pre nego što mu ona ne nakvasi municiju.

On začu škripavu, nadimajuću riku vode i skrenu pogled sa stvorenja (stalo je i podiglo klešta kojima se vuklo napred, apsurdno nalik na boksera koji zauzima gard, koji se, kako ih je Kort naučio, zvao Stav časti) prema nadolazećem talasu prekrivenom pramenom pene.

Čuje talas, pomisli revolveraš. Šta god da je, ima uši.

On pokuša da ustane, ali noge ga izdadoše, utrnule toliko da ih nije osećao.

Još sanjam, pomisli on, ali čak i u tom zbrkanom stanju bila je to misao isuviše privlačna da bi joj zaista poverovao. On ponovo pokuša da ustane, gotovo uspe, a onda pade natrag. Talas se razbijao. Više nije bilo vremena. Morao je da se zadovolji kretanjem nalik na način na koji se izgleda kretalo stvorenje s njegove desne strane: on ukopa obe ruke i povuče zadnjicu uz kamenitu obalu, dalje od talasa.

Nije prevalio dovoljno da bi sasvim izbegao talas, ali stigao je dovoljno daleko za ono što mu je bilo cilj.

Talas mu zasu samo čizme. Dopre mu gotovo do kolena, pa se povuče. Možda onaj prvi nije stigao toliko daleko koliko sam mislio. Možda...

Na nebu se video polumesec. Prekrivala ga je mrežica izmaglice, ali odavao je dovoljno svetlosti da bi mogao da vidi da su mu futrole isuviše tamne.

Znači, ako ništa drugo, pištolji su svakako ovlaženi.

Nije bilo moguće odrediti kolika je šteta, niti da li su meci, bilo u cilindrima, bilo u ukrštenim opasačima, takođe bili ovlaženi. Pre nego što proveri, morao je da se skloni dalje od vode. Morao je da..

"Dod-a-čok?" Ovo je bilo mnogo bliže. Zabrinut zbog vode, zaboravio je na stvorenje koje je voda izbacila. On se osvrnu i vide da je ono sada samo četiri stope daleko. Klešta su mu bila ukopana u pesak obale, po kojem je bilo razbacano kamenje i školjke.

Ono podiže mesnato, nazubljeno telo, i za tren je ličilo na škorpiona, ali Roland nije video nikakvu bodlju na kraju njegovog tela.

Ponovo škripava rika, ovaj put mnogo glasnija.

Stvorenje smesta stade i ponovo podiže klešta u sopstvenu čudnu verziju Stava časti.

Ovaj talas je bio veći. Roland ponovo poče da se povlači uz padinu žala, a kada je ispružio ruke, stvorenje se pokrenu sa brzinom na koju njegovi prethodni pokreti ni najmanje nisu ukazivali.

Revolveraš oseti jarki blesak bola u desnoj ruci, ali sada nije imao vremena da misli na to. Odgurnu se potpeticama gnjecavih čizama, zagreba rukama i uspe da umakne talasu.

"Did-a-čik?" zapita monstrum svojim tugaljivim glasom kao da kaže: 'Zar mi nećeš pomoći? Zar ne vidiš da sam očajan?' i Roland vide da patrljci kažiprsta i srednjeg prsta njegove desne ruke nestaju u nazubljenom kljunu stvorenja. Ono ponovo kidisa i Roland podiže desnu šaku sa koje je curilo taman na vreme da spase preostala dva prsta.

"Dam-a-čam? Dad-a-čam?"

Revolveraš se teturavo osovi na noge. Stvorenje mu rascepi mokre farmerke, raseče čizmu čija je stara koža bila gipka, ali čvrsta kao gvožđe, i otkinu parče mesa sa Rolandovog lista noge.

On poteže desnom rukom i shvati da su dva prsta neophodna da izvede drevni čin ubijanja nestala tek kada revolver pade u pesak.

Monstrum pohlepno škljocnu ka njemu.

"Ne, gade!" zareža Roland i šutnu. Bilo je to kao da je šutnuo kameni blok... koji ujeda. Stvorenje otkinu vrh Rolandove desne čizme, iščupa mu najveći deo nožnog palca i samu čizmu sa noge.

Revolveraš se sagnu, uze revolver, ispusti ga, opsova i konačno uspe. Ono što je nekada bilo toliko lako da na to nije ni mislio, najednom je postalo trik sličan žongliranju.

Stvorenje se zgurilo oko revolveraševe čizme i kidalo je, postavljajući svoja nerazumljiva pitanja.

Talas se zakotrlja prema plaži, i pena koja mu je prekrivala vrh izgledala je bledo i mrtvo na mrežastoj svetlosti polumeseca. Jastogovište prestade da se bavi čizmom i podiže klešta u bokserski stav.

Roland poteže levom rukom i povuče oroz tri puta.

Klik, klik, klik.

Sada je, ako ništa drugo, znao za municiju u burencetu.

On vrati levi pištolj u futrolu. Da bi vratio desni, morao je da okrene cev naniže levom rukom, i da ga pusti da padne na mesto. Krv je prekrivala izlizane rukohvate od gvozdenog drveta; krv je poprskala futrolu i stare farmerke za koje je futrola bila vezana kožnom uzicom. Kuljala je iz patrljaka gde su mu nekada bili prsti.

Unakaženo desno stopalo bilo mu je još suviše utrnulo da bi ga bolelo, ali u desnoj ruci mu se razulario požar. Duhovi talentovanih i dugo obučavanih prstiju koji su se već rastvarali u digestivnim sokovima tog stvora, vrištali su da su još tu, da još gore.

Vidim ozbiljne probleme pred sobom, pomisli revolveraš odsutno.

Talas se povuče. Monstrum spusti klešta, rascepi novu rupu u revolveraševoj čizmi, a onda zaključi da je vlasnik mnogo ukusniji od tog parčeta kože koje mu je nekako spalo.

"Dad-a-čam?" upita i pohita prema njemu jezivo brzo. Revolveraš uzmače na nogama koje jedva da je osećao, shvativši da stvorenje mora da poseduje bar neku inteligenciju; prišlo mu je oprezno, možda izdaleka, duž žala, nesigurno u to za šta je on sposoban. Da ga zapljuskivanje talasa nije probudilo, stvorenje bi mu otkinulo lice još dok je bio u dubokom snu. Sada je zaključilo da ne samo da je ukusan, već i ranjiv; lak plen.

Gotovo da ga je stiglo, stvorenje dugo četiri stope, visoko jednu, stvorenje teško možda sedamdeset funti, koje misli samo na ždranje mesa poput Davida, sokola kojeg je imao kao dečak - ali bez Davidove nejasne naznake lojalnosti.

Revolveraševa leva potpetica udari o kamen koji je štrčao iz peska, on se zatetura i umalo ne pade.

"Dod-a-čok?" upita stvor, naizgled zabrinuto, zabulji se u revolveraša zanjihanim očima na antenama i poseže kleštima... a tada dođe talas, i klešta se ponovo podigoše u Stav časti. Ipak, sada su jedva primetno podrhtavala, i revolveraš shvati da odgovaraju na zvuk talasa, a zvuk je sada - bar za to - malo jenjavao.

On kroči natrag preko kamena, pa se sagnu dok se talas lomio na obali uz svoju škripavu riku. Glava mu je bila samo nekoliko inča od insektolikog lica stvorenja. Jednim kleštima moglo je s lakoćom da mu iskopa oči iz glave, ali drhtava klešta, toliko nalik na stisnute pesnice, ostaše podignuta sa obe strane papagajskog kljuna.

Revolveraš posegnu za kamenom preko kojeg umalo nije pao. Bio je velik, poluukopan u pesku, i njegova unakažena desna ruka zaurla kada se čestice zemlje i oštre ivice šljunkovitog tla zariše u otvoreno, krvavo meso, ali on iščupa kamen i podiže ga, povukavši usne sa zuba.

"Dad-a..." poče monstrum, spuštajući klešta dok se talas lomio i dok mu je zvuk jenjavao, a revolveraš svom snagom zamahnu kamenom po njemu.

Začu se zvuk lomljenja kada člankovita leđa stvorenja pukoše. Ono poče divlje da se otima pod kamenom, podiže zadnju polovinu i stade da mlati, mlati i mlati. Njegova pitanja pretvoriše se u zujave usklike bola. Klešta su se otvarala i zatvarala u prazno.

Kljunaste čeljusti gutale su gomile peska i šljunka.

A opet, kada se razlomio novi talas, ono pokuša da ponovo podigne klešta, i revolveraš mu nagazi na glavu preostalom čizmom. Začu se zvuk sličan lomljenju gomile suvih grančica. Gusta tečnost prsnu pod Rolandovom potpeticom i pljusnu u dva smera.

Izgledala je crno. Stvorenje se nape i mahnito uskoprca. Revolveraš još jače nagazi.

Naiđe talas.

Revolveraš skloni čizmu.

Nazubljeni kljun stvorenja, koji mu je sa živog tela otkinuo dva prsta i nožni palac, polako se otvarao i zatvarao. Jedna antena ležala je polomljena na pesku. Druga je besmisleno drhtala.

Revolveraš nagazi ponovo. I ponovo.

On šutnu kamen u stranu zastenjavši od napora i pođe kraj desne strane monstrumovog tela, metodično gazeći levom čizmom, razbijajući mu ljušturu, istiskujući bledu utrobu na tamnosivi pesak.

Bilo je mrtvo, ali on je svejedno želeo da učini svoje do kraja; nikada, tokom čitavog svog čudnovatog trajanja, nije bio tako suštinski povređen, a sve je došlo tako neočekivano.

Nastavio je sve dok nije ugledao vrh sopstvenog prsta u izgaženoj utrobi stvorenja, i belu prašinu ispod nokta sa golgote gde su on i čovek u crnom održali svoj dugi razgovor, a onda je pogledao u stranu i povratio.

Revolveraš se vratio do vode kao pijanac, držeći ranjenu ruku uz košulju, osvrćući se s vremena na vreme da proveri nije li stvorenje još živo, kao neka tvrdokorna osa koju iznova i iznova pljeskaš, a ona se i dalje trza, omamljena, ali ne i mrtva; da proveri ne prati li ga, postavljajući svoja tuđinska pitanja smrtonosnim, očajničkim glasom.

Na pola puta niz obalu zastao je zaljuljan i pogledao mesto na kojem se nalazi, prisećajući se. Očigledno je zaspao, tik iznad linije plime. On zgrabi svoju torbu i raskidanu čizmu.

Na goloj svetlosti meseca ugledao je druga stvorenja iste vrste, a u zatišju između dva talasa začuo njihove zapitkujuće glasove.

Revolveraš je uzmicao korak po korak, uzmicao je sve dok nije stigao do travnatog ruba obale. Tamo je seo i učinio jedino što je znao: posuo je patrljke prstiju i nožnog palca poslednjim ostacima duvana da zaustavi krvarenje, posuo ih u debelom sloju uprkos novom žiganju (njegov nestali nožni palac pridružio se horu), a onda ostao samo da sedi, oznojen na hladnoći, pitajući se hoće li se inficirati, pitajući se kako da se snalazi na ovom svetu bez dva prsta desne ruke (kada se radilo o pištoljima, obe ruke bile su mu jednake, ali u svim ostalim stvarima, desna je bila glavna), pitajući se da li je ujed stvorenja bio otrovan i da li otrov možda već čini svoje u njemu, pitajući se hoće li ikada svanuti.

SUŽANJ

GLAVA 1 - VRATA

1

Tri. Tri je broj tvoje sudbine.

Tri?

Da. Tri je mističan broj. Tri stoji u samom srcu mantre.

O kakvoj trojci govoriš?

Prvi je mlad, tamnokos. Samo što se nije upustio u pljačku i ubistvo. Zaražen je demonom. Ime demona je HEROIN.

Koji je to demon? Ne znam za njega, čak ni iz dečjih priča.

Pokušao je da govori, ali njegov glas je nestao, kao i glas proročišta, Zvezdane Drolje, Kurve Vetrova; on vide kako ni iz čega ni u šta lepršavo pada karta, prevrće se u lenjoj tami. Na njoj se babun cerio preko ramena tamnokosog mladića; njegovi uznemirujuće Ijudski prsti bili su tako duboko ukopani u mladićev vrat da su im vrhovi nestali u mesu. Pogledavši podrobnije, revolveraš vide da babun jednom od tih stegnutih ruku davitelja drži korbač. Lice zajahanog muškarca kao da se grčilo u nemoj stravi.

Sužanj, šapnuo je prijazno čovek u crnom (koji je nekada bio čovek kome je revolveraš verovao). Malo uznemirava, zar ne? Malo uznemirava... malo uznemirava... malo...

2

Revolveraš se naglo probudi, zamahnuvši unakaženom rukom prema nečemu, siguran da će sledećeg trena jedno od tih oklopljenih stvorenja iz Zapadnog mora pasti na njega, očajnički postavljajući pitanja na svom nepoznatom jeziku dok mu otkida lice sa lobanje.

Umesto toga, morska ptica, privučena svetlucanjem jutarnjeg sunca na dugmetima njegove košulje, otkotrlja se u stranu sa prestrašenim gakanjem.

Roland sede.

Ruka mu je strašno, beskrajno pulsirala. Desno stopalo takođe. Oba prsta i nožni palac i dalje su insistirali da su tu. Donja polovina njegove košulje je nestala; ono što je preostalo podsećalo je na iskrzani prsluk. Jedno parče upotrebio je da zavije ruku, drugo da zavije stopalo.

Odlazite, reče on odsutnim delovima svog tela. Sada ste duhovi. Odlazite.

To je malo pomoglo. Ne mnogo, ali bar donekle. Bili su duhovi, u redu, ali jako živahni.

Revolveraš pojede parče sušene govedine. Njegova usta nisu je mnogo želela, želudac još manje, ali on je pojeo to na silu. Kada je smestio to u sebe, osetio se malo jačim. Ipak, nije ostalo mnogo; još malo pa nestalo.

Opet, bilo je stvari koje je trebalo obaviti.

On nesigurno ustade i pogleda oko sebe. Ptice su ga nadletale i obrušavale se, ali činilo se kao da svet pripada samo njemu i njima.

Monstrumi su nestali. Možda su bili noćna stvorenja; možda stvorenja plime. U tom trenutku činilo se da je ta razlika nevažna.

More je bilo ogromno, i sastajalo se sa horizontom u izmagličastoj, plavoj tački koju je bilo nemoguće odrediti. Za jedan dugi trenutak revolveraš je, zahvaljujući razmišljanju, zaboravio na bol. Nikada nije video toliko vode. Čuo je za to u dečjim pričama, naravno, čak su ga učitelji uveravali - neki, barem - da postoji - ali zaista videti to, tu nemerljivost, tu zaprepašćujuću vodu posle godina i godina jalove zemlje, bilo je teško za prihvatanje... teško da se uopšte vidi.

Gledao je more dugo, zanesen, primoravajući sebe da ga vidi, zaboravivši u čudu na bol.

Ali, bilo je jutro, i bilo je stvari koje je trebalo obaviti.

On opipa viličnu kost u zadnjem džepu, pazeći da to obavi dlanom desne ruke, izbegavajući da se patrljci njegovih prstiju sretnu sa njom, ukoliko je još tamo, i pretvore neprestane jecaje te ruke u krike.

Bila je tamo.

U redu.

Sledeće.

On nespretno otkopča opasače i položi ih na osunčanu stenu. Izvadi pištolje, otvori burenca i ukloni neupotrebljivu municiju. Baci je od sebe. Ptica privučena jarkim odsjajem metka baci ga u vazduh, uhvati kljunom, ispusti i odlete.

Morao se pobrinuti za pištolje, morao je to već da učini, ali pošto je svaki pištolj, u ovom i u svakom drugom svetu, obična tojaga kada nema municije, on položi opasače u krilo pre nego što je učinio bilo šta drugo, pa pređe rukom preko kože.

Oba opasača bila su mokra od kopče i igle do mesta gde su mu prelazili preko kukova; posle tog mesta, izgledali su suvo. On pažljivo povadi sve metke iz suvog dela opasača. Njegova desna ruka i dalje je pokušavala da obavi tu radnju, insistirajući da treba zaboraviti na to kako je osakaćena uprkos bolu, i on shvati da je iznova i iznova vraća ka kolenu, poput psa suviše glupog ili naprasitog da bi ga izlečio. Rastrojen od bola, umalo da je nije pljesnuo jednom ili dvaput.

Vidim ozbiljne probleme pred sobom, pomisli on ponovo.

On stavi metke za koje se nadao da su još dobri, na obeshrabrujuće malu gomilu. Dvadeset. Među njima je bila nekolicina koji gotovo sigurno neće opaliti. Nije mogao da se osloni ni na jedan od njih. On povadi ostale i stavi ih na drugu gomilu. Trideset sedam.

Pa, ionako ih nisi imao baš mnogo, pomisli on, ali shvatao je razliku između pedeset sedam bojevih metaka i možda dvadeset. Ili deset. Ili pet. Ili jednog.

Ili nijednog.

On stavi sumnjive metke na drugu gomilu.

Još je imao torbu. Ako ništa drugo. On je stavi u krilo, pa polako rasklopi pištolje i izvede ritual čišćenja. Kada je završio, prošla su dva sata i bol je bio tako jak da se zanosio od njega; sada mu je bilo teško da svesno razmišlja. Želeo je da spava. Nikada to više nije želeo u životu. Ali, u poštovanju dužnosti nikada nije postojao bilo kakav prihvatljiv razlog za poricanje.

"Kort", reče on glasom koji nije mogao da prepozna, i suvo se nasmeja.

Polako, polako, on sastavi revolvere i napuni ih mecima za koje je pretpostavljao da su suvi. Kada je to obavio, uzeo je onaj koji mu je bio sazdan za levu ruku, zategao zapinjač... a onda ga polako otpustio.

Želeo je da zna, da. Želeo je da zna hoće li, kada stisne oroz, začuti zadovoljavajući pucanj ili samo još jedno beskorisno škljocanje. Ali, škljocanje ne bi značilo ništa, a pucanj bi samo smanjio dvadeset na devetnaest.. na devet... na tri.. ili na nijedan.

On otkinu novo parče košulje, stavi ostale metke - one koji su bili ovlaženi - unutra, i veza ga levom rukom i zubima. Smesti ih u torbu.

Spavaj, zahtevalo je njegovo telo. Spavaj, moraš sada da spavaš, pre nego padne mrak, ničeg više nema, iscrpljen si...

On se zatetura na noge i pogleda pusti žal uzduž i popreko. Bio je boje donjeg veša koji dugo nije opran, i pun bezbojnih morskih školjki. Tu i tamo veliko kamenje štrčalo je iz krupnog peska, prekriveno ptičjim izmetom, stariji slojevi bili su žuti kao drevni zubi, a svežije mrlje bele.

Linija plime bila je označena algama koje su se sušile. Mogao je da vidi parčiće svoje desne čizme i mešine za vodu blizu te linije. On pomisli kako je gotovo čudo da visoki talasi nisu odneli mešine u more. Hodajući polako, sa izraženim šepanjem, revolveraš ode do tog mesta. Podiže jednu i zatrese je.

Druga je bila prazna. U ovoj je bilo još vode. Većina ljudi ne bi mogla to da razlikuje, ali revolveraš je znao to jako dobro, baš kao što majka ume tačno da raspoznaje svoje blizance. Putovao je sa tim mešinama dugo, dugo. Voda je pljuskala unutra. To je bilo dobro - dar. Stvorenje koje ga je napalo, ili bilo koje drugo, moglo je da razdere tu mešinu nehajnim ujedom ili rezom klešta, ali nije, a plima ju je poštedela. Samom stvorenju nije bilo ni traga, mada su njih dvoje okončali svoje daleko iznad linije plime.

Možda su ga odnele druge grabljivice; možda su mu srodnici priredili morsku sahranu, kao što se pričalo da elafonti, džinovska stvorenja iz dečjih priča, sahranjuju svoje mrtve.

On podiže mešinu levim laktom, dobro otpi i oseti da mu se vraća nešto snage. Naravno, desna čizma mu je bila uništena.. ali osetio je iskru nade. Sam donji deo bio je netaknut - izgreban ali netaknut - i možda je bilo moguće iseći i drugu kako bi joj odgovarala, napraviti nešto što će bar neko vreme potrajati...

Prikrala mu se nesvestica. Suprotstavio joj se, ali kolena su ga izdala, pa je seo, ujevši se glupavo za jezik.

Nećeš se onesvestiti, reče sam sebi smrknuto. Ne ovde, ne na mestu gde večeras još jedno od onih stvorenja može da dođe i dovrši posao.

I tako on ustade i zaveza praznu mešinu oko pojasa, ali pređe samo dvadeset jardi natrag ka mestu gde je ostavio pištolje i torbu, pa ponovo pade, poluonesvešćen. Ležao je tamo neko vreme, obraza stisnutog uz pesak, sa ivicom školjke zabodenom u rub vilice gotovo dovoljno duboko da ga raskrvari.

Uspeo je da otpije iz mešine, a onda je otpuzao natrag do mesta gde se probudio. Dvadeset jardi uz padinu nalazilo se jedno stablo kvrgave juke - bilo je kržljavo, ali pružiće mu bar malo hladovine.

Rolandu je dvadeset jardi izgledalo kao dvadeset milja.

Bez obzira na to, tromo je odgurao ono što mu je preostalo od imovine u taj mali zaklon hladovine.

Legao je tamo sa glavom u travi, i odmah potonuo prema nečemu što je moglo biti san, nesvest ili smrt.

Pogledao je u nebo i pokušao da odredi vreme. Nije još bilo podne, ali veličina hladovine u kojoj je ležao govorila je da je podne blizu. Držao se još trenutak, dok nije okrenuo desnu ruku i prineo je očima, u potrazi za izdajničkim crvenim prugama infekcije, otrova koji je uporno curkao prema njegovom središtu.

Dlan ruke bio mu je mutno crven. Što nije bio dobar znak.

Drkam levom, pomisli on, eto sreće u nesreći.

Tada ga odnese tama, i on ostade da spava šesnaest sati uz zvuk Zapadnog mora koje mu je neumorno tutnjalo u usnulim ušima.

3

Kada se revolveraš ponovo probudio, more je bilo tamno ali na nebu na istoku bilo je slabog svetla.

Bližilo se jutro. On sede i talasi vrtoglavice umalo ga ne savladaše.

On pognu glavu i sačeka.

Kada je nesvestica prošla, on pogleda ruku.

Naravno, bila je inficirana - izdajnički crveni otok širio se po dlanu, sve do zgloba. Tamo je prestajao, ali on je već video slabe začetke drugih crvenih pruga, koje će konačno stići do srca i ubiti ga. Bio je vreo, u groznici.

Treba mi lek, pomisli on. Ali ovde nema lekova.

Zar je, dakle, došao čak ovamo da bi umro? Nije. I ako baš bude morao da umre uprkos svojoj odlučnosti, umreće na putu prema Kuli.

Kako si ti izuzetan, revolverašu! zakikotao mu se čovek u crnom u glavi.

Kako nesavladiv! Kako romantičan u svojoj glupoj opsesiji!

"Jebi se", zakrešta on i otpi. Ni vode nije preostalo mnogo. Pred njim je bilo čitavo more, ali to mu nimalo nije vredelo; voda, svuda voda, ali ni kapi za piće.

Nema veze.

Zakopčao je opasače, privezao ih - bio je to postupak koji je potrajao tako dugo da se prvo slabo svetlo zore pojačalo u pravi prolog dana pre nego što je on to završio - a onda je pokušao da ustane. Nije bio uveren da može, sve dok to nije i učinio.

Držeći se za stablo juke levom rukom, desnom je poduhvatio ne sasvim praznu mešinu i prebacio je preko ramena. Zatim torbu. Kada se uspravio, nesvestica ga ponovo zapljusnu i on pognu glavu i sačeka, prikupljajući volju.

Nesvestica prođe.

Hodajući krivudavim, ustalasanim koracima čoveka u poslednjim fazama kliničke opijenosti, revolveraš uspe da se vrati do žala. Stao je, zagledan u okean taman kao vino od dudinja, a onda uzeo poslednji komad sušene govedine iz torbe. Pojeo je pola i ovaj put i usta i stomak prihvatili su to sa malo više volje.

Okrenuo se i pojeo drugu polovinu posmatrajući kako se sunce uzdiže iznad planina gde je umro Džejk - isprva kao da se zakačilo za surove i gole zube tih vrhova, a onda se diglo iznad njih.

Roland okrenu lice prema suncu, zatvori oči i osmehnu se. Pojede preostalu govedinu.

Pomisli: Dobro. Sada sam čovek bez hrane, sa dva prsta i jednim nožnim palcem manje nego na rođenju; ja sam revolveraš sa municijom koja možda neće opaliti; razboleo sam se od ujeda čudovišta, a nemam lekova; imam vode za jedan dan, ako budem imao sreće; ukoliko se krajnje napregnem, možda predem dvanaestak milja. Ukratko, ja sam čovek na rubu svega.

Kuda da pođe? Došao je sa istoka; prema zapadu nije mogao da hoda jer nije imao ni moći sveca, ni moći spasitelja. Preostali su, dakle, sever i jug.

Sever.

To je bio odgovor koji je pronašao u srcu. Tu nije bilo nikakve dileme.

Sever.

Revolveraš poče da hoda.

4

Hodao je tri sata. Pao je dvaput i drugi put je pomislio da neće moći ponovo da ustane. Tada je naišao talas, dovoljno blizu da ga natera da se seti pištolja, pa je ustao pre nego što je to i shvatio, i osovio se na drhtave noge kao na štule.

Mislio je da je za ta tri sata uspeo da prede oko četiri milje. Sada je sunce postajalo vrelo, ali nedovoljno vrelo da objasni bubnjanje u njegovoj glavi, ili znoj koji mu se slivao niz lice; a ni lahor sa mora nije bio dovoljno jak da objasni iznenadne napade drhtavice koji su ga povremeno obuzimali, nagonili mu telo na jezu i zube na cvokotanje.

Groznica, revolverašu, zakikotao se čovek u crnom.

Ono što je preostalo od tebe nalazi se u plamenu.

Crvene pruge infekcije sada su bile izrazitije; marširale su naviše od desnog ručnog zgloba, do polovine podlaktice.

Prešao je još jednu milju i iskapio mešinu sa vodom. Privezao ju je oko pojasa kraj one druge.

Predeo je bio monoton i neprijatan. More sa desne, planine sa leve strane, sivi pesak posut školjkama pod đonovima njegovih sasečenih čizama. Talasi su nadolazili i povlačili se. Potražio je jastogovišta i nije primetio nijedno. Hodao je niotkuda ni prema čemu, čovek iz drugog vremena koji je, kako se činilo, stigao do besmislenog završetka.

Ubrzo posle podneva, ponovo je pao, sa saznanjem da ne može da ustane. Znači, to je bilo to mesto. Ovde.

Ovde je, posle svega, bio kraj.

Na rukama i kolenima, on podiže glavu kao ošamućeni bokser... i nešto dalje, možda milju, možda tri

(bilo je teško proceniti udaljenosti na nepromenljivom potezu žala dok je u sebi nosio groznicu od koje su mu očne jabučice pulsirale), ugleda nešto novo. Nešto što je stajalo uspravno na plaži.

Šta je to bilo?

(tri)

Nije bilo važno.

(tri je broj tvoje sudbine)

Revolveraš uspe da ponovo ustane. Zagrakta nešto, neku molbu koju su čule samo morske ptice (kako bi samo srećne bile da mogu da mi iskljuju oči iz glave, pomisli on, kako bi bile srećne da mogu time da se zaslade!), pa nastavi da hoda, povodeći se ozbiljnije, ostavljajući za sobom tragove u čudnim petljama i šarama.

Nije skidao oči sa onoga što je stajalo na žalu pred njim. Kada mu je kosa pala na oči, sklonio ju je u stranu. Kao da se nije približavalo. Sunce je doseglo vrh neba, i činilo se da je tamo ostalo isuviše dugo.

Roland je zamišljao da je ponovo u pustinji, negde između poslednje kolibe stranca (muzikalno voće, kad ga puno jedeš stomak ti brboće) i postaje gde je dečak (tvoj Isak) očekivao njegov dolazak.

Kolena mu zaklecaše, ispraviše se, zaklecaše, ispraviše se ponovo. Kada mu je kosa opet pala na oči, nije se trudio da je začešlja natrag; nije imao snage da je začešlja natrag. Gledao je predmet koji je sada bacao usku senku prema uzvisini i nastavio je da hoda.

Sada je mogao da razazna, bez obzira na groznicu.

Bila su to vrata.

Na manje od četvrt milje od njih, Rolandova kolena ponovo zaklecaše i ovaj put nije mogao da ih ispravi.

On pade, povukavši desnu ruku po krupnom pesku i školjkama i patrljci njegovih prstiju vrisnuše ostavši bez svežih krasti. Patrljci ponovo prokrvariše.

I tako on poče da puzi. Puzio je sa neprekidnim naletanjem, rikom i uzmicanjem Zapadnog mora u ušima. Koristio je laktove i kolena, ostavljao brazde u pesku iznad izuvijanih prljavozelenih algi koje su obeležavale liniju plime. Pretpostavljao je da vetar i dalje duva - mora da je tako, jer jeza mu je i dalje šibala po telu - ali jedini vetar koji je mogao da čuje bila je oštra bura njegovih sopstvenih pluća.

Vrata su bila bliže.

Bliže.

Konačno, oko tri popodne tog dugog, deliričnog dana, dok mu je senka polako rasla sa leve strane, on stiže do njih. Sede postrance i osmotri ih umorno.

Bila su visoka šest i po stopa i naizgled načinjena od masivnog drveta sekvoje, iako najbliže stablo sekvoje mora da je udaljeno sedam stotina milja odatle, ili više. Kvaka je izgledala kao da je od zlata, ukrašena šarom koju je revolveraš konačno prepoznao: bilo je to iscereno lice babuna.

Ključaonice nije bilo ni u kvaci, ni iznad, niti ispod nje.

Vrata su imala šarke, ali nisu bila pričvršćena ni za šta - ili to tako samo izgleda, pomisli revolveraš. Ovo je misterija, najčudesnija moguća misterija, ali zar je zaista važno? Umireš. Tvoja sopstvena misterija - jedina koja je na kraju zaista važna svakom čoveku i ženi -

primiče se.

Svejedno, izgledalo je važno.

Ta vrata. Ta vrata na mestu gde nikakvih vrata nije smelo da bude. Prosto su stajala na sivom pesku dvadeset stopa iznad linije plime, naizgled večita kao i samo more, i bacala zakošenu senku svoje debljine prema istoku, dok je sunce tonulo ka zapadu.

Na dve trećine njihove visine, crnim slovima bila je uzvišenim govorom ispisana jedna reč:

SUŽANJ

Zaražen je demonom. Ime demona je HEROIN.

Revolveraš je čuo tiho zujanje. Najpre je pomislio da to mora da je vetar ili zvuk njegove grozničave glave, ali postajao je sve ubeđeniji da je to zvuk motora... i da dopire sa druge strane vrata.

Otvori ih. Nisu zaključana. Znaš da nisu zaključana.

Umesto toga, on se nespretno osovi na noge i obiđe oko vrata, do druge strane.

Druge strane nije ni bilo.

Samo tamnosivi žal koji se pružao u nedogled.

Samo talasi, školjke, linija plime, tragovi njegovog približavanja - otisci čizama i rupe koje je načinio laktovima. On pogleda ponovo i oči mu se malo raširiše. Vrata nisu bila tu, ali njihova senka jeste.

On krenu da pruži desnu ruku - o, kako je samo sporo prihvatala novo mesto u onome što je preostalo od njegovog života - spusti je, i umesto toga podiže levu. Zapipa, u potrazi za tvrdim otporom.

Ako to opipam, pokucaću ni po čemu, pomisli revolveraš. Bilo bi zanimljivo to učiniti pre nego što umrem!

Njegova ruka naiđe na vazduh daleko iza mesta gde je trebalo da budu vrata - makar bila nevidljiva.

Ničeg po čemu bi pokucao.

A zvuk motora - ako je zaista bilo to - nestao je.

Sada su tu bili samo vetar, talasi, i bolesno zujanje u njegovoj glavi.

Revolveraš se polako vrati na drugu stranu onoga čega nije bilo, pomišljajući već da je od samog početka to bila samo halucinacija..

On stade.

U jednom trenutku gledao je prema zapadu i video neprekidno sivo valjanje talasa, a onda mu vidik prekri debljina vrata. Mogao je da joj vidi bravu, koja je takođe izgledala zlatno, sa rezom koja je štrčala kao kratki metalni jezičak. Roland pomeri za inč glavu prema severu i vrata nestaše. Vrati je natrag gde je maločas bila, i eto njih opet. Nisu se pojavila. Prosto su bila tu.

On ode sasvim okolo i stade licem prema vratima, povodeći se.

Mogao je da obiđe sa strane bliže moru, ali bio je ubeđen da bi se desilo isto, samo što bi ovaj put pao.

Pitam se da li bih mogao da prođem kroz njih sa strane gde nema ničega.

O, mogao se on čuditi mnogim stvarima, ali istina je bila jednostavna: tu su stajala vrata, sama na beskrajnoj plaži, i mogle su se učiniti samo dve stvari: da se otvore, ili ostave zatvorena.

Revolveraš shvati, donekle veselo, da izgleda ne umire baš tako brzo kao što je mislio. Jer da je tako, zar bi se osećao ovako uplašeno?

On posegnu i uhvati kvaku levom rukom. Ne iznenadi ga ni smrtonosna hladnoća metala, ni tanka, vatrena vrelina ugraviranih runa.

Okrenu kvaku. Vrata se otvoriše prema njemu kada ih je povukao.

Ono što je video bilo je potpuno drugačije od svega što je mogao da očekuje.

Revolveraš pogleda, zaledi se, oglasi se prvim vriskom strave u svom životu odrasle osobe i zalupi vrata. Nije bilo ničega o šta bi ih zalupio, ali ona se svejedno zalupiše i nateraše morske ptice da uzlete krešteći sa kamenja na kojem su se smestile da ga posmatraju.

5

Ono što je video bila je zemlja sa neke visoke, nemoguće udaljenosti na nebu - činilo se miljama visoko. Video je kako senke oblaka leže na toj zemlji, lebde po njoj poput snova. Video je ono što bi orao mogao da vidi kada bi bio u stanju da leti na trostruko većoj visini nego što inače može.

Ako kroči kroz ta vrata, pašće i nastaviti da pada s vriskom, minutima i minutima, da bi se zabio duboko u zemlju.

Ne, video si ti još toga.

Razmišljao je o tome dok je glupavo sedeo na pesku ispred tih zatvorenih vrata sa povređenom rukom u krilu. Prvi slabi tragovi sada su mu se pojavili iznad lakta. Infekcija će mu stići do srca sasvim brzo, u to nije trebalo da sumnja.

U glavi mu je bio Kortov glas.

Slušajte me, crvi. Slušajte me, života svog radi, jer jednog dana baš od ovoga može da vam zavisi. Nikada ne vidite sve što vidite. Jedna od stvari zbog kojih mi vas šalju jeste da vam ukažem na ono što ne vidite u onome što vidite - ono što ne vidite kada ste uplašeni, kad se borite, bežite ili jebete. Niko ne vidi sve što vidi, ali pre nego što postanete revolveraši – to jest, oni od vas koji ne odu na zapad - videćete više jednim jedinim pogledom nego što neki Ijudi vide za ceo život. A nešto od onoga što ne vidite u tom pogledu, videćete kasnije, okom svog pamćenja - ako dovoljno dugo poživite da se setite. Jer razlika između videti i ne videti može da bude razlika između života i smrti.

Video je zemlju sa te ogromne visine (i to je na neki način bilo vrtoglavije i iščašenije od vizije rasta koja mu je došla neposredno pred kraj vremena koje je proveo sa čovekom u crnom, zato što ono što je video kroz vrata nije bilo vizija), a ono malo pažnje što mu je preostalo registrovalo je činjenicu da zemlja koju je video nije bila ni pustinja, ni more, već neko zeleno, neverovatno bujno mesto prošarano vodom koja ga je naterala da pomisli da je reč o močvari, ali...

Ono malo pažnje što ti je preostalo, imitirao ga je Kortov glas nemilosrdno, Video si ti više!

Da.

Video je belo.

Bele ivice.

Bravo, Rolande! povika Kort u njegovoj glavi, i Roland kao da oseti da ga je pljesnula ta tvrda, žuljevita ruka. On se trže.

Gledao je kroz prozor.

Revolveraš ustade s naporom, posegnu napred, opipa dlanom hladne i goruće linije tanke vreline.

Ponovo otvori vrata.

6

Pogled koji je očekivao - taj pogled na zemlju sa neke užasavajuće, nezamislive visine - nestao je.

Gledao je u reči koje nije shvatao. Gotovo da ih je shvatao; bilo je to kao da su Velika Slova bila iskrivljena..

Iznad reči bila je slika vozila bez konja, motornog automobila kakvih je svet navodno bio pun pre nego što je krenuo dalje. On najednom pomisli na stvari koje mu je ispričao Džejk kada ga je, u postaji, revolveraš hipno tisao.

To vozilo bez konja sa nasmejanom ženom koja je nosila krzneni okovratnik kraj njega moglo je biti to što je Džejka pregazilo u tom čudnom drugom svetu.

Ovo je taj drugi svet, pomisli revolveraš.

Odjednom se pogled...

Nije se promenio; pomerio se. Revolveraš se zanese na nogama, osetivši vrtoglavicu i začetak mučnine.

Reči i slika spustiše se i on je sada video prolaz sa dvostrukim redom sedišta na suprotnoj strani.

Nekoliko ih je bilo prazno, ali u većini njih bili su ljudi, ljudi u čudnoj odeći. Pretpostavio je da se radi o odelima, ali nikada nije video ništa slično tome. Stvari oko njihovih vratova mogle su biti isto tako mašne ili kravate, ali on ni to nikada ranije nije video. I, koliko je mogao da vidi, niko od njih nije bio naoružan - nije video ni bodež, ni mač, a kamoli pištolj. Kakve su to lakoverne ovce? Neki su čitali papire prekrivene sitnim rečima - rečima među kojima su se tu i tamo nalazile slike - dok su drugi pisali na hartiji perima kakva revolveraš nikada nije video. Ali, pera mu nisu bila važna. Stvar je bila u papiru. On je živeo u svetu gde su se papir i zlato otprilike podjednako vrednovali. Nikada u životu nije video toliko papira.

Jedan čovek je upravo otkinuo list sa žutog notesa koji mu je ležao u krilu i zgužvao ga u loptu, mada je pisao samo po gornjoj polovini jedne strane, a na drugoj nije pisao uopšte. Revolveraš nije bio toliko bolestan da ne bi osetio ubod užasa i gneva zbog tako neprirodne rasipnosti.

Iza ljudi bio je zakrivljeni beli zid i niz prozora.

Nekoliko ih je bilo prekriveno nekakvim kapcima, ali iza ostalih mogao je da vidi plava nebesa.

Sada se vratima približi neka žena, žena odevena u nešto nalik na uniformu, ali ne od onih kakve je Roland ikada video. Bila je jarkocrvena, a deo uniforme bile su pantalone. Mogao je da vidi mesto gde su joj se noge spajale u prepone. Tako nešto nikada nije video na odevenoj ženi.

Ona priđe toliko blizu vratima da Roland pomisli kako će proći kroz njih, i on nespretno uzmaknu za korak, srećan što nije pao. Gledala ga je sa iskusnom zabrinutošću žene koja je istovremeno i služavka i ničija do samo svoja. To revolveraša nije zanimalo.

Ono što ga je zanimalo bilo je da se njen izraz nije uopšte promenio. To se ne bi očekivalo od jedne žene - od bilo koga, kad je već o tome reč - da gleda prljavog, zanjihanog, iscrpljenog muškarca sa revolverima ukrštenim na kukovima, krvlju natopljenu krpu omotanu oko njegove desne šake i farmerke koje su izgledale kao da je neko na njima poradio motornom testerom.

"Da li biste želeli..." upita žena u crvenom. Rekla je još nešto, ali revolveraš nije tačno razumeo na šta misli. Hrana ili piće, pomisli on. Ta crvena tkanina - to nije bio pamuk. Svila? Ličilo je malo na svilu, ali...

"Džin", odgovori glas i revolveraš to shvati.

Odjednom shvati i mnogo više:

Nisu to bila vrata.

To su bile oči.

Koliko god izgledalo ludo, on je gledao u deo kočije koja leti nebom. Gledao je kroz nečije oči.

Čije?

Ali, znao je to. Gledao je kroz oči sužnja.

GLAVA 2 - EDI DIN

Kao da želi da potvrdi tu misao, koliko god luda bila, ono kroz šta je revolveraš gledao kao kroz vrata najednom se podiže i kliznu u stranu. Pogled se okrenu (ponovo taj osećaj vrtoglavice, osećaj da stoji nepokretno na ploči ispod koje su točkovi, na ploči koju nevidljive ruke okreću tamo-amo), i prolaz poče da promiče kraj rubova vrata. On prođe kraj mesta gde je stajalo nekoliko žena odevenih u iste crvene uniforme. Ovo je bilo mesto puno čeličnih stvari, i poželeo je da može da zaustavi pokretni pogled uprkos bolu i iscrpljenosti, kako bi video šta su te čelične stvari - nekakve mašine. Jedna je malo ličila na pećnicu. Žena-vojnik koju je već video sipala je džin koji je glas zatražio. Boca iz koje je sipala bila je veoma mala. Bila je od stakla. Sud u koji ga je sipala ličio je na staklo, ali revolveraš je mislio da nije to zaista.

Ono što su vrata pokazivala krenu dalje pre nego što je stigao još toga da vidi. Nastupi još jedan od tih vrtoglavih zaokreta, i on ugleda metalna vrata. Bio je tu osvetljeni mali duguljasti znak. Tu reč revolveraš je umeo da pročita. Pisalo je SLOBODNO.

Pogled malo kliznu naniže. Sa desne strane vrata kroz koja je revolveraš gledao pojavi se ruka i zgrabi kvaku vrata u koja je revolveraš gledao. On vide manžetu plave košulje, malo povučenu tako da se vide crne, kovrdžave dlake. Dugi prsti. Na jednom od njih prsten, sa draguljem koji je mogao biti rubin ili parče bezvrednog đubreta mutnocrvene boje. Revolveraš pomisli da je pre reč o ovom drugom - bio je suviše velik i vulgaran da bi bio pravi.

Metalna vrata se otvoriše i revolveraš ugleda najčudniji klozet koji je ikada video. Bio je sav od metala.

Ivice metalnih vrata prođoše kraj ivica vrata na plaži. Revolveraš začu zvuk zatvaranja i zaključavanja.

Bio je pošteđen novog vrtoglavog okreta, pa je pretpostavio da je čovek kroz čije je oči gledao posegao rukom iza sebe kako bi se zaključao.

Tada se pogled okrenu - ne potpuno, već dopola - a on ugleda ogledalo i u njemu lice koje je već ranije video... na tarot karti. Iste tamne oči i žbun tamne kose. Lice je bilo mirno, ali bledo, a u očima - očima koje je sada video u odrazu - Roland vide nešto od strepnje i užasa tog stvorenja sa tarot karte, koje je zajahao babun.

Čovek se tresao.

I on je bolestan.

Tada se seti Norta, žderača korenja u Tulu.

On pomisli na Proročište.

Zarazio ga je demon.

Revolveraš najednom pomisli da bi možda i mogao da zna šta je to HEROIN: nešto poput đavolje trave.

Malo uznemirava, zar ne?

Bez ikakve misli, sa jednostavnom rešenošću koja ga je učinila poslednjim od svih njih, poslednjim koji će nastaviti da hoda i hoda dugo pošto su Kutbert i ostali izginuli ili odustali, počinili samoubistvo ili izdaju, ili jednostavno odbacili čitavu zamisao o Kuli; sa usredsređenom i neljubopitljivom rešenošću koja ga je nagnala preko pustinje i tokom svih onih godina pre pustinje na trag čoveku u crnom, revolveraš kroči kroz vrata.

2

Edi je poručio džin-tonik - možda nije bila dobra zamisao da dođe pred njujorške carinike pijan, a on je znao da kad jednom počne ima i da nastavi - ali morao je da uzme nešto.

Kad moraš da siđeš, a ne možeš da nađeš lift, rekao mu je Henri jednom, moraš to da učiniš kako znaš i umeš. Makar i sa najbednijom zamenom.

Potom, kada je poručio piće i kada je stjuardesa otišla, počeo je da oseća da će možda povraćati. Ne zasigurno povraćati, samo možda, ali bolje da se obezbedi za svaki slučaj. Proći kroz carinu sa po funtom čistog kokaina ispod oba pazuha dok smrdiš na džin ne bi valjalo; proći tako sa povraćkom koja ti se suši na pantalonama bilo bi propast. Zato bolje da se obezbedi. Taj osećaj će verovatno proći, obično je prolazilo, ali bolje da se obezbedi.

Problem je bio u tome što je bio na polusuvom.

Polusuvom, ne suvom. Još malo mudrih reči tog velikog mudraca i eminentnog džankija, Henrija Dina.

Sedeli su na balkonu apartmana na vrhu Kule Ridžensi, ne sasvim u fazonu, ali blizu, sa toplim suncem na licima, tako dobro ušmrkani... onomad, u starim dobrim danima kada je Edi tek počeo da ušmrkuje, a sam Henri još nije uzeo svoju prvu iglu.

Svi pričaju kako je kad si na suvom, rekao je Henri, ali pre toga, moraš da se najpre nadeš na polusuvom.

A Edi, totalno utripovan, ludački se zakikotao, jer je tačno znao o čemu to Henri priča. Henri, međutim, ni da se osmehne.

Na neki način, polusuvo ti je gore nego kad si na suvom, rekao je Henri. Kad si skroz na suvom, onda bar ZNAŠ da ćeš da povraćaš, ZNAŠ da ćeš da se treseš, ZNAŠ da ćeš da se znojiš sve dok ti se ne učini da se daviš u znoju. Polusuvo ti je kao kletva iščekivanja.

Edi se seti da je pitao Henrija kako se kaže kada frik za iglu (što su se obojica svečano zakleli u tim nejasnim, mrtvim danima pre nekih šesnaest meseci, da nikada neće postati) ubrizga superdozu.

To ti se kaže reš pečeno, odgovorio je Henri smesta, a onda izgledao iznenađeno, kao neko ko kaže nešto što ispadne mnogo smešnije nego što je mislio da će biti; pogledali su se, a onda obojica zaurlali od smeha uhvativši se jedan za drugog. Reš pečeno, jako smešno, ali ne više.

Edi se uputi prolazom prema prednjem delu, proveri znak - SLOBODNO - i otvori vrata.

Hej, Henri, veliki mudrače & eminentni džanki stariji brate, kad smo već tu, znaš za moju definiciju skuvanosti? To je kada carinik na Kenediju zaključi da ima nečeg čudnog u tvom izgledu, ili je jedan od onih dana kada izvedu pse koji njuškaju tamo umesto na Port Autoritiju, a oni svi počnu da laju i pišaju po podu, otimaju se sa lanca i dave sami sebe samo da bi do tebe došli, carinik ti pretrkelja stvari, pa te odvedu u sobičak i pitaju te da li imaš nešto protiv da skineš košulju, a ti kažeš jah, naravski, nego šta nego mi smeta, malo sam se prehladio na Bahamima, a erkondišn je ovde mnogo jak, g. Din, uradite to, oprostite nam, šta možemo, uradite to sad, a ti to uradiš i oni ti kažu da bi možda dobro bilo da skineš i majicu, jer izgledaš kao nekakav medicinski problem, ortak, te otekline ispod miške liče na neke limfne tumore ili tako to, a ti se čak ni ne trudiš da bilo šta drugo kažeš, kao centar koji uopšte neće da juri za loptom kada je udarena na određeni način, već se samo okrene i posmatra je kako odlazi, jer kad ode otišla je, pa skineš majicu kad ono, vidi, vidi, ala si ti srećan jedan klinac, nisu to tumori, ukoliko ih ne nazoveš tumorom na telu društva, ha-ha-ha, te stvari više liče na par kesica koje tamo drži lepljiva traka, a uzgred, sinko, nemoj da te brine taj miris, to samo znači da si gotov. Pečen.

On posegnu iza sebe i povuče kvaku. Svetla se pojačaše. Zvuk motora bio je meko zujanje. On se okrenu ka ogledalu poželevši da vidi kako izgleda i najednom ga zapljusnu strašan, prožimajući osećaj: osećaj da ga neko posmatra.

Daj, prekini, pomisli on nelagodno. Zar ti nisi navodno najneparanoičniji tip na svetu? Zato su i poslali tebe. Zato su...

Ali, najednom kao da oči u ogledalu nisu bile njegove, oči Edija Dina, boje lešnika, gotovo zelene, oči koje su rastopile tolika srca i omogućila mu da raširi toliko lepih nogu tokom poslednje trećine njegovih dvadeset i jedne godine, ne njegove oči, već oči nekog stranca. Ne boje lešnika, već plave boje izbledelih leviski. Oči koje su bile ledeno, precizno, neočekivano čudo kalibrisanosti. Oči strelca.

U njima on vide - sasvim jasno - odraz galeba koji nadleće talas i grabi nešto iz njega.

Imao je vremena da pomisli Kakvo je za ime Boga ovo sranje? a onda je shvatio da je to nešto što neće proći; ipak će se ispovraćati.

U polusekundi pre nego što je to učinio, u polusekundi dok je i dalje gledao u ogledalo, on vide da te plave oči nestaju... ali pre nego što se to desilo odjednom je osetio da se pretvorio u dve osobe... da je posednut, kao ona devojčica u Isterivaču đavola.

On jasno oseti novi um u sopstvenom, i ču misao ne kao sopstvenu, već pre kao glas sa radija: Prošao sam.

Nalazim se u nebeskoj kočiji.

Bilo je tu još nešto, ali Edi to nije čuo. Bio je suviše zauzet povraćanjem u lavabo i trudom da to obavi što tiše može.

Kada je završio, pre nego što je stigao da obriše usta, desi se nešto što mu se nikada nije desilo. U jednom zastrašujućem trenu nije bilo ničega - samo prazan interval. Kao da je red u stupcu novinskog tiska uredno i potpuno precrtan.

Šta je ovo? pomisli Edi bespomoćno. Do đavola, kakvo je ovo sranje?

Tada je morao ponovo da povrati i možda je i bilo dobro što je tako; šta god imali da kažete protiv toga, povraćanje pruža jednu povoljnost: dok to činiš, ne možeš da misliš ni na šta drugo.

3

Prošao sam. Nalazim se u nebeskoj kočiji, pomisli revolveraš. I sekund kasnije: On me vidi u ogledalu!

Roland se povuče - ne ode, već se povuče kao dete koje se povlači u najudaljeniji ćošak veoma duge prostorije. Bio je u unutrašnjosti nebeske kočije; takođe je bio unutar čoveka koji nije bio on. Unutar Sužnja. U tom prvom trenutku, kada je bio blizu prednje strane (to je bio jedini način na koji je mogao tako nešto da opiše), bio je više nego unutra; gotovo da je bio sam taj čovek. Osetio je čovekovu bolest, kakva god bila, i naslutio je da će ovaj da se izbljuje.

Roland shvati da, ukoliko to poželi, može da preuzme kontrolu nad telom tog čoveka. Trpeo bi njegove bolove, jahao bi ga taj demonski majmun koji je jahao njega, ali ako bude zatrebalo, moći će.

A mogao je da ostane i ovde, neprimećen.

Kada je prošao Sužnjev napad povraćanja, revolveraš skoči napred - ovaj put sasvim do prednje strane. Vrlo malo je shvatao o ovoj čudnovatoj situaciji, a postupati u situaciji koja se ne shvata sasvim znači prizivati najstrašnije posledice, ali postojale su dve stvari koje je trebalo da zna - i to toliko očajnički da je ta potreba preovladavala nad bilo kakvim posledicama do kojih je moglo doći.

Da li su vrata kroz koja je prošao sa sopstvenog sveta i dalje tamo?

I ako jesu, da li je njegovo fizičko ja i dalje tamo, opruženo, nečuvano, možda na umoru ili već mrtvo bez njegovog pravog ja da nastavi bez razmišljanja da upravlja plućima, srcem i nervima? Čak ako je njegovo telo i dalje živo, možda će biti takvo samo dok se ne spusti noć. Tada će izaći jastogovišta da postavljaju svoja pitanja i potraže večeru na obali.

On okrenu naglo glavu koja je za trenutak bila njegova, i brzo baci pogled iza sebe.

Vrata su još bila tamo, još iza njega. Otvarala su se u njegov svet, šarke su im bile ukopane u čelik ovog neobičnog klozeta. I da, tamo je ležao on, Roland, poslednji revolveraš, ležao je na boku, sa zavijenom desnom rukom na stomaku.

Dišem, pomisli Roland. Moraću da se vratim i da se premestim. Ali najpre treba da obavim neke stvari.

Stvari...

On pusti sužnjev um i povuče se, posmatrajući, čekajuci da vidi zna li sužanj za njegovo prisustvo ili ne.

4

Pošto je povraćanje prestalo, Edi ostade presavijen preko lavaboa, čvrsto zatvorenih očiju.

Na sekund sam se obeznanio. Ne znam šta je to bilo.

Jesam li se osvrtao?

On zapipa i nađe slavinu, pa pusti hladnu vodu. I dalje zatvorenih očiju, on je ispljuska po obrazima i čelu.

Kada više nije mogao to da izbegava, on ponovo pogleda u ogledalo.

Njegove rođene oči uzvratiše mu pogled.

U njegovoj glavi nije bilo tuđih glasova.

Niti osećaja da ga neko posmatra.

Imao si trenutnu fugu, Edi, posavetova ga veliki mudrac i eminentni džanki. Nije neuobičajeno za nekoga ko je na polusuvom.

Edi baci pogled na sat. Još sat i po do Njujorka.

Avion je trebalo da sleti u 4:05 po istočnom vremenu, ali biće to u stvari tačno u podne. Vreme za obračun.

On se vrati do svog sedišta. Njegovo piće bilo je na poslužavniku. Otpi dva gutljaja i stevka se vrati da ga pita da li bi još nešto mogla da učini za njega. On otvori usta da kaže ne... i tada nastupi još jedan od tih čudnih, praznih momenata.

5

"Molim vas nešto za jelo", reče revolveraš kroz usta Edija Dina.

"Poslužićemo topli obrok za..."

"Stvarno umirem od gladi, znate", reče revolveraš savršeno istinito. "Bilo šta, makar jedan popkin..."

"Popkin?" namršti se žena-vojnik na njega i revolveraš najednom pogleda u sužnjev um. Sendvič... reč je bila daleka poput mrmora u ljušturi školjke.

"Makar sendvič", reče revolveraš.

Žena-vojnik ga pogleda sumnjičavo. "Pa.. imam malo ribe, tunjevine.. "

"Odlično", reče revolveraš iako nikada u životu nije čuo za tunjavu ribu. Izbirač nađe otirač.

" Zaista izgledate malo bledo", reče žena-vojnik.

"Mislila sam da vam je možda muka od leta."

"Čista glad."

Ona mu se profesionalno osmehnu. "Videću šta mogu da izmuvam."

Da izmuva? pomisli revolveraš omamljeno. U njegovom svetu izmuvati je bio glagol koji je u slengu značio uzeti ženu na silu. Nema veze. Stići će hrana.

Nije imao pojma hoće li moći da je iznese kroz vrata do tela kojem je toliko bila potrebna, ali jedno po jedno, jedno po jedno.

Izmuva, pomisli on i Edi Din odmahnu glavom, u neverici.

Tada se revolveraš ponovo povuče.

6

Nervi, uveravao ga je veliki prorok i eminentni džanki. Samo nervi. Sve je to deo iskustva na polusuvom, burazeru.

Ali ako su to bili zaista samo nervi, kako to da je osećao da ga obuzima ta čudna pospanost - čudna zato što bi trebalo da oseća svrab, nervozu, poriv da se trza i češe koji dolazi pre drhtavice; čak i da nije bio na Henrijevom 'polusuvom', bila je tu činjenica da pokušava da pronese dve funte koke kroz carinu Sjedinjenih Država, što je prestup kažnjiv sa najmanje deset godina u saveznom zatvoru, a odjednom kao da je imao i nesvesticu.

Opet, taj osećaj pospanosti.

On ponovo srknu piće, a onda dopusti očima da se sklope.

Zašto si se onesvestio?

Nisam, jer bi inače ona dojurila sa onim njihovim priborom za prvu pomoć.

Dobro, onda si bio odsutan. Kako god okreneš, ne valja. Nikad u životu nisi na taj način bio odsutan.

Odlepio bi ponekad, jah, ali nikada nisi u potpunosti bio odsutan.

Nešto takođe nije bilo u redu sa njegovom desnom šakom. Činilo se da blago pulsira, kao da ju je udario čekićem.

On je opruži ne otvarajući oči. Nema bola. Nema pulsiranja. Nema plavih očiju strelca. Što se tiče perioda odsustva, oni su bili samo kombinacija polusuvog stanja i jednog dobrog primerka onoga što bi veliki prorok itd. nesumnjivo nazvao krijumčarskim bluzom.

Ali, ja ću svejedno zaspati, pomisli on. Šta s tim?

Henrijevo lice prolebde kraj njega kao pušteni balon. Ne brini, govorio je Henri. Biće ti dobro, burazeru. Odleti dole do Nasaua, uzmi sobu u Akvinasu, u petak veče doći će jedan čova. Jedan od onih dobrih tipova. Daće ti fiks, ostaviće ti dovoljno da ti potraje čitav vikend. U nedelju veče doneće ti koku, a ti mu daj ključ od sefa. U ponedeljak ujutro obaviš rutinski ono što ti je Balazar rekao. Taj tip će da igra kako treba; zna on kako sve treba da ide. Ponedeljak u podne, letiš nazad, a sa facom poštenom kao što je tvoja, prohujaćeš kroz carinu i ješćemo šnicle kod Sparksa pre nego što se smrkne. Prohujaćeš, burazeru, kao sveži povetarac.

Ali, na kraju krajeva, bio je to ipak topao povetarac.

Problem sa njim i Henrijem bio je da su bili poput Čarlija Brauna i Lusi. Jedina razlika bila je što bi s vremena na vreme Henri pridržao loptu tako da Edi može da je šutne - ne često, ali s vremena na vreme.

Edi je čak mislio, dok je bio u jednom od svojih heroinskih stanja, da treba da napiše pismo Čarlsu Šulcu. Dragi g. Sulc, rekao bi. Nije fora da Lusi UVEK skloni loptu u poslednjem trenutku. Trebalo bi da je ostavi s vremena na vreme. Razumete, tako da Čarli Braun ne može to da predvidi. Ponekad bi mu držala loptu tako da može da je šutne tri, možda čak i četiri puta uzastopce, onda ništa mesec dana, onda jednom, pa ništa tri ili četiri dana, a onda, znate, kapirate. To bi STVARNO sjebalo tog klinca, zar ne?

Edi je znao da bi to stvarno sjebalo tog klinca.

Znao je to iz iskustva.

Jedan od onih dobrih tipova, rekao je Henri, ali tip koji se pojavio bio je jedan od onih stvorova žućkaste kože sa britanskim naglaskom, tankim brkovima koji su ličili na nešto iz nekog film noire iz 1940-ih, i žutim zubima nakrivljenim unutra, nalik na zube neke veoma stare zamke za životinje.

"Imate ključ, senjor?" upitao je, samo što je to zbog njegovog naglaska iz britanske javne škole zvučalo poput naziva za poslednju godinu u srednjoj školi.*

"Ključ je na bezbednom", rekao je Edi, "ako ste na to mislili."

"Onda mi ga dajte."

"Neće biti da tako ide. Treba da mi date nešto što će mi potrajati preko vikenda. U nedelju veče treba da mi donesete nešto. Ja vam dam ključ. U ponedeljak odete u grad i iskoristite ga da biste uzeli nešto drugo. Ne znam šta, pošto to nije moja stvar."

Najednom, u ruci stvora sa žućkastom kožom nalazio se mali, pljosnati, plavi automatski pištolj.

"Zašto mi ga prosto ne date, senjor? Meni će to uštedeti vremena i truda; vama će to spasti život."

Bilo je duboko u Edi Dinu čelika, bio on džanki ili ne. Henri je to znao; još važnije, znao je to i Balazar.

Zbog toga su njega poslali. Većina ih je mislila da je pošao zato što se dibidus navukao. On je to znao, Henri je to znao, Balazar, takođe. Ali, samo su on i Henri znali da bi on pošao čak i da je bio čist kao suza.

Zbog Henrija. Balazar nije odmakao dotle u svom mozganju, ali jebeš Balazara.

"Zašto ne skloniš tu stvar, ti mala gnjido?" upita Edi. "Ili možda hoćeš da Balazar pošalje ovamo nekoga da ti iskopa oči iz glave zarđalim nožem?"

Žućkasti stvor se osmehnu. Pištolj nestade kao čarolijom; na njegovom mestu sada je bio mali omot.

On ga pruži Ediju. "Samo mala šala, znate."

"Ako ti tako kažeš."

"Vidimo se u nedelju veče."

On se okrenu prema vratima. "Mislim da je bolje da sačekaš."

Žućkasti stvor se okrenu nazad, podigavši obrve.

"Mislite da neću otići ako to želim?"

"Mislim da, ukoliko odeš, a ovo ispadne loš šit, mene sutra neće biti. Onda ćeš ti biti u dubokim govnima."

Žućkasti stvor se naduri. Sede u jedinu naslonjaču u sobi dok je Edi otvarao omot i istresao malo smeđe materije. Izgledala je opako. On pogleda žućkastog stvora.

"Znam kako izgleda, izgleda kao govno, ali tako je sečeno", reče žućkasti stvor. "Dobro je."

Edi iscepi list papira iz notesa na stolu i izdvoji malo smeđeg praha iz gomile. Uze je na prstu i utrlja u usnu duplju. Sekund kasnije ispljunu to u koš.

"Hoćeš da umreš? O tome se radi? Imaš želju za smrću?"

"To je sve čega ima." Žućkasti stvor je izgledao nadurenije nego ikad.

"Imam rezervaciju za sutrašnji let", reče Edi. To je bila laž, ali nije verovao da žućkasti stvor ima preko koga to da proveri. "TWA. Sam sam je uzeo, za slučaj da kontakt bude neko tako zajeban kao što si ti. Boli me uvo. Biće to, u stvari, pravo olakšanje. Ja ionako nisam za ovakav posao."

Žućkasti stvor je sedeo i razmišljao. Edi je sedeo i skoncentrisao se na to da se ne pomera. Želeo je da se pomera; želeo je da poskakuje i klizi, bipuje i bopuje, đuska i luduje, da se drapa gde ga svrbi i da šizi u krizi. Osećao je čak i da njegove oči žele da kliznu natrag prema gomilici smeđeg praha, iako je znao da je to otrov. Ufiksao se u deset ujutro; isti broj sati prošao je od tada. Ali, ako učini bilo šta od svega toga, situacija će se promeniti. Žućkasti stvor nije samo razmišljao; posmatrao ga je, pokušavao da proračuna koliko je dubok.

"Možda bih bio u stanju da nadem nešto", reče ovaj konačno.

"A što onda ne pokušaš?" reče Edi. "Ali u jedanaest gasim svetlo i stavljam znak NE UZNEMIRAVAJ na vrata, a ako iko bude kucao posle toga, zovem recepciju da pošalju nekog iz obezbeđenja zato što me neko gnjavi."

"E jesi sjeban", reče žućkasti stvor svojim besprekornim britanskim naglaskom.

"Ne", reče Edi, "ti si očekivao nekog sjebanog. Ja sam samo došao prekrštenih nogu. Bolje da budeš ovde pre jedanaest sa nečim što mogu da upotrebim - ne mora da bude sjajno, prosto nešto što mogu da upotrebim - da ne bi završio kao jedna obična mrtva gnjida."

7

Žućkasti stvor se vratio mnogo pre jedanaest; vratio se u devet i trideset. Edi je pretpostavljao da je ono drugo sve vreme bilo u njegovim kolima.

Ovaj put malo više praha. Nije bio beo, ali je bar imao mutnu boju slonovače, što je blago ulivalo nadu.

Edi oproba. Izgleda da je bilo u redu. U stvari, bolje nego u redu. Prilično dobro. On uvi novčanicu i ušmrknu.

"Dakle, do nedelje", reče žućkasti stvor kratko dok je ustajao.

"Čekaj", reče Edi, kao da je on taj koji ima pištolj. Na neki način je i bilo tako. Pištolj je bio Balazar. Emilio Balazar je bio velika zverka u njujorškom predivnom svetu droge.

"Da čekam?" Žućkasti stvor se okrenu i pogleda Edija kao da misli da je Edi lud. "Na šta?"

"Pa, razmišljao sam malo o tebi", reče Edi. "Ako mi žešće pozli od onoga što budem uneo u telo, stvar je otkazana. Ako umrem, naravno da je otkazana. Mislio sam samo da ti, ako mi samo malo pozli, možda pružim još jednu šansu. Znaš, kao u onoj priči o tome kako klinac protrlja lampu i dobije tri želje."

"Neće ti pozliti od toga. To je Beli Kinez."

"Ako je to Beli Kinez", reče Edi, "ja sam Dvajt Guden."

"Ko?"

"Nema veze."

Žućkasti stvor sede. Edi je sedeo kraj stola motelske sobe sa gomilicom belog praha u blizini (D-Kon ili šta je već to bilo, odavno je nestao u klonji).

Na TV-u Metsi su razbucavali Brejvse, zahvaljujući WTBS-u i velikoj satelitskoj anteni na krovu Hotela Akvina. Edija obuze blagi osećaj smirenosti koji kao da mu je dopirao iz pozadine uma... osim što je to zaista dolazilo, znao je zbog onoga što je čitao u medicinskim žurnalima, iz klupka živih žica u dnu njegove kičme, sa tog mesta gde se stvara navika na heroin zahvaljujući neprirodnom zadebljanju nervnih vlakana.

Hoćeš brzi lek? pitao je on Henrija jednom. Polomi kičmu, Henri. Noge prestanu da ti funkcionišu, kurac takođe, ali ti takođe smesta nestane potreba za iglom.

Henri nije smatrao to smešnim.

Uistinu, ni Edi nije to smatrao smešnim. Ako je jedini način da se otarasiš majmuna koji ti jaše na leđima da prekineš kičmenu moždinu iznad tog klupka nerava, onda imaš posla sa jednim stvarno teškim majmunom. Ovo nije kapucin, niti slatka mala verglaševa maskota; ovo je veliki, opaki matori babun.

Edi poče da šmrče.

"Okej", reče on konačno. "Poslužiće. Možeš da se čistiš, gnjido."

Žućkasti stvor ustade. "Imam ja prijatelje", reče on.

"Mogli bi da dođu ovamo i da ti urade koješta. Molio bi me da mi kažeš gde je ključ."

"Jok ja, šefe", reče Edi. "Jok ovaj bata." I osmehnu se. Nije znao kako taj osmeh izgleda, ali mora da nije izgledao nimalo veselo zato što se žućkasti stvor počistio, počistio se a da se nije ni osvrnuo.

Kada je Edi Din bio siguran da je ovaj otišao, skuvao je.

Ufiksao se.

Zaspao.

8

Kao što je spavao sada. Revolveraš, nekako u umu ovog čoveka (čoveka čije ime još nije znao; ništarija o kojoj je sužanj mislio kao o 'žućkastom stvoru' nije ga znala, pa ga nikad nije ni izgovorila), posmatrao je ovo kao što je posmatrao pozorišne predstave nekada, kao dete, pre nego što je svet krenuo dalje... ili je tako mislio o tome, jer je predstave samo i gledao. Da je ikada video neki film, pomislio bi najpre na to. Stvari koje nije zaista video mogao je da iščačka iz sužnjevog uma pošto su asocijacije bile blizu. Ipak, čudno je bilo to sa imenom. Znao je ime sužnjevog brata, ali ne i ime samog čoveka. Ali naravno, imena su tajne stvari, pune moći.

Važne su bile druge stvari, ne čovekovo ime. Jedna je bila slabost zavisnosti. Druga je bila čelik ukopan u toj slabosti, poput dobrog pištolja koji tone u živom pesku.

Ovaj čovek je revolveraša bolno podsećao na Kutberta.

Neko je dolazio. Sužanj, usnuo, nije čuo. Revolveraš, koji nije spavao, čuo je i ponovo istupio napred.

9

Sjajno, pomisli Džejn . Kaže mi da je gladan i ja mu spremim nešto zato što je onako, sladak, a onda mi zaspi.

Tada putnik - momak od nekih dvadeset godina, visok, u čistim, malo izbledelim farmerkama i šarenoj košulji - otvori malo oči i osmehnu joj se.

"Blagodarim", reče on - ili je tako zvučalo. Gotovo arhaično... ili strano. Prenuo se iz sna, to je sve, pomisli Džejn.

"Nema na čemu." Ona se osmehnu svojim najboljim osmehom stjuardese sigurna da će on ponovo zaspati i da će sendvič i dalje biti tamo, nepojeden, kada dođe vreme da se zaista servira obed.

Pa, to su te i učili da očekuješ, zar ne?

Ona se vrati u kuhinju aviona da uhvati koji dim.

Kresnu šibicu, podiže je na pola puta do cigarete i ona tamo zastade, neprimećena, jer to nije bilo sve što su je učili da očekuje.

Mislila sam da je onako, sladak. Uglavnom zbog njegovih očiju. Očiju boje lešnika.

Ali kada je čovek na 3A samo trenutak ranije otvorio oči, one nisu bile boje lešnika; bile su plave. Ne onako slatko-seksi kao oči Pola Njumena, već boje ledenih bregova. One...

"Jao!"

Sibica joj je stigla do prstiju. Ona je zatrese i ugasi.

"Džejn?" upita Pola. "Dobro si?"

"Fino. Sanjarim."

Ona upali drugu šibicu i ovaj put obavi to kako treba. Povukla je samo jedan dim kada joj osvanu sasvim razumno objašnjenje. Nosio je kontakt sočiva.

Naravno. Ona koja ti menjaju boju očiju. Išao je u klozet. Bio je tamo dovoljno dugo da se ona zabrine da mu je pozlilo od leta - imao je taj bledi ten, izgledao je kao čovek kome nije sasvim dobro. Ali, samo je skidao kontakt sočiva kako bi udobnije odremao.

Savršeno razumno.

Možda osetite nešto, reče najednom glas iz njene ne tako daleke prošlosti. Neki crvić sumnje. Možda vidite nešto što malčice ne štima.

Obojena kontakt sočiva.

Džejn Dorning je lično poznavala više od dva tuceta ljudi koji su nosili sočiva. Većina ih je radila za aviokompaniju. Niko nikada nije rekao ništa o tome, ali mislila je da je razlog u tome što su svi osećali da putnici ne vole da vide osoblje koje nosi naočari - to ih je činilo nervoznima.

Od svih tih ljudi, poznavala je možda četvoro koji su nosili obojena sočiva. Obična kontakt sočiva bila su skupa; obojena su koštala đavo i po.

Svi ti Džejnini poznanici koji nisu marili da izdvoje novac za to, bile su žene, i sve su bile izuzetno tašte.

Pa šta? I frajeri mogu da budu tašti? Zašto ne? On dobro izgleda.

Ne. Ne izgleda dobro. Slatko, možda, ali to je bilo sve, i uz taj bledi ten kvalifikovao se za slatke za dlaku.

Čemu onda obojena sočiva?

Putnici u avionima često se plaše letenja.

U svetu gde su otmice i krijumčarenje droge postali životne činjenice, osoblje aviokompanija često se plaši putnika.

Glas koji je izazvao te misli pripadao je instruktorki u školi letenja, gruboj veteranki koja je izgledala kao da je pratila poštu sa Vajli Postom i koja im je rekla:

Nemojte ignorisati sumnje. Ako zaboravite sve drugo što ste naučili o postupanju sa potencijalnim ili pravim teroristima, upamtite ovo: ne ignorišite sumnje. U nekim slučajevima imate posadu koja kaže da nije imala pojma sve dok tip nije izvukao ručnu bombu i rekao im da drže levo sve do Kube, inače će svi u letelici da se pridruže mlazu iz motora. Ali u večini slučajeva postoji dvoje ili troje različitih ljudi - mahom je to pomoćno osoblje koje čete vi, žene, postati za manje od mesec dana - koji kažu da su osetili nešto. Neki crvić sumnje. Osećaj da sa tipom na 91C ili mladom ženom na 5A nešto nije u redu. Osećali su nešto, ali nisu preduzeli ništa. Da li su ih zbog toga otpustili? Hriste, ne! Ne možeš vezati tipa zato što ti se ne svida način na koji se češe po bubuljicama. Pravi problem je u tome da su osetili nešto... a onda zaboravili.

Veteranka je podigla jedan tupi prst. Džejn Dorning, zajedno sa svojim koleginicama iz razreda, slušala je pažljivo kako kaže: Ako osetite taj crvić sumnje, nemojte činiti ništa... ali to ne znači da treba i da zaboravite na to. Zato što uvek postoji ona majušna šansa da budete u mogućnosti da sprečite nešto pre nego što počne... nešto kao što je neplanirani dvanaestodnevni boravak na pisti u nekoj arapskoj zemlji Bogu iza leđa.

Samo obojena sočiva, ali..

Blagodarim.

Govor pospanog? Ili smušeno prebacivanje na neki drugi jezik?

Džejn odlučil da posmatra.

I da ne zaboravi.

10

Sad, pomisli revolveraš. Sad ćemo videti, zar ne?

Bio je u stanju da dođe iz svog sveta u ovo telo kroz vrata na plaži. Morao je da ustanovi može li ili ne da sa sobom natrag nosi stvari. O, ne samo sebe: bio je siguran da može da se vrati kroz vrata i ponovo uđe u svoje zatrovano, obolelo telo kad god to poželi. Ali druge stvari? Fizičke stvari? Tu, na primer, pred njim, nalazila se hrana: nešto što je žena u uniformi nazvala sendvičem od tunjave ribe. Revolveraš nije imao pojma šta je to tunjava riba, ali je jako dobro znao šta je popkin, iako je ovaj izgledao sumnjivo nepečen.

Njegovom telu bilo je potrebno da jede i njegovom telu bilo je potrebno da pije, ali više od svega, njegovom telu bio je potreban nekakav lek. Bez toga ono će umreti od ujeda jastogovišta. Možda na ovom svetu i postoji takav lek; na svetu gde kočije jezde vazduhom daleko iznad visina na kojima bi mogao da leti i najsnažniji orao, sve je izgledalo moguće. Ali, nije bilo nimalo važno koliko moćnih lekova tu ima ukoliko ne bude mogao da pronese ništa fizičko kroz vrata.

Mogao bi da živiš u ovom telu, revolverašu, šapnu glas čoveka u crnom duboko u njegovoj glavi. Ostavi taj komad mesa koje diše tamo, za jastog-stvorenja. To je ionako samo ljuštura.

Nije želeo to da učini. Kao prvo, bio bi to najubistveniji mogući lopovluk, jer se on ne bi dugo zadovoljio time da bude samo putnik i da gleda kroz oči ovog čoveka onako kako putnik gleda pejzaže kroz prozor kočije u prolazu.

Kao drugo, on je bio Roland. Ako je potrebno da umre, umreće kao Roland. Umreće dok puzi prema Kuli, ako je potrebno.

Tada se ponovo javi ona njegova čudnovata, gruba praktičnost koja je u njegovoj prirodi živela uz romantičnost kao tigar kraj srne. Nije trebalo da razmišlja o smrti dok još nije ni izvršio eksperiment.

On podiže popkin. Bio je presečen na dve polovine.

Uze po jedan u svaku ruku. Otvori sužnjeve oči i pogleda kroz njih. Niko nije gledao u njega (iako je, u kuhinji aviona, Džejn Dorning mislila na njega, i to veoma intenzivno).

Roland se okrenu prema vratima i prođe kroz njih, sa polovinama pop- kina u rukama.

11

Najpre je začuo škripavu riku nadolazećeg talasa; zatim svađu brojnih morskih ptica koje su uzletele sa obližnjeg stenja dok se upinjao da zauzme sedeći položaj (ti kukavički bednici su mi se približavali, pomisli on, i ubrzo bi počeli da me kljuju, disao ja još ili ne - to su samo lešinari premazani drugom bojom); zatim postade svestan toga da je jedna polovina popkina - ona iz njegove desne ruke - ispala na tvrdi sivi pesak zato što ju je držao čitavom šakom kada je prolazio kroz vrata a sada je - od maločas - držao šakom koja je pretrpela oštećenje od četrdeset procenata.

On je podiže nespretno, uzevši je između palca i domalog prsta, obrisa sa nje što je više peska mogao, a onda ispitivački zagrize. Trenutak kasnije, proždirao je to, ne primećujući nekoliko zrna peska koja su mu zakrckala među zubima. Sekund kasnije, obrati pažnju na drugu polovinu. Nestala je u tri zalogaja.

Revolveraš nije imao pojma šta je to tunjava riba - osim da je izvrsna. To se činilo dovoljno.

12

U avionu niko nije video nestanak sendviča od tunjevine. Niko nije video kako Edi Din drži dve polovine dovoljno čvrsto da ostavi u belom hlebu duboke otiske palčeva.

Niko nije video kako sendviči blede do transparentnosti, a onda nestaju, da bi za njima ostalo samo nekoliko mrva.

Nekih dvadeset sekundi pošto se ovo desilo, Džejn Dorning ugasi cigaretu i pređe do prednjeg dela kabine. Izvadi knjigu iz svoje ručne torbe, ali ono što je zaista želela bilo je da baci još koji pogled na 3A.

Činilo se da duboko spava... ali sendviča više nije bilo.

Isuse, pomisli Džejn. Nije to pojeo; progutao je iscela. I kako to da sada ponovo spava? Ma, šališ se!

Kakav god to bio crvić sumnje u vezi sa 3A, sa gospodinom Sad-Su-Boje-Lešnika-A-Sada-Su-Plave, i dalje je rovario. Nešto sa njim nije bilo u redu.

Nešto.

GLAVA 3 - KONTAKT I SLETANJE

1

Edija probudi najava kopilota da treba da slete na Kenedi Internešnel, gde je vidljivost bila neograničena, vetar duvao sa zapada brzinom od deset milja na sat, a temperatura bila veselih dvadesetsedamdeset stepeni, za nekih četrdeset pet minuta. Rekao im je da, ukoliko ne bude imao drugu priliku, želi da im zahvali što su se odlučili za Deltu.

On pogleda oko sebe i vide da ljudi proveravaju svoje carinske deklaracije i dokaze državljanstva - pošto stižete iz Nasaua, trebalo je da bude dovoljna vozačka dozvola ili kreditna kartica neke domaće banke, ali većina je i dalje nosila pasoše - i Edi oseti kako čelična sajla u njemu počinje da se zateže. I dalje nije mogao da poveruje da je zaspao, i to tako čvrsto.

On ustade i ode u toalet. Vrećice koke pod njegovim miškama ležale su lako i čvrsto i uklapale su se sasvim lepo u konture njegovog tela kao i u hotelu gde mu ih je stavio staloženi Amerikanac po imenu Vilijam Vilson. Posle operacije postavljanja uz pomoć lepljive trake, čovek čije je ime proslavio Po (Vilson je Edija samo pogledao belo kada je Edi aludirao na to) pružio mu je košulju. Obična šarena košulja, malo izbledela, nešto što bi momak iz studentskog bratstva nosio u avionu vraćajući se sa kratkog raspusta pred ispite.. osim što je ova bila posebno skrojena tako da sakrije upadljiva ispupčenja.

"Proveri još jednom sve pre nego što kreneš da bi bio sasvim siguran", reče Vilson, "ali biće sve u redu."

Edi nije znao hoće li sve biti u redu ili ne, ali on je imao drugi razlog da poželi da upotrebi klonju pre nego što se upali znak VEŽITE POJASEVE. Uprkos svim iskušenjima, a najveći deo protekle noći prošao je ne u iskušenju, već u razjarenoj potrebi - uspeo je da sačuva poslednje od onoga što je žućkasti stvor drsko nazivao Belim Kinezom.

Prolazak kroz carinu iz Nasaua nije bio kao prolazak kroz carinu iz Haitija, Kvinkona ili Bogote, ali tamo je svejedno bilo ljudi koji motre. Uvežbanih ljudi.

Trebala mu je svaka trunka snage do koje je mogao da dođe. Ako bi mogao da siđe tamo malo osvežen, samo malo, možda bi to bilo baš ono što bi ga pronelo preko.

On ušmrknu prah, pusti vodu u klonji da ukloni mali fišek od hartije u kojem se prah nalazio, a onda oprao ruke.

Naravno, ako uspeš, nećeš nikad saznati, zar ne? pomisli on. Ne. Neće. I biće ga baš briga.

Dok se vraćao na svoje sedište video je stjuardesu koja mu je donela piće koje nije dovršio. Osmehnula mu se. Uzvratio joj je osmehom, seo, vezao pojas, izvukao časopis za čitanje tokom leta, okretao stranice i gledao slike i reči. Ništa od toga nije ostavilo utisak na njega. Ta čelična sajla i dalje mu se stezala oko stomaka i kada se znak VEŽITE POJASEVE zaista upalio, duplo se obmotala i čvrsto zategla.

Heroin ga je tresnuo - dokaz za to bilo je njegovo šmrcanje - ali svakako nije mogao da ga oseti.

Jedna stvar koju je osetio neposredno pre sletanja bio je još jedan od onih uznemirujućih perioda praznine. . kratak, ali svakako prisutan.

727-ica zaokruži iznad vode moreuza Long Ajlend i poče da sleće.

2

Džejn Dorning bila je u odeljku biznis klase i pomagala Piteru i En da odlože poslednje čaše od posluženja posle obroka, kada je tip koji je izgledao kao klinac sa koledža ušao u toalet za prvu klasu.

Vraćao se na svoje sedište kada je rastvorila zavesu izmedu biznis klase i prve, pa je ubrzala korak i ne razmišljajući o tome, sustigavši ga osmehom, nateravši ga da podigne pogled i osmehne se i sam.

Oči su mu ponovo bile boje lešnika.

U redu, u redu. Otišao je u klonju i izvadio ih pre dremke; otišao je u klonju i ponovo ih stavio posle toga.

Tako ti Hrista, Džejni! Prava si guska!

Ipak, nije bila. Nije mogla ni na šta određeno da pokaže prstom, ali nije bila guska.

Suviše je bled.

Pa šta? Hiljade Ijudi su suviše blede, uključujući i tvoju majku otkad joj je žučna kesa otišla do đavola.

Imao je veoma upečatljive plave oči - možda ne tako slatke kao sočiva boje lešnika - ali svakako upečatljive. Čemu onda trošak?

Zato što voli dizajnirane oči. Zar to nije dovoljno?

Nije.

Neposredno pre znaka VEŽITE POJASEVE i poslednje provere, učinila je nešto što nije učinila nikada pre; učinila je to imajući na umu onu staru veteranku od instruktorke. Napunila je termos bocu vrelom kafom i stavila poklopac od crvene plastike a da nije najpre stavila u grlić boce zapušač. Poklopac je zavrnula samo toliko da oseti kako je uhvatio prvi navoj.

Suzi Daglas je najavljivala konačno približavanje i govorila raji da pogase cigarete, da odlože ono što su izvadili iz pretinaca, da će Deltin agent sačekati let na aerodromskoj kapiji, da još jednom provere i uvere se da imaju svoje carinske deklaracije i dokaze državljanstva, da će sada biti neophodno da se pokupe sve šolje, čaše i slušalice.

Čudi me da ne moramo da proveravamo da nisu upišani, pomisli Džejn rastrojeno. I ona je osećala da joj se oko stomaka steže čelična sajla i sabija ga.

"Uzmi moju stranu", reče Džejn kada Suzi okači mikrofon.

Suzi baci pogled na termos, a onda na Džejnino lice.

"Džejn? Nije ti dobro? Bela si kao.. "

"Ništa mi nije. Uzmi moju stranu. Objasniću kad se vratim." Džejn načas baci pogled na rezervna sedišta kraj levih izlaznih vrata. "Hoću da sedim sa strane."

"Džejn..."

"Uzmi moju stranu. "

"U redu", reče Suzi. "U redu, Džejn. Nema problema."

Džejn Dorning sede na rezervno sedište najbliže prolazu. Držala je termos u rukama i nije pokazivala nikakvu nameru da se veže. Želela je da zadrži potpunu kontrolu nad termosom, a to je značilo obe ruke..

Suzi misli da sam odlepila.

Džejn se nadala da jeste.

Ako kapetan Mekdonald tvrdo sleti, imaću plikove skroz po rukama.

Rizikovaće.

Avion je propadao. Čovek na 3A, čovek sa dvobojnim očima i bledim licem, najednom se sagnu i izvuče putnu torbu ispod sedišta.

To je to, pomisli Džejn. Sad će izvući ručnu bombu ili automatsko oružje, ili šta već kog đavola ima.

I u trenu kada to bude videla, u samom tom trenu, nameravala je da skine crveni poklopac sa termosa u svojim pomalo drhtavim rukama i na podu prolaza Delta Leta 901 ima da bude jedan jako iznenađeni Prijatelj Alaha sa ispečenom kožom na licu.

3A otkopča torbu.

Džejn se pripremi.

3

Revolveraš je smatrao da je ovaj čovek, bio on sužanj ili ne, verovatno bolji u prefinjenoj veštini opstanka od svih ostalih ljudi koje je video u vazdušnoj kočiji. Ostali su bili debeli, uglavnom, a čak i oni koji su izgledali relativno u formi takođe su izgledali otvoreno, nečuvano, sa licima kakva imaju razmažena i iskvarena deca, licima muškaraca koji će se boriti - na kraju - ali koji će gotovo beskrajno cvileti pre toga; mogao bi da im prospeš creva na cipele i da im poslednji izraz na licu ne bude gnev ili agonija, već glupo iznenađenje.

Sužanj je bio bolji. . ali ne dovoljno dobar. Nimalo.

Žena-vojnik. Primetila je nešto. Ne znam šta, ali primetila je da nešto nije u redu. Budna je i pazi na njega onako kako ne pazi na druge.

Sužanj sede. Pogleda knjigu mlitavih korica o kojoj je mislio kao o "Čazdo-Spisu", iako je Rolandu do toga ko je Čazdo i kakvi su mu to Spisi bilo koliko i do lanjskog snega. Revolveraš nije želeo da pogleda u knjigu, ma koliko takve stvari bile zapanjujuće; želeo je da pogleda ženu u vojničkoj uniformi. Poriv da istupi napred i preuzme kontrolu bio je veoma jak. Ali on mu se odupre... bar za neko vreme.

Sužanj je otišao negde i uzeo drogu. Ne onu koju je on sam uzeo, ne onu koja bi pomogla da se izleči bolesno revolveraševo telo, već onu za koju su ljudi plaćali mnogo novca zato što je bila van zakona. Tu drogu on će dati svom bratu, koji će je opet dati čoveku po imenu Balazar. Posao će biti završen kada Balazar njima za to da onu vrstu droge koju oni uzimaju - doduše, ukoliko sužanj bude u stanju da izvede kako treba revolverašu nepoznati ritual (a svet poput ovog mora nužno imati i mnoštvo čudnih rituala); ime mu je bilo Prolazak Kroz Carinu.

Ali žena ga vidi.

Da li bi ona mogla da ga spreči da izvede Prolazak Kroz Carinu? Roland pomisli da je odgovor verovatno da. A onda, aps. A, ako sužanj dospe u aps, neće moći da dođe do leka potrebnog njegovom inficiranom, umirućem telu.

On mora Proći Kroz Carinu, pomisli Roland. On to mora. I mora otići sa bratom kod tog čoveka Balazara.

To nije po planu, bratu se to neće svideti, ali mora.

Zato što čovek koji se bavi drogama ili zna čoveka, ili jeste čovek koji takođe leči bolesne. Čovek koji će saslušati šta nije u redu, a onda... možda..

On mora Proći Kroz Carinu, pomisli revolveraš.

Odgovor je bio toliko krupan i jednostavan, toliko blizu njega, da umalo da ga uopšte nije video. Ono što će toliko otežati Prolazak Kroz Carinu bila je droga koju je sužanj nameravao da prokrijumčari, naravno; možda tamo postoji neko Proročište koje se može konsultovati kada neko izgleda sumnjivo. Inače, shvati Roland, ceremonija Prolaska biće veoma jednostavna, nalik na prelazak prijateljske granice u njegovom svetu. Čovek načini znak lojalnosti monarhu tog kraljevstva - jednostavni simbolični gest - i sme da prođe.

On jeste bio u stanju da prenese stvari iz sužnjevog sveta u svoj. Popkin od tunjave ribe dokazao je to.

Uzeće vrećice sa drogom onako kako je uzeo i popkin.

Sužanj će Proći Kroz Carinu. A onda će Roland vratiti vrećice sa drogom natrag.

Možeš li?

A, eto pitanja dovoljno uznemirujućeg da ga odvrati od pogleda na vodu ispod njega... prešli su preko nečega što je izgledalo kao ogromni okean i sada se vraćali prema liniji obale. Pritom je voda bila sve bliža i bliža. Vazdušna kočija se spuštala (Edijev pogled je bio kratak, površan; Rolandov ushićen kao u deteta koje prvi put vidi sneg). Mogao je da uzima stvari iz tog sveta, to je znao. Ali da ih ponovo vraća natrag? To je bilo nešto o čemu još nije ništa znao. Moraće to da ustanovi.

Revolveraš posegnu u sužnjev džep i sklopi sužnjeve prste oko novčića.

Roland se vrati kroz vrata.

4

Ptice odleteše kada se uspravio u sedeći položaj.

Ovaj put se nisu usudile da dođu tako blizu. Osećao je bol, bio je omamljen, grozničav... a opet, bilo je zapanjujuće koliko ga je oživelo čak i tako malo hrane.

On pogleda novčić koji je ovaj put doneo sa sobom.

Izgledao je kao srebro, ali crvenkasta nijansa na rubu govorila je o tome da je zaista bio načinjen od nekog prostijeg metala. Na jednoj strani bio je profil čoveka čije je lice nagoveštavalo plemenitost, hrabrost, tvrdoglavost. Njegova kosa, ukovrčana ispod potiljka i spojena u rep pozadi, na vratu, govorila je takođe i o malo taštine. On okrenu novčić i ugleda nešto toliko zaprepašćujuće da ga je nateralo da uzvikne zarđalim, kreketavim glasom.

Na pozadini je bio orao, znak koji je krasio njegov sopstveni barjak u onim mutnim danima kada je još bilo kraljevstava i barjaka da ih simbolizuju.

Vreme je na izmaku. Vrati se. Požuri.

Ali on se zadrža još tren duže, razmišljajući. Bilo je teže razmišljati u ovoj glavi - sužnjeva je bila daleko od jasne, ali je, privremeno bar, bila čistiji sud od njegove.

Pokušati sa novčićem tamo i nazad bila je samo polovina eksperimenta, zar ne?

On uze jedan od metaka iz opasača i stavi ga preko novčića u šaku.

Roland kroči natrag kroz vrata.

5

Sužnjev novčić i dalje je bio tamo, čvrsto stisnut u šaci u džepu. Nije morao da stupa napred da bi proverio metak; znao je da on nije prešao preko.

On svejedno stupi napred, nakratko, zato što je morao jednu stvar da zna. Da vidi.

I tako se okrenuo, kao da želi da podesi malu stvar od hartije na naslonu svog sedišta (tako mu svih bogova koji su ikada postojali, ovaj svet je bio pun hartije), i pogledao kroz vrata. Video je svoje telo, opruženo kao i pre, sada sa tragom sveže krvi koja mu je tekla iz posekotine na obrazu - mora da ga je povredio kamen kada je ostavio sebe i prešao preko.

Metak koji je držao zajedno sa novčićem ležao je u podnožju vrata, na pesku.

Opet, dobio je dovoljno odgovora. Sužanj je mogao da Prođe Kroz Carinu. Njihovi čuvari na straži moći će da ga pretraže od glave do pete, od donje rupe do gornje, pa ponovo natrag.

Neće pronaći ništa.

Revolveraš se opusti, zadovoljan, nesvestan, bar za još neko vreme, da još nije sagledao koliko je problema pred njim.

6

727-ica se spuštala nisko i glatko preko slanih ritova Long Ajlenda, ostavljajući za sobom čađave tragove potrošenog goriva. Stajni trap se spusti uz lupnjavu i trzaj.

7

3A, čovek sa dvobojnim očima, uspravi se i Džejn ugleda - zaista ugleda - kratkonosi uzi u njegovim rukama pre nego što shvati da je to samo njegova carinska deklaracija i torbica sa rajsferšlusom kakve muškarci ponekad koriste za nošenje pasoša.

Avion se prizemlji kao da je od svile.

Zadrhtavši snažno, duboko, ona čvrsto zatvori crveni poklopac termosa.

"Reci mi da sam seratorka", reče ona tiho Suzi, vezujući pojas sad kad je bilo prekasno. Rekla je Suzi u šta sumnja pri poslednjem približavanju, kako bi Suzi bila spremna. "Imaš pravo na to."

"Ne", reče Suzi. "Učinila si pravu stvar."

"Preterala sam sa reakcijom. Plaćam večeru."

"Đavola. I nemoj ga gledati. Gledaj mene. Osmehni se, Džejni."

Džejn se osmehnu. Klimnu glavom. Zapita se šta se za ime sveta sada zbiva.

"Ti si mu gledala u ruke", reče Suzi i nasmeja se.

Džejn se priključi. "Ja sam posmatrala šta mu se dešava sa košuljom dok se saginjao da uzme torbu.

Tamo ima dovoljno toga da napuni tezgu za sitnu robu kod Vulvorta. Samo ne bih rekla da nosi ono što se kod Vulvorta inače kupuje."

Džejn zabaci glavu i ponovo se nasmeja; osećala se kao lutka. "Šta ćemo sad?" Suzi je bila pet godina starija i Džejn, koja je pre samo minut osećala da ima situaciju pod nekom vrstom očajničke kontrole, sada je bila više nego srećna što je Suzi kraj nje.

" Mi ništa. Reći ćemo kapetanu dok nas budu vozili unutra. Kapetan popriča sa carinom. Tvoj drugar uđe u red kao i svi ostali, s tim što njega izvuku iz reda neki ljudi koji ga otprate do jedne sobice. Mislim da će to biti prva u veoma dugom nizu sobica za njega."

"Isuse."

Džejn se osmehivala, ali žmarci, naizmenično vreli i hladni, tutnjali su kroz nju.

Ona pritisnu dugme za otkopčavanje pojasa kada su potisnici za kočenje počeli da jenjavaju, pruži termos Suzi, a onda ustade i pokuca na vrata kokpita.

Ne terorista već krijumčar droge. Hvala Bogu za male ustupke. A opet, na neki način, mrzela je sve to.

Bio je sladak.

Ne mnogo, ali onako.

8

On još ne vidi, pomisli revolveraš u besu i začetku očajanja. Bogovi!

Edi se sagnuo da uzme papire potrebne za ritual i kada je podigao pogled žena-vojnik je zurila u njega, iskolačenih očiju, obraza belih poput onih stvari od hartije na naslonima sedišta. Srebrna cev sa crvenim poklopcem, koju je najpre smatrao nekakvom čuturicom, očigledno je bila oružje. Sada ju je držala medu dojkama. Roland pomisli da će za tren ili dva ili da je baci, ili da odvrne crveni poklopac i puca na njega iz nje.

Tada se ona opusti i veza svoje pojaseve iako je udar saopštio revolverašu i sužnju da je vazdušna kočija već sletela. Ona se okrenu prema ženi-vojniku sa kojom je sedela i reče nešto. Druga žena se nasmeja i klimnu glavom, ali ako je to bio pravi smeh, pomisli revolveraš, onda je on žaba krastača.

Revolveraš se zapita kako čovek čiji je um postao privremeni dom za revolverašev ka, može da bude toliko glup. Deo toga bilo je zbog onoga što je stavljao u svoje telo, naravno... jedna od verzija đavoljeg korova u ovom svetu. Deo, ali ne sve. On nije bio mek i neobazriv kao ostali, ali s vremenom bi mogao takav da postane.

Takvi su kakvi su zato što žive na svetlosti, pomisli revolveraš iznenada. Na toj svetlosti civilizacije koju te uče da obožavaš iznad svih drugih stvari. Oni žive u svetu koji još nije krenuo dalje.

Ako ljudi postanu ovakvi u takvom svetu, Roland nije bio siguran da nije radije za mrak. "Bilo je to pre nego što je svet krenuo dalje", govorili su ljudi u njegovom svetu i to je uvek izgovarano tužno... ali bila je to, možda, tuga nepromišljena, bez stvarne podloge.

Ona je mislila da ja/on - nameravam da zgrabim oružje kada sam se ja/on sagnuo da uzmem papire.

Kada je videla papire, opustila se i uradila isto ono što i svi ostali pre nego što se kočija vratila na zemlju. Sada ona i njena prijateljica razgovaraju i smeju se, ali njihova lica - njeno lice naročito, lice žene sa metalnom cevi - nisu u redu. One razgovaraju, u redu, ali samo se prave da se smeju... a to je zbog toga što razgovaraju o meni/njemu.

Vazdušna kočija se sada kretala nečim što je izgledalo kao dugi betonski put, jedan od mnogih. On je uglavnom posmatrao žene, ali na rubu vidokruga revolveraš je mogao da vidi kako se druge vazdušne kočije kreću tu i tamo drugim putevima. Neke su milile; neke su se kretale neverovatnom brzinom, više ne kočije već projektili ispaljeni iz pištolja ili topova, pripremajući se da skoče u vazduh. Njegovo očajanje postalo je toliko da je deo njega želeo da stupi napred i okrene mu glavu kako bi mogao da vidi ta vozila dok skaču prema nebu. Sačinio ih je čovek, ali svaki delić bio je fantastičan poput priča o Velikom Pernatom Kralju koji je navodno nekada živeo u dalekom (i verovatno mističnom) kraljevstvu Garlan - i fantastičnije, možda, jednostavno zbog toga što je ove načinio čovek.

Žena koja mu je donela popkin odveza pojaseve (i to manje od minut pošto ih je vezala) i ode prema malim vratima. Tamo sedi kočijaš, pomisli revolveraš, ali kada su se vrata otvorila i kada je ona ušla unutra on vide da izgleda da su za upravljanje vazdušnom kočijom bila potrebna tri čoveka, a čak i kratak pogled koji je stigao da upravi na nešto što je izgledalo kao milion brojčanika, poluga i svetala, natera ga da shvati zbog čega.

Sužanj je gledao sve to, ali nije video ništa - Kort bi se najpre prezrivo iscerio, a potom ga probacio kroz najbliži zid. Sužnjev um bio je potpuno zauzet time kako će da zgrabi torbu ispod sedišta i laku jaknu iz pretinca iznad glave... a onda da se suoči sa iskušenjem rituala.

Sužanj nije video ništa; revolveraš je video sve.

Žena je za njega mislila da je lopov ili ludak. On je -

ili će pre biti da sam ja, da, tako je - učinio nešto što ju je nateralo da to pomisli. Predomislila se, a onda ju je ona druga žena naterala da se ponovo predomisli...

samo što sada mislim da znaju šta zaista nije u redu.

Znaju da će pokušati da oskrnavi ritual.

Tada, u magnovenju, on sagleda ostatak problema.

Najpre, nije se radilo samo o donošenju vrećica u ovaj svet kao što je to učinio sa novčićem; novčić nije bio zalepljen za sužnjevo telo lepljivom trakom koju je on omotao oko svog tela da bi mu vrećice bile tik uz kožu.

Ta lepljiva traka bila je samo deo problema. Sužanj nije primetio privremeni nestanak jednog novčića od mnoštva, ali kada bude shvatio da je ono zbog čega je rizikovao život, šta god bilo, odjednom nestalo, svakako će da napravi gužvu... a šta onda?

Bilo je više nego moguće da će sužanj početi da se ponaša tako iracionalno da će ga strpati u aps jednako brzo kao da su ga uhvatili u činu skrnavljenja. Gubitak bi bio sasvim loš; vrećice koje mu se pod rukama jednostavno rastapaju u ništavilo verovatno bi ga naterale da pomisli da je zaista poludeo.

Vazdušna kočija, sada na zemlji trapava poput vola, mučila se da skrene ulevo. Revolveraš shvati da nema vremena za luksuz daljeg razmišljanja. Morao je da učini više nego da stupi napred; morao je uspostaviti kontakt sa Edijem Dinom.

Smesta.

9

Edi stavi deklaraciju i pasoš u džep na prsima.

Čelična sajla sada mu se čvrsto obmotavala oko stomaka i tonula sve dublje i dublje, terala mu nerve da varniče i cvrče. I najednom, neki glas progovori mu u glavi.

Nije to bila misao; glas.

Slušaj me, momak. Slušaj pažljivo. Ako hoćeš da i dalje ostaneš bezbedan ne dozvoli da ti se na licu pokaže išta što bi moglo da pojača sumnju onih žena-vojnika. Sam Bog zna da su već sasvim dovoljno posumnjale.

Edi najpre pomisli da i dalje nosi slušalice aviokompanije i da prima neku uvrnutu transmisiju iz kokpita. Ali, slušalice su pokupili još pre pet minuta.

Njegova druga misao bila je da neko stoji kraj njega i govori. Umalo nije trznuo glavom ulevo, ali to je bilo apsurdno. Sviđalo se to njemu ili ne, sirova istina bila je da je glas došao iz unutrašnjosti njegove glave.

Možda je primao neku vrstu transmisije - AM, FM ili VHF preko plombi u zubima. Čuo je za takve stv...

Uspravi se, crve! Dovoljno sumnjaju i bez toga da izgleda kao da si poludeo!

Edi se brzo uspravi, kao da ga je neko ošinuo. Taj glas nije bio Henrijev, ali toliko je ličio na Henrijev kada su bili samo dva klinca što odrastaju u Projektima, Henri osam godina stariji, sestra koja je bila medu njima sada samo nestvarno sećanje; Selinu su udarila i ubila kola kada je Edi imao dve, a Henri deset godina. Taj oštri ton zapovesti čuo bi se kad god bi ga Henri video da radi nešto što bi moglo da se završi tako da Edi dobije mesto u kutiji od borovine mnogo pre nego što mu to sleduje.. poput Seline.

Koji je ovo sada kurac?

Ne čuješ glasove kojih nema, vrati se glas u njegovoj glavi. Ne, nije to bio Henrijev glas - stariji, suvlji... snažniji. Ali poput Henrijevog glasa... i bilo mu je nemoguće ne poverovati. To je prva stvar. Ne ludiš. Ja JESAM druga osoba.

Je li ovo telepatija?

Edi je bio neodredeno svestan toga da mu je lice potpuno bez izraza. Pomislio je da bi to, s obzirom na okolnosti, trebalo da ga kandiduje za Oskara za najboljeg glumca godine. On pogleda kroz prozor i vide da se avion približava Deltinom odeljku Zgrade za međunarodne dolaske Kenedi Internešnela.

Ne znam tu reč. Ali znam da te žene-vojnici znaju da nosiš...

Nastade pauza. Osećaj - neizrecivo čudnovato - da mu fantomski prsti pretražuju mozak kao da je živi katalog.

...heroin ili kokain. Ne znam štaje u pitanju osim -

osim što mora da je kokain pošto nosiš ono što ne uzimaš kako bi kupio ono što uzimaš.

"Kakve žene-vojnici?" promrmlja Edi tiho. Bio je potpuno nesvestan toga da je progovorio. "O čemu ti to pričaš, do đav..."

Ponovo taj osećaj da ga je neko ošamario.. toliko stvaran da mu je glava zazvonila od toga.

Začepi usta, magarče prokleti!

U redu! U redu! Hriste!

Onda ponovo onaj osećaj prstiju koji pretražuju.

Vojničke stjuardese, odgovori tuđinski glas.

Razumeš li me? Nemam vremena da pretražujem svaku tvoju misao, sužnju!

"Kako si me..." započe Edi, pa umuknu. Kako si me to nazvao?

Nije važno. Samo slušaj. Vremena je jako, jako malo.

One znaju. Vojničke stjuardese znaju da imaš taj kokain.

Kako mogu da znaju? To je smešno!

Ne znam kako su to saznale, a nije ni važno. Jedna od njih rekla je kočijašima. Kočijaši će reći onim sveštenicima koji vrše tu ceremoniju, taj Prolazak Kroz Carinu...

Glas u njegovoj glavi govorio je čudnovatim jezikom, u terminima toliko iščašenim da su bili gotovo slatki... ali poruka mu je saopštena jasno i glasno. Iako mu je lice ostalo bezizražajno, Edi bolno škljocnu zubima i zašišta uvlačeći kroz njih kratko vreli vazduh.

Glas je govorio da je igra završena. Nije čak ni sišao sa aviona, a igra je bila završena.

Ali, ovo nije bilo stvarno. Ni na koji način to nije moglo biti stvarno. Bio je to samo njegov um, koji je u poslednjem trenu izvodio mali ples paranoje, to je bilo sve. Ignorisaće to. Prosto će ignoristai i oti. .

NEĆEŠ to da ignorišeš inače ima da odeš u zatvor, a ja ću umreti! grmnu glas.

Za ime Božje, ko si ti? upita Edi s oklevanjem, zaplašen, i u svojoj glavi ču kako neko ili nešto ispušta duboki i puni uzdah olakšanja.

10

Veruje, pomisli revolveraš. Hvala svim bogovima koji postoje ili su ikada postojali, on veruje!

11

Avion se zaustavio. Svetlo VEŽITE POJASEVE se ugasilo. Tunel se ispružio napred i nežno lupnuo o prednja vrata.

Stigli su.

12

Postoji mesto gde možeš to da skloniš dok izvodiš Prolazak Kroz Carinu, reče glas. Bezbedno mesto. Onda, kada odeš, možeš ponovo da to uzmeš i odneseš tom Balazaru.

Ljudi su sada ustajali, uzimali stvari iz pretinaca iznad sedišta i pokušavali da se izbore sa kaputima za koje je, prema obaveštenju iz kokpita, bilo suviše toplo.

Uzmi torbu. Uzmi jaknu. Onda opet idi u zahod.

Za...

O. Klozet. Kenjara.

Ako misle da imam drogu, pomisliće da pokušavam da je se otarasim.

Ali Edi shvati da taj deo nije važan. Neće baš razvaliti vrata, zato što bi to moglo da uplaši putnike.

A znaju da ne možeš da spereš dve funte koke u avionskom toaletu, a da ne ostaviš ni traga. Ne, osim ukoliko glas zaista ne govori istinu... da postoji neko bezbedno mesto. Ali, kako je to moguće?

Nije važno, proklet bio! KRENI!

Edi krenu. Zato što se konačno uklopio u situaciju.

Nije video sve ono što je Roland, posle mnogo godina i treninga ispunjenog mešavinom torture i preciznosti, mogao da vidi, ali mogao je da vidi lica stevki - prava lica, ona iza osmeha i ljubaznog dodavanja torbi za odela i kutija smeštenih u prednjoj ostavi. Mogao je da vidi kako im se oči brzo vraćaju njemu, brzo poput biča, iznova i iznova.

On uze torbu. Uze jaknu. Vrata prema tunelu bila su otvorena i ljudi su se već kretali prolazom. Vrata kokpita bila su otvorena i tu je bio kapetan, koji se takođe osmehivao... ali isto tako i gledao putnike iz prve klase koji su još skupljali svoje stvari, ugledao - ne, pronašao njega - a onda ponovo odvratio pogled, klimnuvši glavom nekome, pomazivši neko dete po glavi.

Sada je bio hladan. Nije osećao efekte suvog stanja, prosto je bio hladan. Nije mu bio potreban glas da ga ohladi. Hladno - ponekad je to bilo okej. Morao si samo da paziš da se ne ohladiš toliko da se zalediš. Edi krenu napred, dođe do mesta gde bi ga skretanje ulevo dovelo do tunela - a onda iznenada stavi ruku na usta.

"Nije mi dobro", promrmlja on. "Izvinite." On pomeri vrata kokpita, koja su delimično zaklanjala kenjaru i otvori vrata klozeta s desne strane.

"Bojim se da ćete morati da izađete iz aviona", reče pilot oštro dok je Edi otvarao vrata klozeta. "To je..."

"Mislim da ću da se ispovraćam i ne želim to da učinim na vaše cipele", reče Edi, "kao ni na svoje."

Sekund kasnije bio je unutra, sa zaključanim vratima. Kapetan je govorio nešto. Edi nije mogao to da razabere, nije želeo to da razabere. Važno je bilo da se radilo o govoru, ne o dranju, imao je pravo, niko neće početi da se dere dok još nekih dvesta pedeset putnika čeka da se iskrca iz aviona kroz jedna jedina vrata na prednjoj strani. Bio je unutra, bio je privremeno bezbedan.. ali kakve vajde ima od toga?

Ako si tu, pomisli on, bolje da učiniš nešto veoma brzo, ko god da si.

Jedan strašni trenutak nije bilo ničega. Bio je to kratak tren, ali u glavi Edija Dina kao da se rastegao u večnost, nalik na 'Bonomove turske karamele' koje mu je Henri ponekad kupovao leti dok su bili deca; ako je bio nevaljao, Henri ga je voštio, ako je bio dobar, Henri mu je kupovao 'turske karamele'. Tako je Henri shvatao svoju pojačanu odgovornost tokom letnjih raspusta.

Bože, o Hriste, sve sam to samo zamišljao, o Isuse, kako sam mogao da budem tako l...

Spremi se, reče narogušeni glas. Ne mogu to da izvedem sam. Mogu da STUPIM NAPRED ali ne mogu da tebe nateram da PROĐEŠ. Moraš to da učiniš zajedno sa mnom. Okreni se.

Edi je najednom gledao kroz dva para očiju i osećao sa dva nervna sistema (ali nisu svi nervi ove osobe bili tu; jedan deo tog drugog je nestao, nedavno nestao i vrištao je od bola), osećao sa deset čula, mislio sa dva mozga, dok su mu krv pumpala dva srca.

On se okrenu. U zidu klozeta nalazila se rupa, rupa koja je ličila na vrata. Kroz to je video sivu, šljunkovitu plažu i talase boje starih sportskih čarapa koji se razbijaju o nju.

Čuo je talase.

Osetio je miris soli, miris gorak poput suza u njegovom nosu. Prolazi.

Neko je lupao na vrata klozeta, govorio mu da izađe, da mora smesta da se iskrca iz aviona. Prolazi, proklet bio!

Edi zastenja, kroči prema vratima, posrnu.. i pade u drugi svet.

13

On se polako osovi na noge, svestan da je posekao dlan na školjku. On glupavo pogleda krv koja mu je tekla preko linije života, a onda vide kako neki drugi čovek polako ustaje s njegove desne strane.

Edi ustuknu i njegova osećanja dezorijentacije i snene izmeštenosti najednom zameni britka strava: ovaj čovek je bio mrtav, a nije to znao. Lice mu je bilo suvonjavo, koža zategnuta preko kostiju lica poput traka tkanine umotanih oko uglastog metala gotovo do tačke kada tkanina mora da popuca. Čovekova koža bila je modra, sa izuzetkom grozničavih crvenih tačaka na jagodicama, na vratu sa obe strane ispod vilice i jedne jedine kružne oznake između očiju nalik na dečji pokušaj da se kopira simbol Hindu kaste.

Opet, njegove oči - plave, staložene, razumne - bile su žive i pune strašne i istrajne vitalnosti. Nosio je tamnu odeću od nekog materijala iz domaće radinosti; košulja, sa podvijenim rukavima, bila je crna, izbledela gotovo u sivo, a pantalone su mu ličile na farmerke.

Opasači su mu bili ukršteni preko kukova, ali gotovo sve petlje bile su prazne. U futrolama su bili pištolji koji su ličili na 45-ice - ali na neverovatno starinske 45-ice. Glatko drvo njihovih rukohvata kao da je svetlelo sopstvenim unutrašnjim svetlom.

Edi, koji nije znao da uopšte ima nameru da progovori - da ima bilo šta da kaže - začu sebe kako svejedno izgovara nešto. "Jesi li ti duh?"

"Još ne", prozbori s mukom čovek sa pištoljima.

"Đavolji korov. Kokain. Kako god ga zoveš. Skini košulju."

"Tvoje ruke..." Edi ih je video. Ruke čoveka koji je izgledao kao neki ekstravagantni revolveraš kakav se viđa samo u špageti vesternima svetlucale su od pruga jarkog, bolesnog crvenila. Edi je sasvim dobro znao šta takve pruge znače. Znače trovanje krvi. Znače da đavo ne samo da ti diše uz guzicu, nego već puzi kanalizacijom koja vodi do tvojih pumpi.

"Pusti moje jebene ruke!" reče mu bleda prikaza.

"Skidaj košulju i otarasi se togal "

Čuo je talase; čuo je samotno hučanje vetra koji nije poznavao prepreke; video je ovog ludog čoveka na umoru i ništa drugo do pustoši; opet, iza sebe je čuo mrmljanje glasova putnika koji se iskrcavaju sa aviona i uporno, prigušeno lupanje.

"Gospodine Din!" Taj glas, pomisli on, dopire sa drugog sveta. Nije zaista sumnjao u to; prosto je pokušavao da utuvi to sebi u glavu onako kako se ukucava ekser u debelo parče mahagonija. "Zaista ćete morati da..."

"Možeš da ostaviš i da kasnije uzmeš", zakreketa revolveraš. "Tako mi bogova, zar ne shvataš da ovde moram da govorim? To boli! A nema ni vremena, idiote!"

Postojali su ljudi koje bi Edi ubio kada bi upotrebili takvu reč... ali činilo mu se da bi ubijanje ovog čoveka predstavljalo posao i po, bez obzira na to što je čovek izgledao kao da bi mu prijalo da ga ubiju.

Opet, osetio je istinu u tim plavim očima; sva pitanja bila su odbačena njihovim ludačkim sjajem.

Edi poče da raskopčava košulju. Njegov prvi impuls bio je da je prosto strgne sa sebe, poput Klarka Kenta dok je Lois Lejn vezana za šine ili tome slično, ali u stvarnom životu tako nešto nije bilo dobro; pre ili kasnije morao bi da objasni dugmad koja zafale. Zato ih on raskopča kroz rupice, dok se lupnjava iza njega nastavljala.

On istrgnu košulju iz farmerki, svuče je i ispusti, otkrivši lepljivu traku koja mu se pružala preko prsa.

Izgledao je kao čovek koji prolazi kroz poslednje faze oporavka posle gadnog lomljenja rebara.

On baci pogled iza sebe i ugleda otvorena vrata.. njihov donji deo načinio je lepezasti trag u sivom šljunku plaže kada ih je neko - pretpostavljao je da je to bio umirući čovek - otvorio. Kroz vrata je video kenjaru prve klase, lavabo, ogledalo... i u njemu sopstveno lice očajnika, crnu kosu rasutu preko čela i očiju boje lešnika. U pozadini je video revolveraša, plažu i jezdeće morske ptice koje su kreštale i svađale se Bog zna oko čega.

On zapipa po traci, pitajući se odakle da počne, kako da pronađe kraj, i obuze ga neka omamljujuća beznadežnost. Ovako mora da se oseća jelen ili zec kada izađe na polovinu seoskog druma i okrene glavu samo da bi se zaledio pred dolazećim bleskom farova.

Vilijamu Vilsonu, čoveku čije je ime proslavio Po, trebalo je dvadeset minuta da ga obmota. Vrata toaleta prve klase otvoriće za pet, najviše sedam minuta.

"Ne mogu da skinem ovo sranje", reče on čoveku koji se ljuljao pred njim. "Ne znam ko si, niti gde sam, ali kažem ti da ima suviše trake, a premalo vremena."

14

Dir, kopilot, sugerisao je kapetanu Mekdonaldu da prestane da lupa na vrata kada je Mekdonald, frustriran zbog nedostatka odgovora od 3A, počeo to da radi.

"Gde će da ode?" upita Dir. "Šta će da uradi? Da sam sebe pusti s vodom u klozet? Prevelik je za to."

"Ali on nosi..." započe Mekdonald.

Dir, koji je i sam u više navrata koristio kokain, reče: "Ako nosi nešto, nosi nešto teško. Ne može toga da se otarasi."

"Isključite vodu", odseče Mekdonald iznenada.

"Već jesmo", reče navigator (koji je takođe povremeno zaprašivao trubicu). "Ali mislim da to nije važno. Možeš da rastvoriš ono što ide u kazančiće, ali ne možeš da učiniš da toga nema." Okupili su se oko vrata toaleta čiji je znak ZAUZETO podrugljivo svetleo, i svi su govorili tiho. "Momak iz DEA ispusti to, uzme uzorak i tip je izvisio."

"Uvek može da kaže da je tu bio neko pre njega i bacio to", odgovori Mekdonald. Glas mu je poprimao siroviji, oštriji ton. Nije želeo da govori o ovome, iako je bio akutno svestan toga da se guske i dalje gegaju napolje, i da mnogi pogledavaju više nego uobičajeno ljubopitljivo prema letačkoj posadi i stjuardesama okupljenim oko vrata toaleta. Što se njih tiče, članovi posade bili su akutno svesni toga da bi čin koji bi bio - pa, isuviše očit - mogao da izazove terorističkog bauka koji vreba pozadi u mislima svakog vazdušnog putnika. Mekdonald je znao da su njegov navigator i inženjer leta u pravu, znao je da će roba biti u plastičnim vrećicama sa otiscima te bitange, a opet je osećao zvonjavu zvona na uzbunu u glavi. Nešto u njemu vrištalo je Varalica! Varalica! kao da je momak sa 3A bio kockar sa rečnog broda sa skrivenim kečevima spremnim za igru.

"Ne pokušava da pusti vodu", reče Suzi Daglas. "Čak ne pokušava ni da pusti vodu iz slavina nad lavaboom.

Čuli bismo kako usisava vazduh. Čujem nešto, ali.. "

"Odlazi", reče Mekdonald odsečno. Njegove oči pređoše na Džejn Dorning. "I ti. Mi ćemo se pobrinuti za ovo."

Džejn se okrenu da pođe, dok su joj obrazi goreli.

Suzi reče tiho: "Džejn ga je pratila, a ja sam mu videla izbočine pod košuljom. Mislim da ćemo ostati, kapetane Mekdonald. Ako želite da nas tužite za neposlušnost, izvolite. Ali hoću da upamtite da đavolski rizikujete nešto što može da bude stvarno veliko DEA hapšenje."

Njihove oči se sretoše, kresivo koje varniči na čeliku.

Suzi reče: "Letela sam s tobom sedamdeset, osamdeset puta, Mek. Trudim se da ti budem prijatelj."

Mekdonald ju je gledao još trenutak, a onda klimnuo glavom. "Ostanite, onda. Ali hoću da se obe odmaknete prema kokpitu."

On stade na prste, pogleda iza sebe i vide da se kraj reda upravo pomalja iz turističke klase i ulazi u biznis.

Dva minuta, možda tri.

On se okrenu agentu za doček koji je stajao na ulazu u tunel i podrobno ih posmatrao. Mora da je osetio da postoji nekakav problem, pošto je izvukao voki-toki iz futrole i držao ga u ruci.

"Reci mu da hoću da se ovamo popnu carinici", reče Mekdonald tiho navigatoru. "Trojica ili četvorica. Naoružani. Smesta."

Navigator se progura kroz red putnika izvinjavajući se s lakim osmehom i tiho popriča sa agentom, koji podiže voki-toki pred usta i tiho reče nešto.

Mekdonald - koji nikada u životu nije u svoj sistem uneo ništa jače od aspirina, a i to veoma retko - okrenu se Diru. Usne su mu bile stisnute u tanku belu liniju nalik na ožiljak.

"Čim poslednji putnici izađu, ima da razvalimo vrata te kenjare", reče on. "Boli me uvo da li su carinici tu ili ne. Razumeš?"

"Rodžer, reče Dir dok je posmatrao kako kraj reda ulazi u prvu klasu.

15

"Uzmi moj nož", reče revolveraš. "U torbici je."

On mahnu prema torbi od ispucale kože koja je ležala na pesku i ličila pre na veliki ruksak nego na torbicu, na nešto što bi očekivao da nose hipici koji se probijaju Stazom Apalača, naduvani prirodom (i možda pokojim bombak-džointom tu i tamo), osim što je ovo više izgledalo kao prava stvar, a ne kao lažnjak za samoljublje nekog naduvenka; nešto što je godinama i godinama teško - možda i očajnički - putovalo.

Mahnuo, ali ne i pokazao. Nije mogao da pokaže.

Edi shvati zbog čega je čovek omotao traku prljave tkanine od košulje oko desne šake: nedostajalo mu je nekoliko prstiju.

"Uzmi ga", reče on. "Preseci traku. Probaj da se ne posečeš. To bi bilo jako lako. Moraš da paziš, ali isto tako i da radiš brzo. Nema mnogo vremena."

"Znam", reče Edi i kleknu na pesak. Ništa od svega ovoga nije bilo stvarno. Tako je, to je bio odgovor. Kao što bi to rekao Henri Din, veliki mudrac i eminentni džanki: Flip-flop, hipiti-hop, kao da te ispalio top, život je izmišljotina, svet je laž, pusti Kridense i nafiksaj se, u tome je jedina draž.

Ništa od svega ovoga nije bilo stvarno, bila je to samo izuzetno živopisna iluzija i najbolje je bilo poviti se i ploviti niz struju.

Ali iluzija je svakako bila živopisna. Posegnuo je za rajsferšlusom - ili će to možda biti čičak-traka - na čovekovoj "torbici" i video da je drže dve ukrštene kožne uzice, koje su mestimično bile prekinute, a potom pažljivo ponovo vezane - vezane dovoljno malim čvorovima da i dalje mogu da klize kroz probušena okca.

Edi povuče čvor na vrhu, raširi otvor torbe i pronađe nož iza pomalo vlažnog paketa koji je predstavljalo parče košulje omotano oko metaka. I sama drška bila je dovoljna da ostane bez daha... bila je to prava, blaga sivo-bela boja čistog srebra, izgraviranog složenim nizom šara koje su privlačile oko, vodile ga...

Bol mu eksplodira u uhu, zaurla mu kroz glavu i trenutno mu diže crveni oblak pred očima. On nespretno pade preko otvorene torbice, udari o pesak i pogleda odozdo u čoveka sa sasečenim čizmama.

Nije ovo bila iluzija. Plave oči koje su buktale sa tog umirućeg lica bile su oči pune istine.

"Divi mu se kasnije, sužnju", reče revolveraš. "Za sada ga samo upotrebi."

Mogao je da oseti kako mu uvo pulsira i otiče.

,Zašto me stalno zoveš tako?"

"Preseci traku", reče revolveraš smrknuto. "Ako provale u taj tvoj zahod, osećam da ćeš biti ovde veoma, veoma dugo. A društvo će ti ubrzo praviti samo jedan leš."

Edi izvuče nož iz kanije. Nije bio star; bio je više nego star, više nego drevan. Sečivo, naoštreno gotovo do tačke nevidljivosti, kao da je odražavalo sam početak vremena uhvaćen u metalu.

"Jah, izgleda oštro", reče on i glas mu nije bio sasvim pribran.

16

Poslednji putnici izlazili su u tunel. Jedna od njih, gospođa od nekih sedamdeset leta sa tim izuzetnim izrazom zbunjenosti za koji su sposobni izgleda samo ljudi sa previše godina ili premalo engleskog koji prvi put lete, stade da pokaže Džejn Dorning svoje karte.

"Kako ću uopšte moći da nađem svoj avion za Montreal?" upita ona. "I šta je s mojim torbama? Da li mi ih carine ovde ili tamo?"

"Na kraju tunela je agent za doček koji vam može dati sve potrebne informacije, gospođo", reče Džejn.

"Pa, ne vidim zbog čega mi vi ne biste mogli dati sve potrebne informacije", reče starica. "Taj tunel je pun ljudi."

"Krenite dalje, madam, molim vas", reče kapetan Mekdonald. "Imamo problem."

"Pa, izvin'te što sam živa", reče starica nadureno.

"Vidim da ste me već sa'ranili."

I prođe kraj njih, podigavši nos poput psa koji oseća miris vatre iz daljine, sa ručnom torbom stisnutom u jednoj ruci i omotom za karte (iz kojeg je virilo toliko odsečaka bording karata da bi čovek bio u iskušenju da pomisli kako je gospođa obišla čitav globus i usput na svakoj stanici menjala avione) u drugoj.

"Eno jedne gospođe koja možda nikad više neće leteti velikim mlaznjacima Delte", promrmlja Suzi.

"Jebe mi se i ako bude letela zataknuta spreda u Supermenove gaće", reče Mekdonald. "Je l' ona poslednja?"

Džejn protrča kraj njih, baci pogled na sedišta u biznis klasi, a onda zvirnu u glavnu kabinu. Bila je pusta.

Ona se vrati i javi da je avion prazan.

Mekdonald se okrenu prema tunelu i ugleda dva uniformisana carinika kako se probijaju kroz gomilu, izvinjavajući se, ali ne trudeći se da se osvrnu prema ljudima koje su odgurnuli. Poslednja od njih bila je stara gospođa kojoj je ispao omot sa kartama. Papiri zalepršaše i razleteše se na sve strane, a ona graknu na njih kao ljutita vrana.

"Okej", reče Mekdonald, "vi momci stanite tu gde ste."

"Gospodine, mi smo savezni carinici..."

"Tako je, i ja sam tražio vaše prisustvo i milo mi je da ste tako brzo stigli. Sad samo stanite tamo zato što je ovo moj avion, a taj tip unutra je jedan od mojih putnika. Čim izađe iz aviona i uđe u tunel, vaš je i možete da mu radite šta hoćete." On klimnu glavom Diru. "Daću tom kučkinom sinu još jednu šansu, a onda ima da provalimo vrata."

"Okej što se mene tiče", reče Dir.

Mekdonald tresnu po vratima bridom dlana i viknu: "Izlazi napolje, drugar! Više neću da te molim!"

Nije bilo nikakvog odgovora.

"Okej", reče Mekdonald. "Uradimo to."

17

Nejasno, Edi je čuo kako neka starica kaže: "Pa, izvin'te što sam živa. Vidim da ste me već sa'ranili."

Rasekao je lepljivu traku dopola. Kada je žena progovorila, ruka mu se malo trgla i on primeti da mu krv curi tanko niz stomak.

"Sranje", reče Edi.

"Tu se sad ništa ne može", reče revolveraš svojim promuklim glasom. "Dovrši posao. Ili ti je muka kad vidiš krv?"

"Samo svoju sopstvenu", reče Edi. Traka mu je počinjala neposredno iznad stomaka. Što je više sekao, to mu je bilo teže da vidi. Rasekao je još negde oko tri inča i ponovo se umalo nije posekao kada je čuo da se Mekdonald obraća carinicima: "Okej, vi momci stanite tu gde ste."

"Mogu da dovršim i možda ujedno i sebe da rasporim, ili možeš ti da probaš", reče Edi. "Ne vidim šta radim. Smeta mi jebena brada."

Revolveraš uze nož levom rukom. Ruka mu se tresla. Dok je gledao sečivo naoštreno do samoubilačke oštrine kako se toliko trese, Edi je bio izuzetno nervozan.

"Možda bolje da probam j.. "

"Čekaj."

Revolveraš je usredsređeno zurio u svoju levu ruku. Edi nije baš osporavao postojanje telepatije, ali nije nikada baš ni verovao u nju. Svejedno, on sada oseti nešto, nešto toliko stvarno i opipljivo poput vreline koja izbija iz rerne. Posle nekoliko sekundi, on shvati šta je to: prikupljanje volje ovog čudnog čoveka.

Kako do đavola može da umire kada tako jako osećam njegovu snagu?

Drhtava ruka poče da se smiruje. Ubrzo jedva da je podrhtavala. Posle samo deset sekundi bila je čvrsta kao kamen.

"Sada", reče revolveraš. On načini korak napred, podiže nož i Edi oseti kako nešto drugo izbija iz njega - užegla groznica.

"Jesi li levoruk?" upita Edi.

"Ne", reče revolveraš.

"O, Isuse", reče Edi i zaključi da bi se možda osećao bolje ako bi za tren zatvorio oči. On začu oštri šapat razdvajanja trake.

"Eto", reče revolveraš načinivši korak natrag. "Sad skini koliko god možeš. Ja ću s leđa."

Sada to više nije bilo učtivo kucanje na vratima toaleta; ovo je bila pesnica koja lupa kao čekić. Putnici su izašli, pomisli Edi. Više nema na finjaka. O sranje.

"Izlazi napolje, drugar! Više neću da te molim!"

"Trgni to!" zareža revolveraš.

Edi zgrabi obema rukama po debeli kraj lepljive trake i trže što je jače mogao. Bolelo je, bolelo đavolski. Dosta prenemaganja, pomisli on. Moglo bi da bude i gore. Mogao si da budeš dlakav kao Henri.

On spusti pogled i vide traku iritirane kože širine oko sedam inča koja mu se pružala preko grudne kosti. Tik iznad solarnog pleksusa bilo je mesto na kojem se ubo. Krv se nakupila i tekla je prema njegovom pupku kao skerletni potočić. Pod njegovim miškama vrećice sa drogom sada su visile kao loše privezane bisage.

"Okej", reče prigušeni glas iza vrata toaleta nekome drugome. "Urad..."

Edi izgubi ostatak u neočekivanoj plimi bola koji mu se proli po leđima kada je revolveraš bez mnogo ceremonija strgnuo ostatak umotaja sa njega.

On zagrize da zaustavi krik.

"Obuci košulju", reče revolveraš. Njegovo lice, za koje je Edi mislio da je bilo bledo onoliko koliko je to kod živog čoveka moguće, sada je bilo boje drevnog pepela. Držao je opasač od trake (koji se sada lepio sam za sebe u besmislenoj gomili, sa vrećicama bele materije koje su sada ličile na čudne čaure) u levoj ruci, a onda ga bacio u stranu. Edi vide kako se kroz improvizovani zavoj na revolveraševoj desnoj ruci probija sveža krv. "Uradi to brzo."

Čuo se zvuk lupanja. Ovo nije lupao neko ko želi da ga puste unutra. Edi podiže pogled na vreme da vidi kako se vrata toaleta tresu, da vidi kako svetla tamo unutra trepere. Pokušavali su da provale.

On podiže košulju prstima koji su iznenada izgledali suviše veliki, suviše nespretni. Levi rukav je bio izokrenut naopako. On pokuša da ga nagura natrag kroz rupu, zaglavi ruku na trenutak, a onda je trže toliko snažno da ponovo za njom izvuče i rukav.

Tras, i vrata toaleta se ponovo zatresoše.

"Tako mi bogova, kako možeš da budeš tako trapav?" zastenja revolveraš i nabi sopstvenu pesnicu u rukav Edijeve košulje. Edi zgrabi manžetnu dok je revolveraš povlačio ruku nazad. Sada mu je revolveraš pridržavao košulju kao što bi batler pridržavao kaput svom gazdi. Edi je navuče i uhvati se za najniže dugme.

"Ne još!" lanu revolveraš i otcepi još jednu parče sa svoje sve manje košulje. "Obriši stomak!"

Edi učini to što je bolje mogao. Na mestu gde mu je nož probio kožu još je izvirala krv. Sečivo je bilo oštro, nego šta. Dovoljno oštro.

On ispusti krvavo parče revolveraševe košulje na pesak i zakopča košulju.

Tras. Ovaj put vrata ne samo da se zatresoše; poviše se u okviru. Dok je gledao kroz vrata na plaži, Edi vide kako boca sa tečnim sapunom pada sa mesta gde je stajala kraj lavaboa. Pala mu je na torbu.

Mislio je da nabije košulju, koja je sada bila zakopčana (i to kako valja, za divno čudo) u pantalone. Odjednom, sinu mu bolja zamisao. On umesto toga otkopča kaiš.

"Nema vremena za to!" Revolveraš shvati da pokušava da vrisne i da nije za to u stanju. "Tim vratima je dovoljan još samo jedan udarac!"

"Znam šta radim", reče Edi, u nadi da zaista zna, pa kroči natrag kroz vrata između svetova, otkopčavajući farmerke i spuštajući usput rajsferšlus.

Posle jednog očajničkog trena ispunjenog beznađem, revolveraš krenu za njim, u jednom trenutku fizički i pun vrelog fizičkog bola, sledećeg već samo hladni ka u Edijevoj glavi.

18

"Još jednom", reče Mekdonald smrknuto i Dir klimnu glavom. Sada pošto su svi putnici napustili tunel, baš kao i sam avion, carinici su izvukli oružje.

"Sad!"

Dva muškarca jurnuše napred i udariše o vrata zajedno. Ona izleteše i otvoriše se; jedno parče ostalo je na trenutak da viri iz brave, a onda palo na pod.

A tamo je sedeo gospodin 3A sa pantalonama oko kolena i peševima šarene košulje koji su skrivali - jedva - njegovog miška. E, ovo svakako izgleda kao da smo ga uhvatili na delu, pomisli kapetan Mekdonald umorno. Nevolja je jedino u tome da delo na kom smo ga uhvatili nije protivzakonito, koliko znam. Odjednom je mogao da oseti pulsiranje u ramenu kojim je udarao o vrata - koliko? tri puta? četiri?

Naglas, on dreknu: "Tako vam đavola, šta to radite tamo, gospodine?"

"Pa , jesam srao", reče 3A, "ali ako svi vi momci imate frku, pretpostavljam da mogu da se obrišem na terminalu..."

"A pretpostavljam da nas nisi čuo, pametnjakoviću?"

"Nisam mogao da dohvatim vrata." 3A pruži ruku kako bi to demonstrirao, i mada su vrata sada visila ukrivo uz zid s njegove leve strane, Mekdonaldu je bilo jasno na šta misli. "Pretpostavljam da sam mogao da ustanem, ali, znate, imao sam očajnu situaciju u rukama. Samo što mi nije bila baš u rukama, ako kapirate. Niti sam to želeo na mojim rukama, ako i to kapirate." 3A se osmehnu prijatnim, pomalo budalastim osmehom koji je kapetanu Mekdonaldu izgledao autentičan koliko i novčanica od devet dolara. Kada ga čovek sluša, pomislio bi da ga niko nije naučio jednostavnom triku naginjanja ka napred.

"Diži se", reče Mekdonald.

"Rado. Ako biste samo malo sklonili dame pozadi?"

3A se šarmantno osmehnu. "Znam da je to staromodno u ovo doba i vreme, ali šta mogu. Stidljiv sam. U stvari, imam mnogo razloga da budem stidljiv."

On podiže levu ruku, sa palcem i kažiprstom razmaknutim oko pola inča, pa namignu na Džejn Dorning, koja pocrvene i smesta nestade u tunelu, sa Suzi odmah iza nje.

Ne izgledaš ti stidljivo, pomisli kapetan Mekdonald.

Izgledaš kao mačka koja je upravo uhvatila ptičicu, tako ti meni izgledaš.

Kada su se stevke izgubile sa vidika, 3A ustade i navuče gaćice i farmerke. Onda posegnu za dugmetom za puštanje vode i kapetan Mekdonald mu smesta udarcem skloni ruku, zgrabi ga za ramena i okrenu ka prolazu. Dir ga uhvati rukom pozadi za pantalone.

"Nemojte da ste tako lični", reče Edi. Glas mu je bio lak i sasvim u redu - bar je tako mislio - ali unutra, sve je bilo u slobodnom padu. Mogao je da oseti tog drugog, da ga oseti jasno. Bio je u njegovom umu, posmatrao ga podrobno, stajao uporno, spreman da uskoči ako Edi zajebe stvar. Bože, sve je to moralo biti san, zar ne? Zar ne?

"Ne mrdaj", reče Dir.

Kapetan Mekdonal zaviri u klozetsku šolju.

"Nema sranja", reče on i kada se navigator oglasi salvom nevoljnog smeha, Mekdonald se zapilji u njega.

"Pa, znate kako je", reče Edi. "Ponekad imate sreće pa je samo lažna uzbuna. Mada, opalio sam par pravih razbijača. Hoću da kažem, ovde govorimo o močvarnom gasu. Da ste pre tri minuta tamo kresnuli šibicu, mogli ste da ispečete ćurku za Dan zahvalnosti, znate? Mora da sam pojeo nešto pre nego što sam se ukrcao na avion, pretp. ."

"Otarasi ga se", reče Mekdonald i Dir, koji je i dalje držao Edija za tur pantalona, izgura ga iz aviona u tunel, gde ga carinici uzeše svaki za pod jednu ruku.

"Hej!" viknu Edi. "Hoću moju torbu! I moju jaknu!"

"O, mi hoćemo da dobiješ sve što si imao", reče jedan carinik. Njegov dah, težak od mirisa 'maloksa' i stomačne kiseline, dunu Ediju u lice. "Veoma nas zanimaju tvoje stvari. A sad krenimo, druže mali."

Edi im je sve vreme govorio da idu polako, da se opuste, da može on sasvim fino da hoda, ali kasnije je pomislio da su mu vrhovi cipela dodirnuli pod tunela samo tri ili četiri puta između kljuna 727-ice i izlaza na terminal, gde su stajala još tri carinika i pola tuceta pajkana iz aerodromskog obezbeđenja, carinici očekujući Edija, pajkani odbijajući malu gomilu koja je zurila u njega sa nelagodnim, strasnim zanimanjem dok su ga odvodili

GLAVA 4 - KULA

1

Edi Din je sedeo na stolici. Stolica je bila u maloj beloj sobi. Bila je to jedina stolica u maloj beloj sobi.

Mala bela soba bila je prepuna. Mala bela soba bila je zadimljena. Edi je bio u gaćicama. Edi je želeo cigaretu. Ostalih šest - ne, sedam - ljudi u maloj beloj sobi bilo je odeveno. Ostali ljudi su stajali oko njega, opkoljavali ga. Trojica - ne, četvorica - njih pušili su cigarete.

Edi je želeo da pocupkuje i poskakuje. Edi je želeo da đuska i da se drma.

Edi je sedeo, opušten, i gledao ljude oko sebe sa vedrim zanimanjem, kao da ne ludi za fiksom, kao da ne ludi od najobičnije klaustrofobije.

Onaj drugi u njegovom umu bio je razlog za to.

Isprva je bio prestravljen zbog tog drugog. Sada je zahvaljivao Bogu što je drugi tu.

Drugi je možda bolestan, možda čak i umire, ali u njegovoj kičmi preostalo je još dovoljno čelika da pozajmi ponešto ovom uplašenom dvadesetjednogodišnjem džankiju.

"To na grudima ti je jako zanimljiv crveni trag", reče jedan od carinika. Cigareta mu je visila iz ugla usana. U džepu košulje imao je celu paklicu. Edi se osećao kao da bi mogao da uzme nekih pet cigareta iz te paklice, poređa ih u ustima od kraja do kraja, zapali sve, udahne duboko i da mu lakne u glavi. "Liči na prugu. Izgleda kao da ti je tu nešto bilo prilepljeno lepljivom trakom, Edi, i da si najednom zaključio da bi bilo pametno strgnuti to sa sebe i otarasiti ga se."

"Uhvatio sam neku alergiju na Bahamima", reče Edi. "Rekao sam vam to. Mislim, već smo sve to prešli nekoliko puta. Pokušavam da zadržim svoje dobro raspoloženje, ali sve mi je teže i teže."

Jebeš svoje dobro raspoloženje", reče drugi divljački i Edi prepozna taj ton. Tako je sam sebi zvučao kada je proveo pola noći, a čovek nije došao.

Zato što su i ovi tipovi bili džankiji. Jedina razlika bila je u tome što su njihov džank bili tipovi poput njega i Henrija.

"A šta je s tom rupom u tvom stomaku? Odakle ti to, Edi? Palo s neba?" Treći agent je pokazivao na mesto gde se Edi ubo. Konačno je prestalo da curka, ali tamo je i dalje bio tamnoljubičasti mehur koji je izgledao više nego spreman da se otvori na najmanji podsticaj.

Edi pokaza na crvenu prugu tamo gde se nalazila traka. "To svrbi", reče on. To nije bila laž. "Zaspao sam u avionu - proverite sa stevkom ako mi ne verujete..."

"Zašto ti ne bismo verovali, Edi?"

"Šta znam", reče Edi. "Da li obično hvatate velike krijumčare droge koji dremkaju dok se približavaju odredištu?" On zastade i dade im sekund da razmisle o tome, a onda pruži ruke. Neki od noktiju bili su iskrzani. Ostali su bili nazubljeni. Ustanovio je da ti, kad si na polusuvom, nokti postanu omiljene grickalice. "Išlo mi je prilično dobro dok sam se suzdržavao da se ne češem, ali mora da sam se prokleto dobro izdrapao dok sam spavao."

"Ili dok si bio utripovan. To bi mogao da bude i ubod igle." Edi je video da znaju da nije tako. Ako se ubrizgaš toliko blizu solarnom pleksusu, koji je razvodna tabla nervnog sistema, više nikada nećeš ništa ponovo da ubrizgavaš.

"Ma daj", reče Edi. "Toliko ste mi bili blizu lica kako biste videli da li su mi zenice raširene, da sam mislio da hoćete da nam se duše izljube. Znate da da nisam tripovao."

Treći carinik izgledao je kao da mu se sve zgadilo.

"Za jedno nedužno jagnješce, znaš strašno mnogo o drogi, Edi."

"Ono što nisam pokupio iz Poroka Majamija naučio sam u Riders Dajdžestu. A sad mi recite istinu - koliko ćemo puta proći kroz ovo?"

Četvrti agent podiže plastičnu vrećicu. U njoj se nalazilo nekoliko vlakana.

"Ovo su vlakna. Dobićemo potvrdu laboratorije, ali znamo od čega su. To su vlakna sa platnene lepljive trake."

"Nisam se istuširao pre nego što sam napustio hotel", reče Edi četvrti put. "Bio sam napolju, kod bazena, i sunčao se. Pokušavao da se otarasim osipa.

Osipa od alergije. Zaspao sam. Imao sam prokletu sreću što sam uopšte stigao na avion. Morao sam đavolski da trčim. Duvao je vetar. Ne znam šta mi se sve zalepilo za kožu, a šta nije."

Drugi pruži ruku i prođe prstom preko tri inča mesa unutrašnjeg prevoja Edijevog levog lakta.

"A to nisu tragovi od igle."

Edi odgurnu ruku. "Ujedi komarca. Rekao sam vam.

Gotovo zalečeni. Isuse Hriste, zar ne vidite to i sami!"

Videli su. Posao nije došao preko noći. Edi je prestao da se fiksa u ruku pre mesec dana. Henri to nije mogao i to je bio jedan od razloga što je išao Edi, što je morao da ide Edi. Kada je apsolutno morao da se fiksa, radio je to veoma visoko na levom, gornjem delu butine, tamo gde mu je testis ležao uz kožu noge.. kao što je učinio prethodne noći, kada mu je žućkasti stvor konačno doneo nešto droge koja je bila okej.

Uglavnom je samo ušmrkivao, što je bilo nešto čime Henri više nije mogao da se zadovolji. To je prouzrokovalo osećanje koje Edi nije mogao precizno da definiše... mešavinu ponosa i srama. Da su pogledali tamo, da su mu sklonili testis u stranu, mogao je da ima ozbiljnih problema. Test krvi mogao je da mu prouzrokuje još ozbiljnije probleme, ali to je bilo korak dalje od onoga dokle su mogli da idu bez nekakvog dokaza - a dokaz je bilo nešto što oni naprosto nisu imali. Znali su sve, ali nisu mogli da dokažu ništa. Između želeti i moći postojala je sva razlika ovog sveta, kako bi rekla njegova draga, stara mati.

"Ujedi komarca."

"Da."

"A crveni trag je alergijska reakcija."

"Da. Imao sam je kada sam otišao na Bahame; samo nije bila tako gadna."

"Imao je to kada je otišao tamo", reče jedan od Ijudi drugome.

"Aha", reče drugi. "Veruješ to?"

"Naravski."

"Veruješ u Deda Mraza?"

"Naravski. Kad sam bio mali čak sam se i slikao jednom s njim." On pogleda Edija. "Imaš li sliku tog čuvenog crvenog traga iz vremena pre nego što si krenuo na svoj mali put, Edi?"

Edi ne odgovori.

"Ako si čist, zašto onda ne pristaneš na test krvi?"

Bio je to ponovo onaj prvi, tip sa cigaretom u uglu usana. Dogorela je gotovo do filtera.

Edi je najednom bio ljut - ljut do usijanja. Oslušnuo je u sebi.

Okej, odgovori glas smesta i Edi oseti više od slaganja, oseti neku vrstu blanko odobrenja. To ga natera da oseti nešto što je osećao kada ga je Henri grlio, mrsio mu kosu, udarao ga u rame i govorio:

Dobro si uradio, mali - nemoj sad da se uobraziš, ali dobro si uradio.

"Znate da sam čist." On iznenada ustade - toliko iznenada da su ustuknuli. On pogleda pušača koji mu je bio najbliži. "I da ti nešto kažem, srce, ako mi ne skloniš taj ekser za mrtvački sanduk ispred lica ima da ti ga izbijem napolje."

Tip se trže.

"Već ste ispraznili onaj kazančić za sranje u tom avionu. Zaboga, imali ste dovoljno vremena da ga triput pregledate. Pretrkeljisali ste mi stvari. Sagnuo sam se i dopustio da mi jedan od vas nabije najduži prst na svetu u dupe. Ako je pregled prostate ispit, jebem mu mater, ovo je bio pravi safari. Plašio sam se da pogledam dole. Mislio sam da ću videti kako mi nokat tog tipa viri iz kurca."

On se zapilji u njih.

"Bili ste mi u bulji, pregledali ste mi stvari i sad sedim ovde u gaćama dok mi duvate dim u lice.

Hoćete test krvi? Važi se. Dovedite nekoga da to uradi."

Oni zamrmljaše, zgledaše se. Iznenađeni. S nelagodnošću.

"Ali, ako želite to da učinite bez sudskog naloga", reče Edi, "ko god to bude radio neka ponese dosta špriceva i bočica viška, jer proklet da sam ako budem pišao sam. Hoću da se ovde nacrta savezni maršal i hoću da se svaki od vas podvrgne istom prokletom testu, a hoću i vaša imena i lične karte na svakoj bočici, u posedu saveznog maršala. I, na šta god budete testirali moje - kokain, heroin, šit, travu, šta god - hoću da se isti takvi testovi izvedu i na vašim uzorcima. A onda hoću da se rezultati predaju mom advokatu."

"Pi', bre, TVOM ADVOKATU", viknu jedan od njih.

"Na kraju svi vi govnari dođete do toga, zar ne, Edi?

Čućete vi od MOG ADVOKATA. Napujdaću MOG ADVOKATA na vas. Od tog sranja mi se povraća!"

"Pa, u stvari, trenutno ga još nemam", reče Edi, što je i bilo istina. "Nisam mislio da mi je potreban. Zbog vas sam se predomislio. Niste našli ništa zato što ništa i nemam, ali rokenrol ne prestaje, zar ne? Znači, hoćete da vam đuskam? Sjajno. Đuskaću. Ali, ne sam.

Moraćete i vi sa mnom."

Nastade teška, nelagodna tišina.

"Voleo bih da ponovo skinete gaćice, molim vas, g.

Din", reče jedan od njih. Ovaj tip bio je stariji. Ovaj tip je izgledao kao da je glavni. Edi pomisli da je možda - samo možda - ovaj tip konačno shvatio gde se možda nalaze sveži tragovi. Do sada nisu proverili. Ruke, ramena, noge.. ali ne tamo. Bili su isuviše sigurni da su ga provalili.

"Dosta mi je skidanja, svlačenja i jedenja ovih govana", reče Edi. "Dovedite nekoga ovamo pa ćemo da napravimo gomilu testova krvi, inače odlazim. Šta od toga hoćete?"

Ponovo ta tišina. A onda, kada su se zgledali, Edi je znao da je pobedio.

MI smo pobedili, ispravi se on. Kako se zoveš, ortak?

Roland. A ti si Edi. Edi Din.

Dobro slušaš.

Slušam i posmatram.

"Dajte mu odeću", reče stariji čovek sa gađenjem.

On pogleda Edija. "Ne znam šta si imao niti kako si se toga otarasio, ali hoću da znaš da ćemo to saznati."

Matorac ga odmeri.

"I eto, sediš tu. Sediš i samo što se ne keziš. Ne tera me na povraćanje ono što govoriš. Tera me na povraćanje ono što jesi."

" Ja vas teram na povraćanje."

"Tako je."

"Bre", reče Edi, "baš mi se to dopada. Ja sedim ovde, u ovom sobičku i na sebi imam samo veš, vas sedmorica ste oko mene sa pištoljima na kukovima i ja vas teram na povraćanje? Čoveče, ti stvarno imaš problema.

Edi načini korak ka njemu. Carinik za trenutak ostade gde je, a onda ga nešto u Edijevim očima - ludačka boja koja je napola bila boja lešnika, napola plava - natera da ustukne i protiv volje.

"NE NOSIM NIŠTA!" zaurla Edi. "DOSTA VIŠE!

DOSTA! OSTAVITE ME NA MIRU!"

Ponovo tišina. Tada se stariji čovek okrenu i izdra se na nekoga: "Zar me niste čuli? Dajte mu odeću!"

I to je bilo to.

2

"Mislite da nas neko prati?" upita taksista. Zvučao je kao da se zabavlja.

Edi se okrenu napred. "Zašto to kažete?" "Stalno gledate kroz zadnji prozor."

"Nisam ni pomislio da nas neko prati", reče Edi. To je apsolutno bilo istina. Prvi put kada se okrenuo, video je pratioce. Pratioce, ne pratioca. Nije morao stalno da se osvrće da bi imao potvrdu njihovog prisustva. Ni pacijentu iz sanatorijuma za mentalno zaostale ne bi bilo teško da prati Edijev taksi tog kasnog majskog popodneva; saobraćaj na L.I.E. bio je redak. "Prosto proučavam način na koji se odvija saobraćaj, to je sve."

"O", reče taksista. U nekim krugovima tako čudna tvrdnja izazvala bi pitanja, ali njujorški taksisti retko pitaju bilo šta; umesto toga, tvrde. Većina tih tvrdnji počinje frazom Ovaj grad! kao da su te reči religiozni napev koji prethodi propovedi... što obično i jesu.

Umesto toga, ovaj reče: "Zato što ako ste mislili da nas neko prati, nije tako. Ja bi' to znao. Ovaj grad! Isuse, i sam sam pratio dosta ljudi u svoje vreme. Iznenadili biste se kad biste znali koliko njih uskoči u moj taksi i kaže: 'Pratite ta kola.' Znam, zvuči to kao nešto što se čuje samo u filmovima, je l' tako? Tako je. Ali kao što kažu, umetnost imitira život, a život imitira umetnost.

To se stvarno dešava! A što se tiče toga da se umakne pratiocu, lako je ako znate kako da smestite tom tipu.

Uzmete pa..."

Edi podesi taksistu na tihu zvučnu pozadinu, slušajući taman toliko da može da klima glavom na pravim mestima. Kad se malo razmisli o tome, brbljanje taksiste bilo je baš zabavno. Jedan od pratilaca bio je plavi sedan. Edi je nagađao da pripada Carini. Drugi je bio panel-kamion sa znakom ĐINELIJEVA PICA sa obe strane. Bila je tu takođe i slika pice, samo što je pica bila osmehnuto lice dečaka, a dečak koji se osmehivao oblizivao je usne i ispod slike bio je ispisan slogan "UMMMMM! To je DOOOBRA pica!" Samo što je neki mladi urbani umetnik sa limenkom spreja i rudimentarnim smislom za humor precrtao reč pica i iznad nje napisao PIČKA.

Đineli. Edi je poznavao samo jednog Đinelija; on je vodio restoran po imenu "Četiri oca". Biznis sa picama bio je sporedan, garantovana regularna stvar, anđeoski posao za računovođu. Đineli i Balazar. Išli su jedan uz drugog kao viršle i senf.

Prema prvobitnom planu, trebalo je da ga čeka limuzina ispred terminala sa vozačem spremnim da otperja sa njim do Balazarevih poslovnih prostorija, koje su se nalazile u jednom salunu u centru grada. Ali naravno, prvobitni plan nije obuhvatao dva sata u belom sobičku, dva sata ispitivanja od strane gomile carinika dok je druga gomila najpre ispraznila, a onda i pretresla sadržinu rezervoara na letu 901, u potrazi za velikim plenom u koji su sumnjali, za velikim plenom koji se nije mogao pustiti u klozet niti rastvoriti.

Kada je izašao, naravno, limuzine nije bilo. Vozač je imao svoja uputstva: ako se mulac ne pojavi na terminalu petnaestak minuta posle izlaska ostalih putnika, odvezi se što brže. Vozač limuzine bio je dovoljno pametan da ne koristi telefon u kolima, koji je zapravo bio radio, pa se lako mogao prisluškivati.

Balazar će pozvati ljude, saznati da je Edi naišao na probleme i pripremiti se za probleme koji njega očekuju. Balazar je možda prepoznao čelik u Ediju, ali to nije menjalo činjenicu da je Edi džanki. Na džankija se čovek nije mogao osloniti.

To je značilo da je moguće da kamion sa picama skrene u traku kraj taksija, da neko isturi automatsko oružje kroz prozor kamiona sa picama, a zatim da zadnji deo taksija postane nešto nalik na krvavo rende za sir. Edi bi se više brinuo zbog toga da su ga zadržali četiri sata, a ne dva, a ozbiljno bi se zabrinuo da su ga držali šest sati, a ne četiri. Ali samo dva... smatrao je da će Balazar imati poverenja u to da on može da ćuti bar toliko dugo. Želeće da zna šta mu je sa robom.

Pravi razlog zbog kojeg se Edi osvrtao bila su vrata.

Opčinjavala su ga.

Dok su ga carinici polunosili, poluvukli niz stepenice Kenedijevog upravnog odeljka, osvrnuo se i ona su bila tamo, nemoguća ali nesumnjivo, neporecivo stvarna, i lebdela su na udaljenosti od neke tri stope od njega. Mogao je da vidi kako se talasi neprekidno valjaju i razbijaju o pesak; video je da tamo dan počinje da se smrkava.

Činilo se da su vrata poput jedne od onih trik-slika sa skrivenim likom u sebi; isprva taj skriveni lik ne možeš da vidiš ni za živu glavu, ali kada se to jednom dogodi, postane nemoguće poreći da si to video, bez obzira koliko se trudiš.

Nestala su u dva navrata, kada se revolveraš vratio bez njega, i to je bilo zastrašujuće - Edi se osećao kao dete kojem je pregorelo noćno svetlo. Prvi put to se desilo za vreme carinskog ispitivanja.

Moram da idem, presekao je Rolandov glas glatko pitanje koje su mu tog trenutka postavljali. Neće me biti samo na nekoliko trenutaka. Ne plaši se.

Zašto? upita Edi. Zašto moraš da ideš?

"Šta nije u redu?" upitao ga je jedan od carinika.

"Odjednom si izgledao uplašen."

Odjednom se osećao uplašen, ali zbog nečega što ovaj glupan ne bi razumeo.

Osvrnuo se i carinici su se osvrnuli takođe. Nisu videli ništa osim praznog belog zida sa belim pločama u kojima su bile prosvrdlane rupe kako bi prigušavale zvuk; Edi je video vrata, na njihove uobičajene tri stope (sada su bila usađena u zid sobe, izlaz za bekstvo koji niko od ovih islednika nije mogao da vidi). Video je više od toga. Video je stvari koje izlaze iz talasa, stvari koje su ličile na nešto što je umaklo iz horor filma u kom su efekti bili taman malo specijalniji nego što to želiš, dovoljno specijalni da sve izgleda stvarno. Izgledale su kao užasno ukrštanje, jastoga i pauka. Pravile su neki uvrnuti zvuk.

"Frka ti je, a?" upitao je jedan od carinika. "Da nisi video koju bubicu kako gmiže po zidu, Edi?"

To je bilo tako blizu istine da se Edi umalo nije nasmejao. Ipak, shvatao je da čovek po imenu Roland mora da se vrati; Rolandov um bio je bezbedan - bar privremeno - ali stvorenja su se kretala prema njegovom telu i Edi je pretpostavljao da, ukoliko ga Roland ubrzo ne ukloni sa mesta koje je trenutno zauzimalo, možda ne preostane nikakvo telo u koje bi mogao da se vrati.

Odjednom je čuo kako mu u glavi zavija Dejvid Li Rot: O, jajajaja... sam ostao bez tela... i ovaj put s e jeste nasmejao. Nije mogao da se uzdrži.

"Šta je toliko smešno?" upita ga carinik koji je želeo da zna da li je video bubice.

"Cela ova situacija", odgovori Edi. "Ali samo onako, čudnovato, ne da umreš od smeha. Hoću reći, da je reč o filmu, pre bi to bilo kao Felini nego kao Vudi Alen, ako kapirate na šta mislim."

Bićeš u redu? pitao je Roland.

Jah, sasvim. OP, čoveče.

Ne razumem.

Obavi posao.

O. U redu. Neću dugo.

I odjednom tog drugog više nije bilo. Jednostavno je nestao. Kao dašak dima toliko redak da ga i najslabiji vetar može oduvati. Edi se ponovo osvrnuo, ugledao samo izbušene bele ploče, bez vrata, bez okeana, bez uvrnutih čudovišta, i osetio da stomak počinje da mu se steže. Nije se postavljalo pitanje da li je, na kraju, sve to ipak bilo samo halucinacija; droga je nestala i to je bio dovoljan dokaz za Edija. Ali Roland je.. pomagao, na neki način. Olakšavao stvari.

"Hoćeš da okačim tamo sliku?" upitao je jedan od carinika.

"Ne", rekao je Edi i uzdahnuo. "Hoću da me pustite odavde."

"Čim nam budeš rekao šta si uradio sa skegom", rekao je drugi, "ili se radi o koki?" I tako je počelo iznova: ukrug, ukrug, ukrug, ukrug, igramo sada ja i drug.

Posle deset minuta - deset veoma dugih minuta - Roland mu je iznenada ponovo bio u glavi. Jedan sekund ga nije bilo, već sledećeg je bio tu. Edi je osetio da je duboko iscrpljen.

Sredio si? upitao je.

Jesam. Žao mi je štoje toliko potrajalo. Pauza. Morao sam da puzim.

Edi se ponovo osvrnuo. Vrata su se vratila, ali sada su nudila malo drugačiji pogled na taj svet i on shvati da, kao što se pomeraju sa njim ovde, tako se pomeraju i sa Rolandom tamo. Ta pomisao natera ga da malo uzdrhti. Kao da je povezan sa tim drugim nekom čudnom pupčanom vrpcom. Revolveraševo telo ležalo je opruženo pred njima kao i pre, ali sada je gledao niz dugu plažu do vitičaste linije plime gde su čudovišta lunjala, režala i zujala. Svaki put kada bi se razlomio talas, sva su podizala klešta. Ličila su na publiku iz onih starih dokumentaraca gde je Hitler govorio, a svi su izbacivali onaj stari Sieg heil! pozdrav kao da im život od toga zavisi - što je verovatno i bilo tačno, kad se malo razmisli. Edi je mogao da vidi tragove izmučenog revolverševog kretanja po pesku.

Dok je Edi gledao, jedan od tih užasa posegnuo je naviše, brz kao munja, i ugrabio morsku pticu koja je isuviše nisko nadletala plažu. Stvor je pao na pesak u dva krvava, pršteća komada. Oklopljeni užasi prekrili su delove pre nego što su i prestali da se trzaju. Jedno jedino belo pero odlebdelo je naviše. Dok ga klešta ponovo nisu ugrabila i povukla dole.

Hriste sveti, pomislio je Edi tupo. Vidi te štipaljke.

" Zašto se stalno osvrćeš tamo?" upitao je tip koji je bio glavni.

"S vremena na vreme treba mi protivotrov", rekao je Edi.

"Za šta?"

"Za tvoju facu."

3

Taksista je ostavio Edija kod zgrade Ko-Op Sitija, zahvalio mu za dolar napojnice i odvezao se. Edi je za trenutak samo stajao, sa torbom u jednoj ruci i jaknom zakačenom za prst druge, prebačenom preko ramena. Ovde je delio dvosobni apartman sa svojim bratom. Stajao je za trenutak zagledan naviše u taj monolit pun stila i ukusa koliko i kutija 'saltineksa'.

Mnoštvo prozora podsećalo je Edija na zatvorski blok sa ćelijama i on je smatrao da je taj pogled depresivan isto onoliko koliko ga je Roland - onaj drugi - smatrao zapanjujućim.

Nikad, čak ni kao dete, nisam video tako visoku zgradu, reče Roland. A ima ih toliko mnogo!

Jah, saglasi se Edi. Mi živimo kao gomila mrava u mravinjaku. Tebi možda izgleda dobro, ali da ti kažem, Rolande, sve je starija. I stari sve brže.

Plava kola prođoše kraj njega; kamion sa picama skrenu i približi mu se. Edi se ukoči i oseti kako se Roland ukočio u njemu. Možda su ipak nameravali da ga oduvaju.

Vrata? upita Roland. Hoćemo li proći kroz njih? Želiš li to? Edi oseti da je Roland spreman - za bilo šta - ali glas je bio smiren.

Još ne, reče Edi. Možda samo hoće da razgovaraju.

Ali budi spreman.

On oseti da je bilo nepotrebno da kaže tako nešto; on oseti da je Roland spremniji da krene i dela u svom najdubljem snu nego što bi Edi ikada bio u svom najbudnijem trenutku.

Kamion sa picom i nasmešenim dečakom sa strane približi se. Prozor na strani suvozača se spusti i Edi sačeka ispred ulaza u zgradu, sa senkom dugom i opruženom pred njim, od vrhova njegovih patika, sačeka da vidi šta će to biti - lice ili pištolj.

4

Roland ga je drugi put napustio ni pet minuta pošto su carinici konačno odustali i pustili Edija.

Revolveraš je jeo, ali nedovoljno; bilo mu je potrebno piće; ali najviše od svega bio mu je potreban lek. Edi još nije mogao da mu pomogne i da lek koji je Rolandu zaista bio potreban (mada je pretpostavljao da je revolveraš u pravu i da bi Balazar to mogao... ukoliko bi želeo), ali običan aspirin mogao bi bar da spusti tu temperaturu koju je Edi osetio kada mu je revolveraš prišao da odseče gornji deo tog opasača od trake. Zastao je ispred novinarnice na glavnom terminalu.

Imate li tamo, odakle dolaziš, aspirin?

Nikad nisam čuo za to. Je li to magija ili lek?

Oboje, pretpostavljam.

Edi je ušao u novinarnicu i kupio kutiju ekstrajakog anacina. Otišao je do snek-bara i kupio par dugih viršli i ekstraveliki pepsi. Stavljao je senf i kečap na viršle (Henri je duge viršle nazivao Godzila-viršlama) kada se iznenada setio da te stvari nisu za njega. Ko zna, možda se Rolandu ne svide senf i kečap. Ko zna, možda je Roland vegetarijanac. Ko zna, možda ovo sranje ubije Rolanda.

Pa, sad je prekasno, pomislio je Edi. Kada je Roland govorio - kada je Roland delao - Edi je znao da se ovo zaista dešava. Kada je ćutao, taj vrtoglavi osećaj da mora da se radi o snu - o izuzetno živopisnom snu koji sanja dok spava na Delti 901 i približava se Kenediju - insistirao je da dopuzi natrag.

Roland mu je rekao da može da prenese hranu u svoj svet. Već je jednom uradio nešto slično, rekao je, dok je Edi spavao. Ediju je bilo gotovo nemoguće da u to poveruje, ali Roland ga je uveravao da je to istina.

Pa, opet moramo da budemo prokleto oprezni, rekao je Edi. Dva tipa sa carine me posmatraju. Nas. Ono što sam sada, šta god to bilo.

Znam da moramo da budemo oprezni, uzvratio je Roland. I nisu dvojica; petoro ih je. Edi je najednom osetio nešto najčudnije što je ikada osetio u životu.

Nije pomerio oči, već osetio da su pomerene. Roland ih je pomerio.

Tip u pripijenoj košulji koji telefonira.

Žena koja sedi na klupi i kopa po tašni.

Mladi crni tip koji bi bio spektakularno lep da nije zečje usne koju je operacija samo delimično popravila, razgledao je majice u novinarnici iz koje je Edi nedavno izašao.

Spolja je sa njima bilo sve u redu, ali Edi ih je provalio bez obzira na to i to je bilo kao da vidi one skrivene likove u dečjoj slagalici koji, jednom viđeni, ne mogu više da se poreknu. Osetio je mutnu vrelinu u obrazima, zato što je onaj drugi morao da mu ukaže na ono što je odmah trebalo da vidi. On je uočio samo dvojicu. Ovo troje bili su nešto bolji, ali ne mnogo; oči čoveka sa telefonom nisu bile prazne, kao da zamišlja osobu sa kojom razgovara, već svesne, i zaista su gledale tamo gde se Edi nalazio.. bilo je to mesto na koje su se oči čoveka sa telefonom neprestano vraćale.

Žena sa tašnom nije pronašla ono što je htela, niti odustala, već je prosto nastavila beskrajno da kopa po njoj. A kupac je imao priliku da pogleda svaku majicu na obrtnom stalku najmanje tuce puta.

Najednom, Edi se osećao kao da mu je ponovo pet godina, kada se plašio da pređe ulicu bez Henrija da ga drži za ruku.

Nema veze, reče Roland. I ne brini zbog hrane. Jeo sam ja i bube, a neke od njih bile su još dovoljno živahne da mi strče niz grlo.

Jah, odgovori Edi, ali ovo je Njujork.

On odnese viršle i gazirano piće do suprotnog kraja šanka i stade tamo leđima okrenut prema glavnom holu terminala. Tada baci pogled u levi ćošak. Tamo se iskolačilo konveksno ogledalo kao oko sa hipertenzijom. Mogao je sve svoje pratioce da vidi u njemu, ali niko od njih nije bio dovoljno blizu da vidi hranu i čašu sa pićem, što je bilo dobro, pošto Edi nije imao pojma šta će se sa tim svim desiti.

Stavi astin na te stvari od mesa. Onda uzmi sve u ruke.

Aspirin.

Dobro. Zovi ga 'flutegork' ako želiš, suž... Edi. Samo učini to.

Uzeo je 'anacin' iz kesice koju je strpao u džep i umalo ga nije stavio na jednu od viršli, kad je odjednom shvatio da će Roland imati problema sa skidanjem sigurnosnog poklopca limene kutije - za koji je Edi mislio da služi kao obezbeđenje od trovanja - a kamoli sa otvaranjem.

Učinio je to sam, istresao tri pilule u jednu od salveta, razmislio, pa dodao još tri.

Tri sad, tri kasnije, rekao je. Ako uopšte bude bilo kasnije.

U redu. Hvala ti.

Šta sad?

Drži sve to.

Edi je ponovo pogledao u konveksno ogledalo. Dva agenta neobavezno su šetkala prema snek-baru, kao da su možda nanjušili da je u toku mala opsenarska predstava pa su želeli da pogledaju izbliza. Ako će već nešto da se desi, neka se desi brzo.

Sklopio je šake oko svega, osetivši vrelinu viršli u mekom belom rolovanom testu, hladnoću pepsija. U tom trenutku izgledao je kao neko ko se sprema da odnese klopu deci... a onda stvari počeše da se tope.

Zurio je dole i oči su mu se širile i širile sve dok nije pomislio da će mu ispasti i zaklatiti se na svojim nervnim vlaknima.

Mogao je da vidi viršle kroz testo. Mogao je da vidi pepsi kroz čašu, tečnost punu leda, zakrivljenu tako da odgovara obličju koje se više nije moglo videti.

Onda je video crvenu ploču šanka kroz viršle i beli zid kroz pepsi. Šake mu kliznuše jedna prema drugoj, kako je otpor među njima bio sve manji i manji... a onda se sklopiše jedna oko druge, dlan uz dlan.

Hrana.. salvete... pepsi... šest anacina... sve te stvari koje su mu se nalazile između šaka nestale su.

I skoči Isus i zasvira na frulicu, pomislio je Edi tupo.

Podigao je brzo pogled ka konveksnom ogledalu.

Vrata su nestala.. baš kao što je Roland nestao iz njegove glave.

Najedi se, prijatelju, pomislio je Edi... ali da li je to uvrnuto tuđinsko prisustvo koje je sebe nazivalo Roland bilo njegov prijatelj? Tako nešto bilo je još daleko od dokazanog, zar ne? Istina, spasao je Edijevu guzicu, ali to nije značilo da pripada mladim izviđačima.

A opet, Roland mu se dopadao. Plašio ga je.. ali mu se isto tako dopadao.

Pretpostavljao je da bi s vremenom mogao da ga zavoli, kao što je voleo Henrija.

Najedi se, stranče, pomislio je. Najedi se, ostani u životu... i vrati se.

U blizini je bilo nekoliko senfom umrljanih salveta koje je ostavila prethodna mušterija. Edi ih zgužva, baci u korpu za otpatke pored vrata dok je izlazio, i zažvaka vazduh kao da dovršava svoj poslednji zalogaj nečega. Čak mu je uspelo i da podrigne dok je prilazio crnom tipu, na putu prema znacima koji su pokazivali gde je PRTLJAG, a gde POVRŠINSKI TRANSPORT.

"Ne dopada ti se nijedna majica?" upitao je Edi.

"Molim?" okrenuo se crni tip od monitora sa vremenima odlazaka Ameriken Erlajnsa koji je tobože izučavao.

"Mislio sam da možda tražiš onu na kojoj piše MOLIM TE, NAHRANI ME, JA RADIM ZA AMERIČKU VLADU", rekao je Edi i produžio dalje.

Dok je silazio niz stepenice video je kako kopačica po tašni žurno zatvara tašnu i ustaje.

Bre, ovo će da bude kao parada na Dan zahvalnosti kod Mejsisa.

Bio je to jebeno zanimljiv dan i Edi mu još nije video kraj.

5

Kada je Roland video da stvorenja slična jastozima ponovo izlaze iz talasa (dakle, njihov dolazak nije imao veze sa plimom; izlazila su kada padne mrak), ostavio je Edija Dina kako bi sebe pomerio pre nego što ga stvorenja pronađu i pojedu.

Očekivao je bol i za njega je bio spreman. Živeo je sa bolom toliko dugo da mu je postao gotovo kao stari prijatelj. Međutim, užasnula ga je brzina kojom se groznica pojačala, a njegova snaga smanjila. Ako ranije i nije umirao, sada mora da je bilo tako. Da li je u sužnjevom svetu postojalo nešto dovoljno moćno da to spreči? Možda. Ali ako ne dobije malo toga za sledećih šest ili osam sati, mislio je da neće biti više važno. Ako stvari budu otišle još malo dalje, nikakav lek ili magija sa tog sveta ili bilo kog drugog neće mu pomoći da ponovo ozdravi.

Hodanje je bilo nemoguće. Moraće da puzi.

Spremao se da počne kada mu pogled pade na izuvijanu traku od lepljive materije i vrećice đavoljeg praha. Ako to bude ostavio tu, jastogovišta će gotovo sigurno razderati vrećice. Morski povetarac razvejaće prah na sve četiri strane. Gde i pripada, pomisli revolveraš smrknuto, ali to nije smeo da dopusti. Kada dođe vreme, Edi Din će se naći u grdnim neprilikama ako ne bude mogao da isporuči taj prah. Retko je bilo moguće izblefirati ljude kakav je, po njegovim pretpostavkama, bio taj Balazar. Taj će hteti da vidi ono što je platio i dok to ne vidi u Edija će biti upereno dovoljno pištolja da se opremi prava mala vojska.

Revolveraš povuče izubijani konopac od lepak-niti i prebaci ga oko vrata. Onda poče s mukom da se penje uz plažu.

Puzao je dvadeset jardi - gotovo dovoljno daleko da se smatra bezbednim, ocenio je - kada mu dođe užasavajuća (a opet, kosmički smešna) spoznaja da ostavlja vrata daleko za sobom. Zbog čega je, zaboga, uopšte radio sve ovo?

On okrenu glavu i ugleda vrata, ne dole na plaži, već tri stope iza sebe. Za trenutak Roland je mogao samo da zuri, dok nije shvatio ono što je već trebalo da smatra čistim delirijumom, da nije bilo groznice i zvuka Inkvizitora koji neprekidno postavljaju pitanja Ediju: Gde si, kako si, zašto si, kada si (pitanja koja kao da su se jezivo stapala sa pitanjima gmizavih užasa koji su se koprcali dok su ispuzavali iz talasa: Dad-a-čok? Dad-a- čam? Did-a-čik?). Nije bilo tako.

Sada ih vodim za sobom gde god da krenem, pomisli on, baš kao i on. Sada idu svuda sa nama, prate nas kao kletva koje se nikada ne možeš otresti.

Sve se to činilo tako istinitim da se nije moglo ni dovoditi u pitanje... a isto tako još jedna stvar.

Ukoliko se vrata između njih zatvore, zatvoriće se zauvek.

Kada se to dogodi, pomisli Rolan mračno, on mora biti sa ove strane. Sa mnom.

Kakav si ti uzor vrline, revolverašu! nasmeja se čovek u crnom. Činilo se da se on nastanio za stalno u Rolandovoj glavi. Ubio si dečaka; to je bila žrtva koja ti je omogućila da stigneš mene i, pretpostavljam, da stvoriš vrata medu svetovima. Sada nameravaš da privučeš svojih troje, jedno po jedno, i osudiš ih sve na nešto što sam ne želiš: na doživotni boravak u tuđem svetu, gde mogu umreti jednako lako kao životinje puštene iz ZOO vrta u divljinu.

Kula, pomisli Roland mahnito. Kada jednom dođem do Kule i učinim ono što treba da učinim tamo, šta god bilo, kad izvedem taj fundamentalni čin ponovnog uspostavljanja ili iskupljenja za koji sam stvoren, oni će možda...

Ali vrištavi smeh čoveka u crnom, čoveka koji je bio mrtav, ali je živeo i dalje kao revolveraševa okaljana savest, nije mu dopustio da dovrši misao.

Međutim, ni pomisao o izdaji koju je razmatrao nije mogla da ga skrene sa njegovog puta.

On uspe da pređe još deset jardi, osvrnu se i vide da se čak ni najkrupnija od puzavih čudovišta ne odvažuju dalje od dvadeset stopa iznad linije plime.

Uspeo je već da prevali tri puta veću udaljenost.

Dakle, dobro je.

Ništa nije dobro, odgovori čovek u crnom veselo, i ti to znaš.

Umukni, pomisli revolveraš i, za divno čudo, glas to zaista i učini.

Roland gurnu vrećice sa đavoljim prahom u procep između dva kamena i prekri ih šakom reckavih vlati trave. Pošto je to obavio, kratko se odmorio dok mu je glava bila kao vrela mešina sa vodom, koža naizmenično vrela i hladna, a potom se otkotrljao natrag kroz vrata u taj drugi svet, to drugo telo, ostavljajući sve jaču smrtonosnu infekciju za sobom na još neko vreme.

6

Kada se drugi put vratio sebi, ušao je u telo koje je bilo u tako dubokom snu da je na tren pomislio da je ušao u komatozno stanje... stanje tako smanjenih telesnih funkcija da će za koji tren osetiti kako mu svest kreće niz dugi tobogan u tamu.

Umesto toga, on natera svoje telo da se probudi, istera ga uz udarce i šutiranje iz mračne pećine u koju je otpuzalo. Naterao je svoje srce da ubrza, nerve da ponovo prihvate bol koji mu je cvrčao kožom i budio mu meso u stenjuću realnost.

Sada je bila noć. Izašle su zvezde. Popkini koje mu je Edi kupio bili su delići topline usred jeze.

Nije osećao želju da ih pojede, ali poješće ih itekako. Ipak, najpre..

On pogleda bele pilule u ruci. Astin, tako ih je Edi nazivao. Ne, to nije bilo sasvim tačno, ali Roland nije mogao da izgovori reč onako kako ju je sužanj rekao.

Sve se svodilo na lek. Lek sa tog drugog sveta.

Ako išta iz tvog sveta treba da mi pomogne, Sužnju, pomisli Roland mračno, mislim da su to pre tvoji napici nego tvoji popkini.

Opet, moraće da proba. Nije to bilo ono što mu je zaista trebalo - ili je tako bar Edi verovao - već nešto što bi moglo da mu smanji groznicu.

Tri sada, tri kasnije. Ako uopšte bude bilo kasnije.

On stavi tri pilule u usta, a onda skloni poklopac - neku čudnu belu materiju koja nije bila ni papir ni staklo, ali je pomalo ličila na oba - sa papirne čaše u kojoj se nalazilo piće, i progutao ih uz gutljaj.

Prvi gutljaj toliko ga je sveobuhvatno zapanjio da je za tren samo ležao tamo, uspravljen uz kamen, očiju toliko raširenih i punih odraza zvezdane svetlosti, da bi ga svaki slučajni prolaznik smatrao mrtvim. Onda poče halapljivo da pije, držeći čašu obema rukama, dok mu je truli bol pulsirao u patrljcima prstiju, jedva primećen u njegovoj totalnoj obuzetosti pićem.

Slatko! Bogovi, takva slast! Takva slast! Takva...

Jedna pljosnata kockica leda u piću zastade mu u grlu. On se zakašlja, poče da udara po grudima i izbaci je napolje. Sada mu se u glavi javio novi bol: srebrnasti bol koji se ponekad javlja kada popiješ nešto isuviše hladno isuviše brzo.

Ležao je nepomično dok mu je srce pumpalo kao lokomotiva koja se otela kontroli i osećao kako mu se sveža energija uliva u telo toliko brzo da je mislio da će bukvalno eksplodirati. Ne razmišljajući o tome šta radi, on otkinu novo parče košulje - ubrzo će to biti samo dronjak oko njegovog vrata - i spusti ga preko noge. Kada nestane pića, sipaće led na krpu i napraviti oblog za svoju povređenu šaku. Ali misli su mu bile negde drugde.

Slatko! uzvikivale su one iznova i iznova, pokušavajući da dođu do pravog osećaja, ili da ga uvere da u njemu uopšte postoji osećaj, baš kao što je Edi pokušao da ubedi sebe da je onaj drugi pravo biće, a ne neki mentalni grč koji je u stvari samo deo njega samog, koji pokušava da ga prevari. Slatko! Slatko!

Slatko!

Tamno piće je bilo začinjeno šećerom, čak više nego što je Marten - koji je bio veliki proždrljivac iza svoje asketske spoljašnosti - stavljao u kafu ujutro i popodne.

Šećer... beli... prah...

Revolveraševe oči odlutaše do vrećica, jedva vidljivih pod travom koju je nabacao na njih, i zapita se načas nije li ono što je popio u piću i ono što je u vrećicama zapravo jedno isto. Znao je da ga je Edi tamo dole, gde su bili dva odvojena fizička stvorenja, savršeno razumeo; pretpostavljao je da bi, kada bi telom prešao u Edijev svet (a intuitivno je shvatao da to može da se izvede.. iako, ako bi se vrata zatvorila dok je tamo, on bi ostao tamo zauvek, kao što bi Edi ostao zauvek ovde u obrnutom slučaju), isto tako savršeno razumeo jezik. Posle boravka u Edijevom umu znao je da su, za početak, jezici ta dva sveta slični. Slični, ali ne i isti. Ovde je sendvič bio popkin.

Tamo je izmuvati značilo pronaći nešto za jelo. Dakle.. zar nije moguće da droga koju Edi naziva kokain, u revolveraševom svetu nosi ime šećer?

Kada je ponovo o tome razmislio shvatio je da to nije mnogo verovatno. Edi je otvoreno kupio ovo piće i znao je da ga posmatraju ljudi koji služe Svešteniku Carine. Osim toga, Roland je naslutio da je ovaj to relativno jeftino platio. Jeftinije čak od popkina sa mesom. Ne, šećer nije bio kokain, ali Roland nije mogao da shvati šta će bilo kome kokain ili neka druga nezakonita droga, kad je već o tome reč, u svetu gde je takva droga kao što je šećer jeftina i ima je u izobilju.

On ponovo pogleda popkine sa mesom, oseti prvo meškoljenje gladi.. i shvati zapanjeno, sa zbrkanom zahvalnošću, da se oseća bolje.

Piće? Je li to zbog toga? Zbog šećera u piću?

To bi moglo biti deo svega - ali mali deo. Šećer je mogao čoveku privremeno da vrati snagu, kada mu ona posustaje; to je bilo nešto što je znao još od malih nogu. Ali šećer nije otupljivao bol niti prigušivao vatru groznice u telu kada ga infekcija pretvori u furunu.

Bez obzira, upravo to se njemu dogodilo... i još mu se događalo.

Grčevito drhtanje je prestalo. Znoj mu se sušio na čelu. Udice koje su mu obrubile grlo kao da su nestajale. Koliko god to bilo neverovatno, bilo je to takođe i neporeciva činjenica, a ne samo mašta ili lepa želja (u stvari, revolveraš nije bio kadar za nešto tako lakomisleno poput ovog drugog već neznano dugim decenijama). Prsti na rukama i nogama koji su mu nedostajali i dalje su pulsirali i urlali, ali mislio je da su čak i ti bolovi postali nešto slabiji.

Roland zabaci glavu, zatvori oči i zahvali se Bogu.

Bogu i Ediju Dinu.

Nemoj napraviti grešku i staviti mu svoje srce na dohvat ruke, Rolande, progovori glas iz dubine njegovog uma - nije to bio nervozni, cerekavo-zajedljivi glas čoveka u crnom ili grubi Kortov; revolverašu je on zvučao kao očev glas. Znaš da je ono što je učinio za tebe učinio iz sopstvene potrebe, baš kao što znaš da su ti Ijudi - iako možda zaista Inkvizitori - delimično ili potpuno u pravu kada se o njemu radi. On je slabi sud, a razlog zbog kojeg su ga uzeli nije bio ni pogrešan ni suštinski. U njemu ima čelika, ne sporim to. Ali slabosti takođe... On je poput Haksa, kuvara. Haks je trovao nerado... ali to nikada nije umirilo vrištanje umirućih zbog kidanja u crevima.

A postoji još jedan razlog da se čuvaš...

Ali Rolandu nije bio potreban nikakav glas da mu kaže koji je taj razlog. Video ga je u Džejkovim očima kada je dečak konačno počeo da shvata svoju svrhu.

Nemoj napraviti grešku i staviti mu svoje srce na dohvat ruke.

Dobar savet. I sam si činio zlo da bi se osećao dobro zbog onih kojima na kraju zlo mora biti učinjeno.

Upamti svoju dužnost, Rolande.

"Nikada je nisam zaboravio", reče on promuklo dok su zvezde nemilosrdno sjale sa neba, talasi strugali po obali, a čudovišni jastozi izvikivali svoja idiotska pitanja. "Proklet sam svojom dužnošću. A zašto bi se prokleti okretali na drugu stranu?"

On poče da jede popkine sa mesom koje je Edi nazivao "viršle".

Roland nije mnogo mario za to da jede psa , a ove stvari su imale ukus splačina iz slivnika u poredenju sa tunjavom ribom, ali zar je imao ikakvog prava da zakera posle tako čudesnog pića? Smatrao je da nije.

Osim toga, bilo je suviše kasno da se previše brine zbog takvih finesa.

Pojeo je sve, a onda se vratio na mesto na kom se Edi sada nalazio, u neko čarobno vozilo koje je hujalo metalnim drumom punim drugih sličnih vozila.. bilo ih je na desetine, na stotine možda, i nijedno jedino nije vukao konj.

7

Edi je stajao spreman dok je kamion sa picama kočio; Roland je stajao još spremniji u njemu.

Samo još jedna verzija Dijaninog sna, pomisli Roland. Šta je u kutiji? Zlatna posuda ili zmija otrovnica? I upravo kada okreće ključ i stavlja ruke na poklopac, ona čuje majku kako je doziva: "Dijana, budi se! Vreme je za mužu!"

Okej, pomisli Edi. Šta će da bude? Gospa ili tigar?

Čovek bledog, bubuljičavog lica i velikih isturenih zuba pogleda kroz prozor kamiona sa picama na strani suvozača. Bilo je to lice koje je Edi poznavao.

"Zdravo, Kol", reče Edi bez mnogo entuzijazma. Iza Kola Vinsenta, za volanom je sedeo Stari Duplo-Ružni, kako je Henri zvao Džeka Andolinija.

Ali Henri ga nikada nije tako nazvao u lice, pomisli Edi. Ne, naravno da nije. Reći Džeku nešto takvo u lice bio je divan način da se ubiješ. Bio je to ogroman čovek sa isturenim čelom pećinskog čoveka i odgovarajućom vilicom. Bio je u rodu sa Enrikom Balazarom zahvaljujući braku... sestrić, rođak, neka takva jebena stvar. Njegove divovske šake držale su volan kamiona kao što se šake majmuna drže za granu. Oštri pramenovi dlaka izbijali su mu iz ušiju.

Edi je sada mogao da vidi samo jedno od tih ušiju, zato što je Džek Andolini ostao okrenut profilom i nije se ni okrenuo.

Stari Duplo-Ružni. Ali, čak ni Henri (koji, morao je Edi da prizna, nije uvek bio najperceptivniji momak na svetu) nikada nije načinio grešku i nazvao ga Stari Duplo-Glupi. Kolin Vinsent je bio samo naduvani potrčko. Džek je, međutim, imao dovoljno pameti iza tog neandertalskog čela da bude Balazarov doglavnik broj jedan. Ediju se nije dopadala činjenica da je Balazar poslao čoveka tolike važnosti. Nije mu se to dopadalo ni najmanje.

"Zdravo, Edi", reče Kol. "Čujem da si imao neke neprilike."

"Ništa sa čime nisam mogao da izađem na kraj", reče Edi. On shvati da češe najpre jednu, a onda i drugu mišicu, jedan od tipičnih džanki pokreta koje je toliko uporno pokušavao da izbegne dok su ga držali u pritvoru. Natera sebe da prestane. Ali Kol se osmehivao i Edi oseti poriv da zabije pesnicu skroz kroz taj osmeh tako da mu prođe s druge strane.

Možda bi to i uradio... da nije bilo Džeka. Džek je i dalje zurio pravo napred, čovek koji izgleda da misli svoje rudimentarne misli dok posmatra svet u prostim bojama i elementarnim pokretima koji su bili jedino što je čovek takvog intelekta (bar biste tako pomislili dok ga gledate) mogao da zapazi. Opet, Edi je mislio da Džek u jednom danu vidi više toga nego što će Kol Vinsent videti za čitav svoj život.

"Pa, dobro", reče Kol. "To je dobro."

Tišina. Kol pogleda Edija, osmehujući se, čekajući da Edi ponovo počne sa Džanki đuskom, da se češe, premešta s noge na nogu kao klinac koji mora u klozet, čekajući ponajviše da Edi upita šta ima novo i, usput, da nemaju možda nešto droge kod sebe.

Edi ga je samo gledao i više se nije češao, nije se ni najmanje pomerao.

Slabi povetarac donese omot 'ring-dinga' preko parkirališta. Grebuckavi zvuk njegovog isprekidanog prolaska i šištavo lupkanje labavih ventila kamiona sa picama bili su jedini zvuci.

Kolov znalački kez poče da se gubi.

"Uskači, Edi", reče Džek ne okrenuvši se. "Da se povezemo."

"Gde?" upita Edi, iako je znao.

"Kod Balazara." Džek se nije okrenuo. Opružio je jednom šake na volanu. Krupan prsten od čistog zlata sa oniksom koji je bio iskolačen na njemu poput oka nekog divovskog insekta, svetlucao mu je za to vreme na trećem prstu desne ruke. "Zanima ga šta je s njegovom robom."

"Imam njegovu robu. Na bezbednom je."

"Fino. Onda niko nema ni o čemu više da brine", reče Džek Andolini i ne okrenu se.

"Mislim da prvo hoću da se popnem", reče Edi.

"Hoću da se presvučem, popričam sa Henrijem.. "

"I da se ufiksaš, nemoj to da zaboraviš", reče Kol i iskezi se svojim velikim, požutelim zubima. "Osim što nemaš čime da se ufiksaš, druškane mali."

Dad-a-čam? pomisli revolveraš u Edijevom umu i obojica malo zadrhtaše.

Kol primeti drhtanje i osmeh mu se raširi. O, evo ga ipak, govorio je taj osmeh. Dobra stara Džanki đuska.

Na trenutak si me zabrinuo, Edi. Zubi otkriveni širenjem osmeha nisu nimalo poboljšali već viđeno.

"Otkud to?"

"G. Balazar je smatrao da je bolje da se postara da u vašem stanu sve bude čisto", reče Džek ne okrenuvši se. I dalje je posmatrao svet za koji bi neko ko njega posmatra smatrao da je nemoguće da ga ovaj posmatra. "Za slučaj da se neko pojavi."

"Na primer ljudi sa federalnim nalogom za pretres", reče Kol. Lice mu je bilo obešeno, iscereno.

Sada Edi oseti da Roland takođe želi da zabije pesnicu u trule zube zbog kojih je taj kez bio toliko odvratan.

Jednoglasnost osećanja ga malo osokoli. "Poslao je servis za čišćenje da opere zidove i usisa tepihe, a neće za to da ti naplati ni cvonjka, Edi!"

Sada ćeš da pitaš šta imam, govorio je Kolov kez. O

da, sada ćeš da pitaš, Ediću. Zato što možda ne voliš čoveka sa slatkišima, ali slatkiše voliš, zar ne? A, sad, pošto znaš da se Balazar postarao da tvoja privatna zaliha nestane...

Iznenadna misao, koliko gadna, toliko i zastrašujuća, blesnu mu kroz um. Ako je zaliha nestala...

"Gde je Henri?" reče on najednom, toliko oštro da se Kol povuče natrag, iznenađen.

Džek Andolini konačno okrenu glavu. Učinio je to tako sporo, kao da je to čin koji izvodi retko, i koji ga veoma mnogo košta. Gotovo da očekujete da čujete kako mu u debelom vratu škripe nepodmazane šarke.

"Na bezbednom", reče on, a onda ponovo okrenu glavu u prvobitni položaj, jednako sporo.

Edi je stajao kraj kamiona sa picama i borio se sa panikom koja je pokušavala da mu se podigne u glavi i udavi koherentne misli. Najednom je potreba za fiksom, koju je prilično dobro potiskivao, bila neizdrživa. Morao je da se ufiksa. Sa fiksom bi mogao da misli, da uspostavi kontrolu nad sobom...

Prekini s tim! riknu Roland u njegovoj glavi, toliko glasno da se Edi trže (a Kol, koji je pogrešno protumačio Edijevu grimasu bola i iznenađenja kao novi mali korak Džanki đuske, ponovo poče da se kezi). Prekini s tim! Ja ću ti dati svu potrebnu kontrolu koja ti bude zatrebala!

Ne razumeš! To mi je brat! Jebote, to mi je brat!

Balazar drži mog brata!

Govoriš kao daje to reč koju nikada ranije nisam čuo.

Plašiš se za njega?

Da! Hriste, da!

Onda radi ono što očekuju. Plači. Cmizdri i moli.

Traži taj tvoj fiks. Siguran sam da to očekuju od tebe i siguran sam da ga imaju. Uradi sve to, nateraj ih da budu sigurni u tebe, a onda ti možeš da budeš siguran da će svi tvoji strahovi biti opravdani.

Ne razumem na šta m...

Mislim na to da ćeš, ako budeš pokazao kukavičluk, poprilično doprineti da ti ubiju tog tvog neprocenjivog brata. Je li to ono što želiš?

U redu. Biću 'ladan kao špricer. Možda ne zvuči tako, ali biću 'ladan kao špricer.

Tako to zoveš? U redu, dakle. Budi 'ladan kao špricer.

"Nismo se ovako dogovorili", reče Edi, obrativši se pored Kola direktno dlakavom uvetu Džeka Andolinija. "Nisam se zbog ovoga pobrinuo za Balazarovu robu i ćutao dok bi neko drugi na mom mestu istrčao sa po pet imena za svaku godinu umanjenja na molbi za smanjenje kazne."

"Balazar je smatrao da će tvoj brat biti bezbedniji sa njim", reče Džek, ne okrenuvši se. "Zaštitio ga je kućnim pritvorom."

"Dobro onda", reče Edi. "Zahvali mu u moje ime i reci mu da sam se vratio, da mu je roba na bezbednom i da mogu da se brinem za Henrija onako kako se Henri oduvek brinuo za mene. Reci mu da stavljam pakovanje od šest piva na led i kad Henri bude ušao u naš stan nas dvojica ćemo ga podeliti, sesti u kola i sići do grada da obavimo posao onako kako treba da se obavi. Kao što smo se dogovorili."

"Balazar hoće da te vidi, Edi", reče Džek. Glas mu je bio neumoljiv, ravan. Glava mu se nije okrenula. "Ulazi u kamion."

"More, jebi si mater, pederčino", reče Edi i krenu prema vratima svoje zgrade.

8

Bila je to mala udaljenost, ali on jedva da je prešao pola kada ga je Andolinijeva šaka ščepala za mišicu sa parališućom silinom mengela. Dah mu je bio vreo kao dah bika na Edijevom vratu. Učinio je sve to za vreme koje bi bilo potrebno, ako biste cenili po njegovom izgledu, da njegov mozak ubedi njegovu ruku da podigne ručicu na vratima.

Edi se okrenu.

Budi 'ladan kao špricer, Edi, šapnu Roland.

'Ladan, odgovori Edi.

"Mogao bih da te ubijem zbog toga", reče Andolini.

"Niko meni ne govori da sam peder, a naročito ne usrani mali džanki poput tebe."

"Ubiješ, sranje!" vrisnu Edi na njega - ali bio je to proračunati vrisak. 'Ladan vrisak, ako možete to da ukapirate. Stajali su tamo, tamne figure na zlatnom horizontalnom svetlu kasnog prolećnog sutona u pustari stambenog naselja u Bronksu po imenu Ko-Op Siti, ljudi su čuli taj vrisak, ljudi su čuli reč ubio, i ako su im radio-aparati bili uključeni, pojačali su zvuk, a ako nisu, uključili su ih pa onda pojačali zvuk zato što je tako bilo bolje, bezbednije.

" Riko Balazar je pogazio reč! Ja sam odužio svoje prema njemu, a on svoje prema meni nije! I zato ti kažem da si jebena pederčina, kažem njemu da je jebena pederčina, kažem svakome kome hoću da je jebena pederčina!"

Andolini ga je gledao. Oči su mu bile toliko smeđe da boja kao da mu je procurela u beonjače i dala im žutu nijansu starog pergamenta.

" Kazao bih i predsedniku Reganu da je pederčina ako bi pogazio reč koju mi je dao, i jebeš njegov rektalni palpus ili šta već to ima u guzici!"

Reči zamreše u odjecima na opekama i betonu.

Jedan jedini klinac, kože veoma crne, u kontrastu sa belim košarkaškim gaćicama i dubokim patikama, stajao je na igralištu preko puta i posmatrao ih, sa loptom labavo smeštenom uz bok, u prevoju lakta.

"Jesi l' gotov?" upita Andolini kada je nestao i poslednji odjek.

"Jesam", reče Edi potpuno normalnim glasom.

"Okej", reče Andolini. On raširi svoje antropoidne prste i osmehnu se... a kada se on osmehivao, istovremeno su se dešavale dve stvari: prva je bila to da ugledate šarm toliko iznenađujući da ljude ostavlja bez odbrane; druga je bila to da uvidite koliko je on zaista bistar. Koliko opasno bistar. "Možemo li sad opet iz početka?"

Edi prođe rukama kroz kosu, prekrsti načas ruke kako bi mogao istovremeno da počeše obe mišice, pa reče: "Mislim da je bolje tako, jer ovo ne vodi ničemu."

"Okej", reče Andolini. "Niko ništa nije rekao, i niko nikoga nije vređao." I bez okretanja glave ili prekida ritma govora, on dodade: "Vraćaj se u kamion, tupadžijo."

Kol Vinsent, koji je oprezno izašao iz kamiona kroz vrata koja je Andolini ostavio otvorena povuče se tako brzo da je udario glavom. On kliznu preko sedišta i zguri se na svom predašnjem mestu, trljajući je, sav naduren.

"Moraš da shvatiš da je dogovor promenjen pošto su te carinici ukebali", reče Andolini razložno.

"Balazar je veliki čovek. Ima interese koje mora da štiti. Ljude koje mora da štiti. Jedan od tih ljudi slučajno je i tvoj brat, Henri. Misliš da serem? Ako misliš, bolje razmisli o tome kakav je Henri sada."

"Henriju je dobro", reče Edi, ali znao je da nije tako i nije uspeo da to ne pokaže u glasu. Čuo je to i znao je da je to čuo i Džek Andolini. Činilo se da je Henri ovih dana neprestano odlepljen. Na košuljama je imao rupe od opušaka. Isekao je ruku dok je električnim otvaračem otvarao konzervu 'kaloa' za njihovu mačku, Poci. Edi nije znao kako možeš da se posečeš na električni otvarač za konzerve, ali Henriju je to uspelo. Ponekad je na stolu Henri ostavljao i malo praha, ili bi Edi pronašao pocrnele uvojke gareži u lavabou u kupatilu.

Henri, govorio je, Henri, moraš da vodiš računa o ovome, izmiče se kontroli, kao da hodaš okolo i samo čekaš da te uhapse.

Da, okej, bato moj mali, odgovarao je Henri, nema da brineš, sve je pod kontrolom, ali ponekad, kada je gledao Henrijevo pepeljasto lice i sagorele oči, Edi je znao da Henri više nikada neće ništa imati pod kontrolom.

Ono što je želeo da kaže Henriju, a nije mogao, nije imalo nikakve veze sa tim da li će Henri dovesti do toga da ih obojicu uhapse. Ono što je želeo da kaže bilo je Henri, kao da tražiš sobu u kojoj ćeš umreti. Tako meni to izgleda i jebote, hoću da prekineš sa tim. Jer ako ti umreš, zbog čega onda ja da živim?

"Henriju nije dobro", reče Džek Andolini. "Treba mu neko ko će da pazi za njega. Treba mu - kako beše ona pesma? Most preko uzburkane vode. To je ono što Henriju treba. Most preko uzburkane vode. Il Roche je taj most."

Il Roche je most za pakao, pomisli Edi. Naglas, on reče: "Tamo je Henri? Kod Balazara?"

"Da."

"Ja mu dam robu, on mi da Henrija?"

"I vašu robu", reče Andolini, "ne zaboravi na to."

"Drugim rečima, dogovor se vraća na normalu."

"Tako je."

"E, sad mi reci šta misliš da će stvarno da se desi.

Hajde, Džek, reci mi. Hoću da vidim možeš li to a da zadržiš iskren izraz lica. A, ako i možeš to da uradiš, hoću da vidim koliko će nos da ti poraste."

"Ne razumem te, Edi."

"Naravno da razumeš. Balazar misli da imam njegovu robu? Ako to misli, mora da je glup, a ja znam da on to nije."

"Ne znam ja šta on misli", reče Andolini smireno.

"Moj posao nije da znam šta on misli. On zna da si imao njegovu robu kada si napustio Ostrva, zna da te je carina ščepala i da su te zatim pustili, zna da si ovde, a ne na putu ka Rajkersu, zna da njegova roba mora da je negde."

"I zna da mi se carina nakačila kao ronilačko odelo roniocu, zato što ti to znaš i poslao si mu nekakvu šifrovanu poruku preko radija. Nešto kao 'Dupli sir, čuvaj brgljun', je l' tako, Džek?"

Džek Andolini nije rekao ništa i izgledao je spokojno.

"Samo što si mu govorio nešto što je on već znao.

Kao kad spajaš tačke na slici i već unapred možeš da vidiš šta je to."

Andolini je stajao na zlatnoj svetlosti sutona koja je polako prelazila u narandžastu boju peći, i dalje je izgledao spokojno, i dalje nije govorio ništa.

"On misli da su me zavrbovali. Misli da sad radim za njih. Misli da sam možda dovoljno glup da na to pristanem. Ne krivim ga baš mnogo. Mislim, zašto ne?

Narkos bi uradio svašta. Hoćeš da proveriš, da vidiš da l' sam ozvučen?"

"Znam da nisi", reče Andolini. "Imam nešto u kamionetu. Liči na električni depilator, ali umesto toga hvata radio transmisije na kratkim rastojanjima.

I ako ti to nešto znači, ja ne mislim da radiš za federalce."

"Jah?"

"Jah. Dakle, hoćemo li u kamionče pa u grad, ili šta?"

"Imam li izbora?"

Nemaš, reče Roland u njegovoj glavi.

"Nemaš", reče Andolini.

Edi ode do kamioneta. Klinac sa košarkaškom loptom još je stajao preko puta ulice i senka mu je sada bila toliko duga da je ličila na krak dizalice.

"Briši odatle, klinac", reče Edi. "Uopšte nisi bio ovde, nisi video nikoga, nisi video ništa. Odjebi."

Klinac pobeže.

Kol mu se cerio.

"Pomeri se, šampione", reče Edi.

"Mislim da bi treb'o da sedneš u sredinu, Edi."

"Pomeri se", reče Edi ponovo. Kol ga pogleda, onda pogleda Andolinija koji mu ne uzvrati pogled već samo zatvori vrata vozača, zagledan spokojno napred kao Buda koji ima slobodan dan, pustivši ih da se sami dogovore oko smeštaja. Kol ponovo baci pogled na Edijevo lice i odluči da se pomeri.

Uputili su se u Njujork - i mada revolveraš (koji je mogao samo da zuri sa čuđenjem u tornjeve još veće i gracioznije, u mostove koji su prelazili preko široke reke kao paukova mreža i vazdušne kočije sa rotorima koje su lebdele kao čudni insekti koje je načinio čovek), odredište im je bila Kula.

9

Kao Andolini, ni Enriko Balazar nije mislio da Edi Din radi za federalce; kao Andolini, Balazar je to znao.

Bar je bio prazan. Na tabli na vratima pisalo je ZATVORENO SAMO VEČERAS. Balazar je sedeo u svojoj kancelariji i čekao da Andolini i Kol Vinsent stignu sa malim Dinom. Njegova dva lična telohranitelja, Klaudio Andolini, Džekov brat, i 'Ćimi Dreto, bili su sa njim. Sedeli su na sofi levo od Balazarovog radnog stola i posmatrali, opčinjeni, kako raste građevina koju je Balazar pravio. Vrata su bila otvorena. Iza vrata nalazio se kratki hodnik. Desno je vodio iza bara, do male kuhinje gde se pripremalo nekoliko jednostavnih jela od testa. Levo se nalazila kancelarija računovode i ostava. U kancelariji računovođe još trojica Balazarovih "džentlmena" - tako su ih zvali - igrala su 'Poteru za trivijalijama' sa Henrijem Dinom.

"Okej", govorio je Džordž Bjondi, "evo jednog lakog pitanja, Henri. Henri? Jesi l' tu, Henri? Zemlja zove Henrija, potreban si narodima Zemlje. Javi se, Henri.

Ponavljam, javi se, H.. "

"Tu sam, tu sam", reče Henri. Glas mu je bio nerazgovetan, mutni glas čoveka koji još spava i govori ženi da je budan i da može da ga ostavi na miru još pet minuta.

"Okej. Kategorija je 'umetnost i zabava'.. Pitanje je..

Henri? Jebote, nemo' da mi sad odlepiš, seronjo!"

" Nisam!" uzviknu Henri ljutito.

"Okej. Pitanje glasi: 'Koji izuzetno popularni roman Vilijama Pitera Blatija, smešten u Džordžtaun, luksuzno predgrađe Vašingtona, govori o demonskoj posednutosti jedne devojčice?'"

"Džoni Keš", odgovori Henri.

"Isuse Hriste!" viknu Trik Postino. "To kažeš na sve živo! Džoni Keš, jebote, pa to kažeš na sve živo!"

"Džoni Keš i jeste sve", odgovori Henri ozbiljno, i nastade trenutak tišine opipljive u iznenadnom razmatranju... a potom grohotan smeh i to ne samo od muškaraca koji su bili sa Henrijem u sobi, već i od dva druga 'džentlmena' koji su sedeli u ostavi.

"Hoćete da zatvorim vrata, gospodine Balazar?" upita 'Ćimi tiho.

"Ne, u redu je", reče Balazar. On je bio Sicilijanac druge generacije, ali u njegovom govoru nije bilo ni traga akcenta, niti je to bio govor čoveka čije je jedino obrazovanje stečeno na ulici. Za razliku od mnogih svojih savremenika u biznisu, on je završio gimnaziju.

U stvari, i više od toga: dve godine je pohađao poslovnu školu - na Njujorškom univerzitetu. Njegov glas, poput njegovih poslovnih metoda, bio je tih, kultivisan i američki, što je njegovu fizičku pojavu činilo jednako varljivom kao kod Džeka Andolinija.

Ljudi koji prvi put čuju taj čisti američki glas bez naglaska gotovo uvek izgledaju omamljeno, kao da čuju nekog izuzetno dobrog trbuhozborca. On je izgledao kao farmer, gostioničar ili sitni mafioso koji je uspeo pre zahvaljujući tome što je bio u pravo vreme na pravom mestu nego tome što ima mozga. Izgledao je kao ono što su zajebanti iz prethodne generacije zvali "Brkati Pit". Debeljko koji se oblači kao seljak. Te večeri nosio je belu jednobojnu pamučnu košulju raskopčanu oko vrata (pod miškama su mu se širile mrlje od znoja) i sive prugaste pantalone. Na njegovim debelim bosim stopalima bile su braon mokasine, toliko stare da su izgledale pre kao papuče nego kao cipele. Plave i ljubičaste proširene vene vijugale su mu oko članaka.

'Ćimi i Klaudio su ga posmatrali, opčinjeni.

U starim danima zvali su ga Il Roche - Kamen. Neki od matorijih i dalje su ga zvali tako. U gornjoj desnoj fioci stola, tamo gde drugi biznismeni obično drže beležnice, nalivpera, klipove za papir, takve stvari, Enriko Balazar je uvek držao tri špila karata.

Međutim, nije ih koristio za igranje kartaških igara.

On je pomoću njih gradio.

Uzeo bi dve karte i prislonio ih jednu uz drugu, tako da napravi A bez horizontalne crte. Do toga bi napravio još jedno A. Na vrh ta dva oblika stavio bi jednu kartu i načinio krov. Pravio bi jedno A za drugim i prekrivao ih, sve dok njegov sto ne bi na sebi imao čitavu kuću od karata. Kada se sagneš i pogledaš unutra, vidiš košnicu trouglova. 'Ćimi je video kako te kućice padaju više od stotinu puta (Klaudio je takode povremeno viđao kako se to dešava, ali ne toliko često, zato što je bio trideset godina mlađi od 'Ćimija, koji je očekivao da se povuče sa onom svojom kučkom od žene na farmu koju su imali u Nju Džersiju, gde će sve vreme posvetiti vrtu... i zadatku da nadživi kučku kojom se oženio; ne i taštu, odavno je digao ruke od pomisli da će ikada imati priliku da jede fettucini na daći La Monstre, La Monstra je bila večita, ali za nadživljavanje kučke bar je postojalo malo nade; njegov otac je imao izreku koja je, prevedena, značila nešto kao: "Bog ti svakog dana piša niz leđa, ali se udaviš samo jednom", i mada 'Ćimi nije bio sasvim siguran da uprkos svemu smatra Boga prilično dobrim momkom, mogao je da se nada da će nadživeti bar jednu, ako već ne može obe), ali samo jednom je video da je Balazara takvo rušenje iznerviralo.

Uglavnom je razlog za to bio slučajan - neko bi zatvorio vrata u drugoj sobi, ili bi se neki pijanac zateturao o zid; bilo je slučajeva kada je 'Ćimi video kako građevina za čiju je izgradnju g. Balazar (koga je on još zvao Da Boss, po liku iz stripa Čester Guld) proveo sate i sate pada zbog toga što je bas na džuboksu preglasan. U drugim slučajevima te vazdušaste konstrukcije pale bi bez ikakvog vidljivog razloga. Jednom - tu je priču pričao najmanje pet hiljada puta i svima je (osim njemu samom) odavno dosadila - Da Boss je podigao pogled sa ruševina i rekao: "Vidiš ovo, 'Ćimi? Za svaku majku koja je ikada proklela Boga zbog svog mrtvog deteta, za svakog oca koji je ikada prokleo čoveka koji ga je otpustio sa posla iz fabrike, za svako dete koje se ikada rodilo samo za bol i pitalo zašto, ovo je odgovor. Ponekad padnu zato što postoji razlog, ponekad padnu bez ikakvog razloga."

Karloćimi Dreto je smatrao da je ovo najdublje obrazloženje ljudskog stanja koje je ikada čuo.

Taj jedan put kada se Balazar iznervirao zbog toga što mu se srušila jedna od njegovih građevina bio je pre dvanaest, možda četrnaest godina. Unutra je ušao neki tip da ga pita nešto o cugi. Tip bez stila, bez manira. Tip koji je smrdeo kao da se kupa jednom godišnje bez obzira na to da li mu to treba ili ne. I, naravno, radilo se o cugi. Sa Ircima uvek je bila cuga, nikad droga. A taj Irac je mislio da je ono što se nalazilo na Da Bossovom stolu nekakva šala. "Poželi želju!" razdrao se taj pošto mu je Da Boss objasnio, kao džentlmen džentlmenu, zbog čega je nemoguće da njih dvojica zaključe posao. A onda je Irčuga, jedan od onih tipova sa kovrdžavom riđom kosom i tenom toliko belim da se činilo kao da ima tuberkulozu ili tako nešto, jedan od onih tipova kojima je ime počinjalo sa O, a potom je sledila ona mala uvojita oznaka između O i pravog imena, dunuo na Da Bossov sto, kao neki klinja koji gasi svećice na rođendanskoj torti i karte su poletele na sve strane oko Balazarove glave, a Balazar je otvorio levu gornju fioku stola, fioku gde drugi biznismeni možda drže svoje lične agende, privatne memorandume i tako to, izvadio 45-icu i pucao Irčugi u glavu. Balazarov izraz lica uopšte se nije promenio, a pošto su 'Ćimi i tip po imenu Truman Aleksander koji je pre četiri godine umro od srčanog udara zakopali Irčugu ispod kokošinjca negde izvan Sedonvila, u Konektikatu, Balazar je rekao 'Ćimiju: "Na ljudima je da grade stvari, paisan. Na Bogu je da dune i da ih sruši. Slažeš se?"

"Da, g. Balazar", rekao je 'Ćimi. Slagao se sa tim.

Balazar je klimnuo glavom, zadovoljan. "Uradio si kao što sam rekao? Stavio si ga negde gde pilići, patke ili tako nešto mogu da seru po njemu?"

"Da."

"To je vrlo dobro", rekao je Balazar mirno i uzeo novi špil iz gornje desne fioke stola.

Jedan nivo za Balazara, Il Rochea, nije bio dovoljan.

Na krovu prvog nivoa sagradio bi drugi, samo ne toliko širok; na vrhu drugog treći; na vrhu trećeg četvrti. Nastavio bi dalje, ali posle četvrtog nivoa morao bi da ustane. Više nisi morao mnogo da se saginješ da bi pogledao unutra, a kada bi to i učinio ne bi video niz trouglova, već krhku, zbunjujuću i nemoguće ljupku halu dijamantnih oblika. Kada bi predugo gledao unutra, osetio bi vrtoglavicu. Jednom je 'Ćimi bio u Lavirintu ogledala na Koniju i osećao se tako. Nikada više tamo nije ušao.

'Ćimi je rekao (smatrao je da mu niko ne veruje; istina je bila da nikoga nije bilo briga za to) da je jednom video kako Balazar gradi nešto što više nije bilo kuća od karata već kula od karata, visoka devet nivoa pre nego što se srušila. To što nikoga za to nije bolelo dupe bilo je nešto što 'Ćimi nije znao pošto su svi kojima je pričao glumili zapanjenost zato što je bio blizak Da Bossu. Ali, oni bi bili zapanjeni što je on umeo to da opiše rečima - koliko je delikatna bila, kako je dosezala gotovo tri četvrtine udaljenosti od stola do tavanice, čipkasta konstrukcija od pubova, dvojki, kraljeva, desetki i kečeva, crveno-crna konfiguracija papirnatih dijamanata koja prkosi svetu što se vrti vasionom nekoherentnih kretanja i sila; kula koja pred 'Ćimijevim zapanjenim očima kao da je odzvanjala poricanjem svih nepravičnih paradoksa života.

Da je znao kako, rekao bi: Pogledao sam ono što je sagradio, i to je za mene objasnilo zvezde.

10

Balazar je zasigurno znao kako je sve išlo.

Federalci su nanjušili Edija - možda je u samom startu bio glup što je poslao Edija, možda su instinkti počeli da ga varaju, ali činilo se da je Edi nekako baš pravi, baš savršen. Njegov ujak, prvi čovek za kojeg je radio u ovom poslu, rekao je da za svako pravilo postoje izuzeci osim za jedno: Nikada ne veruj džankiju. Balazar nije rekao ništa - to nije bilo mesto na kom je petnaestogodišnjak smeo da progovori, čak ni samo da se saglasi - ali u sebi je mislio da jedino pravilo koje nije imalo izuzetaka jeste da postoje neka pravila za koja to nije tačno.

Ali da je Tio Verone danas živ, pomisli Balazar, nasmejao bi ti se i rekao pazi, Riko, uvek si bio prepametan za sopstveno dobro, poznavao si pravila, ćutao si kada je trebalo da ćutiš iz poštovanja, ali uvek si imao taj bezobrazni izraz u očima. Uvek si isuviše znao o tome koliko si pametan, pa si konačno upao u jamu sopstvene gordosti, baš kao što sam oduvek znao da će ti se dogoditi.

On načini oblik slova A i prekri ga.

Priveli su Edija, držali ga neko vreme, a onda ga pustili.

Balazar je zgrabio Edijevog brata i zalihu koju su delili. To će biti dovoljno da ga dovede... a on je želeo Edija.

Želeo je Edija pošto je sve trajalo samo dva sata, a to je bilo pogrešno.

Ispitivali su ga na Kenediju, ne u 43. ulici; i to je bilo pogrešno. To je značilo da je Edi uspeo da se otarasi najvećeg dela ili čitave količine koke.

Ili nije?

Razmišljao je. Pitao se.

Edi je izašao sa Kenedija dva sata pošto su ga skinuli sa aviona. To je bilo suviše kratko da iscede sve iz njega, a isuviše dugo ako su zaključili da je čist, da je neka stevka prenaglila i pogrešila.

Razmišljao je. Pitao se.

Edijev brat bio je zombi, ali Edi je još uvek bio pametan. Edi je još bio tvrd. Ne bi propevao posle samo dva sata... osim ako nije u pitanju njegov brat.

Nešto u vezi njegovog brata.

Ali opet, kako to da nije bilo 43. ulice? Kako to da nije bilo carinskog kombija, od onih koji liče na poštanske kamione s tom razlikom što imaju rešetke na zadnjem prozoru? Zato što je Edi zaista uradio nešto sa robom? Otarasio je se? Sakrio je?

Nemoguće je sakriti robu u avionu.

Nemoguće je otarasiti je se.

Naravno, bilo je isto tako nemoguće i umaći iz određenih zatvora, opljačkati određene banke, izbeći određene zamke. Ali ljudima je to uspevalo. Hari Hudini je bežao iz ludačkih košulja, zaključanih kovčega, jebenih bankarskih sefova. Ali, Edi Din nije bio Hudini.

Ili jeste?

Mogao je da naredi da Henrija ubiju u stanu, da Edija saseku na L.I.E. ili, još bolje, takođe u stanu, gde bi pajkanima to izgledalo kao da su dva džankija postala toliko očajna da su zaboravili da su braća i ubili jedan drugog. Ali, to bi mnoga pitanja ostavilo bez odgovora.

Dobiće on odgovore ovde, pripremiće se za budućnost ili samo zadovoljiti radoznalost, u zavisnosti od toga kakvi odgovori budu, a onda ubiti obojicu.

Par odgovora više, dva džankija manje. Malo dobiti, gotovo nikakva šteta.

U drugoj sobi red u igri ponovo je došao na Henrija.

"Okej, Henri", reče Džordž Bjondi. "Pazi sad, pošto je ovo zeznuto. Kategorija je geografija. Pitanje je: "Koji je to jedini kontinent na kojem je kengur domaća životinjska vrsta?"

Pauza tišine.

"Džoni Keš", reče Henri, i to proprati grlena rika smeha.

Zidovi se zatresoše.

'Ćimi se nape, očekujući da se Balazarova kuća od karata (koja će postati kula samo ako Bog, ili slepe sile koje upravljaju vasionom u njegovo ime, budu to želeli) sruši.

Karte malčice zadrhtaše. Ako padne jedna, pašće sve.

Nijedna nije pala.

Balazar podiže pogled i osmehnu se 'Ćimiju.

"Paisan", reče on. " Il Dio est bono; il Dio est malo; temps est poco-poco; tu est une grande peeparollo."

'Ćimi se osmehnu. "Si, senor", reče on. "Io grande peeparollo; Io va fanculo por tu."

"None va fanculo, calzarro", reče Balazar. "Edi Din va fanculo." On se blago osmehnu i započe drugi nivo svoje kule od karata.

11

Dok se kamionet zaustavljao kraj ivičnjaka blizu Balazarovog lokala, Kol Vinsent je slučajno gledao u Edija. Video je nešto nemoguće. Pokušao je da progovori i ustanovio da ne može. Jezik mu se zalepio za nepca i bio je samo u stanju da prigušeno zastenje.

Video je kako Edijeve smeđe oči postaju plave.

12

Ovaj put Roland nije doneo svesnu odluku da kroči napred. Jednostavno je skočio bez razmišljanja, pokretom nevoljnim koliko i ispadanje iz stolice i potezanje iz pištolja kada neko upadne u sobu.

Kula! pomislio je sa žestinom. To je Kula, Bože moj, Kula je na nebu, Kula! Vidim Kulu na nebu, iscrtanu linijama crvene vatre! Kutbert! Alan! Dezmond! Kula!

K...

Ali ovaj put osetio je kako se Edi bori - ne protiv njega, već da mu govori, pokušava očajnički da mu nešto objasni.

Revolveraš se povuče, slušajući - slušajući očajnički, iznad neke plaže na neznanoj udaljenosti u prostoru i vremenu, gde se njegovo telo bez uma trzalo i drhtalo kao telo čoveka koji sanja san najveće esktaze ili najdubljeg užasa.

13

Znak! vrištao je Edi u sopstvenoj glavi.. i u glavi tog drugog.

To je znak, običan neonski znak, ne znam na kakvu to kulu misliš, ali to je samo bar, Balazarov lokal, Krivi toranj, nazvao ga je po onome iz Pize! To je samo znak koji treba da liči na jebeni Krivi toranj u Pizi! Puštaj!

Hoćeš da nas pobiju pre nego što budemo imali priliku da ih sredimo?

Pica? odgovori revolveraš sumnjičavo, i pogleda ponovo.

Znak. Da, u redu, sada je mogao to da vidi; nije to bila Kula, već Putokaz. Krivio se u stranu i imao je mnogo krivulja, bilo je to čudesno, ali to je bilo sve.

Sada je mogao da vidi da je znak bila stvar sačinjena od cevi, cevi koje su nekako bile napunjene svetlucavom crvenom močvarnom vatrom. Na nekim mestima činilo se da je toga manje nego na drugim; na tim mestima linije vatre pulsirale su i zujale.

Sada je video slova ispod oblikovanih cevi; većinom su to bila Velika Slova. TORANJ, mogao je da pročita, i da, KRIVI TORANJ.

Vidiš li da je to samo znak? To je ono važno!

Vidim, odgovori revolveraš Ediju, pitajući se veruje li zaista sužanj ono što govori, ili to samo kaže da se sve ne bi prelilo poput te kule obeležene linijama vatre, pitajući se veruje li Edi da bilo koji znak može da bude trivijalna stvar.

Onda pusti! Čuješ me? Pusti!

Da budem k'o špricer? upita Roland i obojica osetiše da se Roland malo osmehuje u Edijevom umu.

Budi k'o špricer, tako je. Pusti mene da radim šta treba.

Da. U redu. Pustiće Edija da radi šta treba.

Za neko vreme.

14

Kol Vinsent je konačno uspeo da skine jezik sa nepca. "Džek." Glas mu je nalik na čupavi tepih.

Andolini isključi motor i pogleda ga, iritiran.

"Njegove oči."

"Šta s njegovim očima?"

"Da, šta s mojim očima?" upita Edi.

Kol ga pogleda.

Sunce je zašlo i ostavilo u vazduhu samo pepeo dana, ali bilo je dovoljno svetlo da Kol vidi da su Edijeve oči ponovo smeđe.

Ako su ikada i bile drugačije.

Video si to, insistirao je deo njegovog uma. Ali, je li bilo tako? Kol je imao dvadeset četiri godine, a u poslednjih dvadeset jednoj od tih godina niko ga nije zaista smatrao pouzdanim. Smatrali su ga povremeno korisnim. Poslušnim gotovo uvek... ako je na kratkoj uzici. Pouzdanim? Ne. Kol je i sam počeo da veruje u to.

"Ništa", promrmlja on.

"Hajdemo onda", reče Andolini.

Izašli su iz kamioneta sa picama. Sa Andolinijem sa leve i Vinsentom sa desne strane, Edi i revolveraš udoše u Krivi toranj.

GLAVA 5 - PAKLENI OBRAČUN

U bluz melodiji iz dvadesetih, Bili Holidej, koja će se jednog dana i sama uveriti da je to istina, pevala je:

"Doktor reče, smesta da si prestala, kćeri / još jedna raketa i ideš pravo pred rajske dveri." Raketa za rajske dveri Henrija Dina lansirana je samo pet minuta pre nego što se kamionet zaustavio pred Krivim tornjem, a njegov brat bio uveden unutra.

Pošto je bio Henriju sa desne strane, Džordž Bjondi - kojeg su prijatelji zvali "Veliki Džordž", a neprijatelji "Veliki Nos" - postavljao je Henriju pitanja. Sada, dok je Henri sedeo, klimao glavom i žmirkao kao sova iznad table, Triks Postino je stavio kockicu u ruku koja je već poprimila boju prašine što se dešava u ekstremitetima posle dugotrajne zavisnosti od heroina, boju prašine koja prethodi gangreni.

"Na tebe je red, Henri", reče Triks i Henri pusti da mu kockica ispadne iz ruke.

Pošto je nastavio da zuri u prazno i nije pokazivao nikakvu nameru da pomeri figuricu, Džimi Haspio je pomeri za njega. "Gledaj ovo, Henri", reče on. "Imaš priliku da zaradiš parče pite."

"Rizovi Komadi", reče Henri sanjivo, a onda pogleda oko sebe, kao da se budi. "Gde je Edi?"

"Biće tu vrlo brzo", umiri ga Triks. "Samo ti igraj."

"Može li jedan fiks?"

"Igraj, Henri."

"Okej, okej, prestani da me guraš."

"Nemoj da se naslanjaš na njega", reče Kevin Blejk Džimiju.

"Okej, neću", reče Džimi.

"Spreman?" reče Džordž Bjondi i primetno namignu ostalima kada se Henrijeva brada spustila do ključne kosti, a onda ponovo lagano podigla - bilo je to kao da gledaš natopljenu kladu koja još nije sasvim spremna da se preda i potpuno potone.

"Jah", reče Henri. "Davaj ga."

"Davaj ga!" uzviknu Džimi Haspio srećno.

" Davaj to, jebote!" saglasi se Triks i svi se grohotom nasmejaše (u drugoj sobi Balazarova građevina, sada visoka tri nivoa, zadrhtala je, ali se nije srušila).

"Okej, slušaj pažljivo", reče Džordž i ponovo namignu. Iako je Henri bio na kategoriji sporta, Džordž objavi da je kategorija umetnost i zabava.

"Koji je popularni pevač kantri i vestern pesama imao hitove po imenu 'Dečko zvani Sju', 'Bluz zatvora Folsom' i brojne druge narodnjake?"

Kevin Blejk, koji je zaista umeo da sabere sedam i devet (ako mu daš da to uradi pomoću čipova za poker), zaurla od smeha i uhvati se za kolena, umalo ne preturivši tablu.

Praveći se i dalje da gleda karticu koja mu je bila u ruci, Džordž nastavi: "Taj popularni pevač takođe je poznat i kao Čovek u crnom. Njegovo ime je isto kao reč za mesto gde ideš da se ispišaš, a prezime znači ono što imaš u novčaniku, osim ukoliko nisi jebeni frik za iglu."

Nastade duga tišina puna iščekivanja.

"Volter Brenan", reče Henri konačno.

Salve smeha. Džimi Haspio se uhvatio za Kevina Blejka. Kevin je neprekidno udarao Džimija u rame. U Balazarovoj kancelariji, kuća od karata koja se sada pretvarala u kulu od karata ponovo zadrhta.

"Tiše tamo!" dreknu 'Ćimi. " Da Boss zida!"

Oni smesta utihnuše.

"Tako je", reče Džordž. "Tačno si odgovorio, Henri.

Bilo je teško, ali izborio si se."

"Uvek se izborim", reče Henri. "Jebote, uvek se izborim kad je frka. Može jedan fiks?"

"Dobra ideja!" reče Džordž i izvuče otpozadi kutiju za cigare 'roj-ten'. Iz nje je izvadio špric. Zabio ga je u izbrazdanu venu iznad Henrijevog lakta i Henrijeva raketa za rajske dveri bila je lansirana.

2

Spoljašnost kamioneta sa picama bila je loša, ali ispod drumske prljavštine i sprej-boje bilo je čudo visoke tehnologije kojem bi zavideli i momci iz DEA.

Kao što je Balazar rekao u više prilika, gadovima ne možeš da dohakaš ako se sa njima ne utrkuješ - ako nisi dorastao njihovoj opremi. Bile su to skupe stvarčice, ali Balazarova strana bila je u prednosti: oni su krali ono što je DEA morala da kupuje po krajnje naduvanim cenama. U elektronskim kompanijama na čitavoj Istočnoj obali bilo je službenika voljnih da ti prodaju vrhunske tajne po smešnim cenama. Ti catzzaroni (Džek Andolini ih je zvao Kokoglavci iz Silikonske doline) praktično su ti bacali te stvari u krilo.

Ispod kontrolne table nalazila se sprava za ometanje frekvencija; UHF sprava za blokiranje policijskog radara; detektor visokofrekventnih radio transmisija velikog dometa; h-r/hf ometač; transponder-pojačivač koji će svakoga ko pokuša da prati kamionet standardnim metodama triangulacije naterati da zaključi kako je kamionet istovremeno u Konektikatu, Harlemu i na Montok Saundu; radio-telefon... i malo crveno dugme koje je Andolini pritisnuo čim je Edi Din izašao iz kamioneta.

U Balazarovoj kancelariji interkom se oglasi kratkim zujanjem.

"To su oni", reče on. "Klaudio, pusti ih unutra. 'Ćimi, reci svima da umuknu. Što se Edija Dina tiče, niko nije sa mnom osim tebe i Klaudija. 'Ćimi, idi u ostavu sa ostalom gospodom."

Oni odoše, 'Ćimi skrenu levo, Klaudio Andolini desno.

Smireno, Balazar započe novi nivo svog zdanja.

3

Pusti mene, reče Edi ponovo kada je Klaudio otvorio vrata.

Da, reče revolveraš, ali ostade na oprezu, spreman da kroči napred. istog momenta kad mu se učini da je to neophodno.

Zadžangrljaše ključevi. Revolveraš je bio veoma svestan mirisa - starog znoja Kola Vinsenta sa desne strane, oštrog, gotovo oporog losiona za brijanje Džeka Andolinija sa leve, i dok su ulazili u polumrak, gorkog zadaha piva.

Miris piva bilo je jedino što je prepoznao. Ovo nije bio neki oronuli salun sa piljevinom na podu i gredama položenim na kozliće umesto šanka - ovo je bilo daleko od mesta poput Šebove kafane u Tulu onoliko koliko je to bilo moguće, pomislio je revolveraš. Svuda je meko svetlucalo staklo, više stakla u jednoj prostoriji nego što je video u svim onim godinama posle detinjstva, kada su trgovački putevi počeli da se prekidaju, delimično zbog pljačkaških pohoda pobunjeničkih snaga Farsona, Dobrog čoveka, ali uglavnom, pomislio je, jednostavno zbog toga što je svet kretao dalje. Farson je bio simptom tog velikog kretanja, a ne uzrok.

Svuda je video njihove odraze - na zidovima, na šanku sa staklenim licem i u dugom ogledalu iza njega; mogao je čak da ih vidi u odrazima kao zakrivljene minijature u elegantnim zvonastim obličjima vinskih čaša obešenih naopako iznad šanka.. čaša bogatih i krhkih poput prazničnih ukrasa.

U jednom uglu nalazila se skulptura od svetala koja su se uzdizala i menjala, uzdizala i menjala, uzdizala i menjala. Zlatno u zeleno; zeleno u žuto; žuto u crveno; crveno ponovo u zlatno. Preko toga velikim slovima bila je ispisana reč koju je mogao da pročita, ali mu ništa nije značila: ROKOLA.

Nije bilo važno. Ovde je trebalo obaviti posao. On nije turista; ne sme sebi dopustiti luksuz da se ponaša tako, bez obzira na to koliko divne ili čudesne te stvari mogu biti.

Bilo je jasno da je čovek koji ga je pustio unutra brat čoveka koji je vozio ono što je Edi zvao kombi (po reči kombinacija, pretpostavljao je Roland), iako je bio mnogo viši i možda pet godina mlađi. Nosio je pištolj u futroli okačenoj o rame.

"Gde je Henri?" upita Edi. "Hoću da vidim Henrija."

On podiže glas. "Henri! Hej, Henri!"

Bez odgovora; samo tišina u kojoj čaše obešene iznad šanka kao da su zadrhtale toliko nežno da ljudsko uho to nije moglo da registruje.

"Gospodin Balazar bi najpre želeo da popriča sa tobom."

"Zapušili ste mu usta, vezali ga i sad ga držite negde, zar ne?" upita Edi i tek što je Klaudio zaustio da odgovori, Edi se nasmeja. "Ne, kako ja mislim - nafiksali ste ga, to je sve. Zašto biste se gnjavili sa konopcem i krpama u ustima kad je sve što je potrebno da Henri ćuti obična igla? Okej. Vodi me kod Balazara. Da završimo više s tim."

4

Revolveraš pogleda kulu od karata na Balazarovom stolu i pomisli: Novi znak.

Balazar nije podigao pogled - kula od karata postala je isuviše visoka da bi to bilo neophodno - već pogledao preko. Imao je izraz zadovoljstva i topline.

"Edi", reče on. "Drago mi je što te vidim, sine.

Čujem da si imao frku na Kenediju."

"Nisam ti ja sin", odbrusi Edi.

Balazar načini mali pokret koji je istovremeno bio komičan, tužan i nepoverljiv: Nanosiš mi bol, Edi, govorio je on, nanosiš mi bol kada tako nešto kažeš.

"Da skratimo priču", reče Edi. "Znaš i sam da se svodi na jedno ili na drugo: ili radim za federalce ili su me prosto pustili. Znaš da me nisu iscedili za samo dva sata. I znaš da bih, da jesu, sada bio dole u 43. ulici i odgovarao na pitanja uz povremenu pauzu koliko da se ispovraćam u lavabo."

" Radiš li za njih, Edi?" upita Balazar blago.

"Ne. Morali su da me puste. Prate me, ali ja ih ne navodim."

"Znači, otarasio si se robe", reče Balazar. "To je fascinantno. Moraš da mi kažeš kako neko može da se otarasi dve funte koke kada se nalazi u mlaznom avionu. Bila bi to zgodna informacija. To ti je kao priča misterije u zaključanoj sobi."

"Nisam je se otarasio", reče Edi, "ali više nije kod mene."

"Nego kod koga?" upita Klaudio, a onda pocrvene kada ga brat pogleda sa strogom žestinom.

" Kod njega", reče Edi s osmehom i pokaza na Enrika Balazara preko kule od karata. "Već mu je isporučeno."

Prvi put otkad je Edi bio uveden u kancelariju, iskreni izraz osvetli Balazarovo lice: iznenađenje.

Onda nestade. On se učtivo osmehnu.

"Da", reče on. "Na mestu koje ćeš mi otkriti kasnije, pošto tvoj brat i ti odete sa svojom robom. Na Island, možda. Je l' to tako treba da ide?"

"Ne", reče Edi. "Ne razumeš. Ovde je. Isporuka na kućni prag. Baš kao što smo se dogovorili. Zato što čak i u ovo naše današnje doba postoje ljudi koji još veruju u to da ono što je prvobitno dogovoreno treba da se i poštuje. Zapanjujuće, znaš, ali istinito."

Svi su zurili u njega.

Kako mi ide, Rolande? upita Edi.

Mislim da ti ide jako dobro. Ali ne dozvoli da taj čovek Balazar povrati ravnotežu, Edi. Mislim da je opasan.

Misliš, a? Pa, da znaš da sam tu u prednosti nad tobom, prijatelju. Ja znam da je opasan. Jebeno mnogo opasan.

On ponovo pogleda Balazara i namignu mu. "Zato si ti taj koji sada mora da brine o federalcima, ne ja. Ako se pojave sa nalogom za pretres, mogao bi iznenada da shvatiš da si jeben iako nisi raširio noge, gos'n Balazar."

Balazar uze dve karte. Ruke mu najednom zadrhtaše i on ih ostavi sa strane. Bilo je to jedva primetno, ali Roland je to video, Edi takođe. Izraz nesigurnosti - možda čak i trenutnog straha - pojavio se, a zatim nestao sa njegovog lica.

"Pazi kako pričaš sa mnom, Edi. Pazi kako se izražavaš i molim te da imaš na umu da su moje vreme i moja tolerancija za besmislice na izmaku."

Džek Andolini je izgledao zabrinuto.

"Dogovorio se sa njima, g. Balazar! Taj mali govnar je predao koku i oni su je posadili ovde dok su se pravili da ga ispituju!"

"Niko nije dolazio ovamo", reče Balazar. "Niko nije mogao da se približi, Džek, znaš i sam. Alarm zapišti čim se golub posere na krovu."

"Ali..."

"Čak i da su uspeli da nam nekako napakuju, imamo toliko ljudi u njihovoj organizaciji da bismo izbušili petnaest rupa u optužnici za tri dana. Znali bismo ko, kada i kako."

Balazar ponovo pogleda Edija.

"Edi", reče on, "imaš petnaest sekundi da prestaneš da sereš. Onda ima da zovnem 'Ćimija Dreta da uđe ovamo i da ti nanese bol. Onda, pošto neko vreme bude tebi nanosio bol, otići će, i iz jedne sobe u blizini čućeš kako nanosi bol tvom bratu."

Edi se ukoči.

Polako, promrmlja revolveraš i pomisli: Da bi ga povredio dovoljno je da izgovoriš ime njegovog brata.

To je kao da štapom čačkaš raspukli čir.

"Ući ću u tvoj toalet", reče Edi. On pokaza na vrata u suprotnom levom uglu sobe, vrata toliko neupadljiva da su mogla biti samo još jedan od zidnih panela.

"Ulazim unutra sam. Potom izlazim sa jednom funtom tvog kokaina. Polovina isporuke. Probaćeš ga. Onda ćeš dovesti Henrija ovde, da mogu da ga vidim. Kada ga vidim, kada vidim da je okej, daćeš mu našu robu i on će da se odveze do kuće sa jednim od tvojih džentlmena. Za to vreme, ja i..." Roland, umalo nije rekao, "...ja i ostali momci za koje obojica znamo da su tu, možemo da gledamo kako zidaš tu stvar. Kada Henri stigne bezbedno kući - što znači da mu niko ne stoji sa pištoljem kraj uva - zvaće me i reći određenu reč. To je nešto što smo dogovorili pre nego što sam krenuo. Za svaki slučaj."

Revolveraš proveri Edijeve misli kako bi video je li to istina ili blef. Bilo je istina, ili je bar Edi mislio da jeste. Roland vide da Edi zaista veruje da bi njegov brat Henri radije umro nego rekao tu reč pod prinudom. Revolveraš nije bio tako siguran.

"Mora da misliš da još verujem u Deda Mraza", reče Balazar.

"Znam da ne veruješ."

"Klaudio. Pretresi ga. Džek, idi u moj toalet i pretresi njega. Sve."

"Postoji li neko mesto za koje ja ne znam?" upita Andolini.

Balazar zastade za jedan dugi trenutak, posmatrajući pažljivo Andolinija svojim tamnim smeđim očima. "Postoji jedan mali panel na zadnjem zidu ormarića sa lekovima", reče on. "Tamo držim par ličnih stvari. Nije dovoljno veliko da se unutra sakrije funta droge, ali možda je bolje da proveriš i to."

Džek ode i dok je ulazio u mali klozet, revolveraš vide blesak iste zamrznute bele svetlosti koja je osvetljavala klozet vazdušne kočije. Onda se vrata zatvoriše.

Balazarove oči zatreptaše natrag ka Ediju.

"Zbog čega pričaš tako ludačke laži?" upita on, gotovo tužno. "Mislio sam da si pametan."

"Pogledaj me u lice", reče Edi tiho, "i reci mi da lažem."

Balazar učini kao što je Edi tražio. Gledao je dugo.

Onda se okrenuo, ruku tako duboko nabijenih u džepove da se videla brazda njegove seljačke guzice.

Držao se kao da mu je žao - žao zbog grešnog sina - ali pre nego što se okrenuo Roland je video na Balazarovom licu izraz koji nije bio žaljenje. Ono što je Balazar video na Edijevom licu nije ga ražalostilo, već duboko uznemirilo.

"Skidaj se", reče Klaudio, i sada je držao pištolj uperen u Edija.

Edi poče da se svlači.

5

Ne sviđa mi se ovo, pomisli Balazar dok je čekao da se Džek Andolini vrati iz toaleta. Plašio se i najednom se nije znojio samo ispod pazuha ili kod prepona, na mestima gde se znojio i usred ciče zime, kada je bilo hladnije od kopče na kaišu kopača bunara, već po čitavom telu. Kada je odlazio, Edi je izgledao kao džanki - pametan džanki, ali opet džanki, neko koga si mogao da vodaš bilo kuda sa udicom 'skega' u jajima - a vratio se... kakav? Kao da je na neki način porastao, kao da se izmenio.

Kao da mu je neko sasuo niz grlo dve doze sveže hrabrosti.

Da. To je bilo to. I droga. Jebena droga. Džek je pretresao toalet, a Klaudio je proveravao Edija sa iscrpnom žestinom sadističkog zatvorskog čuvara; Edi je stajao sa ustrajnošću za koju Balazar ranije ne bi poverovao da je sposoban, kao ni bilo koji drugi narkos, dok je Klaudio četiri puta pljuvao u levi dlan, razmazivao pljuvačku istačkanu slinama po desnoj šaci, a potom je nabio Ediju u čmar sve do ručnog zgloba, i još koji inč ili dva pride.

Nije bilo droge u njegovom toaletu, nije bilo droge na Ediju ili u njemu. Nije bilo droge u Edijevoj odeći, jakni ili putnoj torbi. Tako da je sve to bilo najobičniji blef.

"Pogledaj me u lice i reci mi da lažem."

Tako je i učinio. Ono što je video bilo je onespokojavajuće. Video je da je Edi Din savršeno siguran: nameravao je da ude u toalet i vrati se sa polovinom Balazarove robe.

Balazar gotovo da je i sam poverovao u to.

Klaudio Andolini povuče ruku napolje. Njegov prsti izađoše iz čmara Edija Dina uz jedno 'plop'. Klaudiova usta se iskriviše kao ribarsko uže sa čvorovima.

"Požuri, Džek, imam govna ovog Džankija na ruci!" dreknu Klaudio ljutito.

"Da sam znao da ćeš tamo da istražuješ, Klaudio, obrisao bih dupe nogom od stolice poslednji put kad sam srao", reče Edi blago. "Ruka bi ti izašla čistija, a ja ne bih stajao ovde sa osećajem da me je upravo silovao bik Ferdinand."

"Džek!"

"Idi u kuhinju i operi se", reče Balazar tiho. "Edi i ja nemamo razloga da naudimo jedan drugome. Zar ne, Edi?"

"Ne", reče Edi.

"Ionako je čist", reče Klaudio. "Pa, ne baš čist. Hoću da kažem da ništa ne krije. U to možeš biti prokleto siguran." On izađe, držeći prljavu ruku pred sobom kao mrtvu ribu.

Edi mirno pogleda Balazara, koji je ponovo mislio na Harija Hudinija, Blekstona, Daga Heninga i Dejvida Koperfilda. Stalno se pričalo da su mađioničarske tačke mrtve kao vodvilj, ali Hening je bio superzvezda, a mali Koperfild je jednom prilikom, kada je Balazar prisustvovao njegovom nastupu u Atlantik Sitiju, oduševio gomilu. Balazar je zavoleo mađioničare još od prvog puta kada je jednog od njih video na uličnom ćošku kako izvodi trikove kartama za sitniš. A šta je bilo prvo što su uvek radili pre nego što će učiniti da se nešto pojavi - nešto zbog čega će publika da zine, a potom da aplaudira? Zvali su nekoga iz publike da se uveri da je mesto na kom će zec, golubica, obnažena lepotica ili šta već ne da se pojavi, savršeno prazno.

Čak šta više, da se uveri da ne postoji način da bilo šta uđe unutra.

Mislim da je možda izveo to. Ne znam kako i nije me briga. Jedino što znam je da mi se ništa od svega ovoga prokleto ne sviđa, ni najmanje.

6

Džordžu Bjondiju se takođe nešto nije sviđalo.

Sumnjao je da će i Edi Din biti naročito lud za tim.

Džordž je bio prilično siguran da je u nekom trenutku pošto je 'Ćimi ušao u kancelariju računovođe i ugasio svetla, Henri umro. Umro tiho, bez frke, strke i gungule. Jednostavo odlebdeo kao seme maslačka na blagom povetarcu. Džordž je mislio da se to možda desilo baš negde kada je Klaudio krenuo da opere usranu ruku u kuhinji.

"Henri?" promrmlja Džordž Henriju u uvo. Približio mu je usta toliko da je izgledalo kao da ljubi uvo devojke u bioskopu, a to je bilo jebeno odvratno, naročito kada pomisliš da je tip verovatno mrtav - bila je to kao neka narkofobija, ili kako su već to sranje zvali - ali morao je da zna, a zid između ove kancelarije i Balazarove bio je tanak.

"Šta nije u redu, Džordž?" upita Triks Postino.

"Umuknite", reče 'Ćimi. Glas mu je bio duboko režanje kamiona u praznom hodu.

Oni umuknuše.

Džord zavuče ruku Henriju u košulju. O, bilo je sve gore i gore. Taj prizor, kao da je sa devojkom u bioskopu, nije ga ostavljao na miru. Sada, evo, pipao ju je, samo što se nije radilo o njoj već o njemu, nije se radilo samo o narkofobiji, već o jebenoj pederskoj narkofobiji, a Henrijev mršav džankijevski grudni koš nije se pomerao gore-dole, i ništa unutra nije pravilo tump-tump-tump. Sve je bilo gotovo za Henrija Dina, za Henrija Dina utakmica bezbola prekinuta je u sedmom iningu zbog kiše. Ništa nije kuckalo osim njegovog sata.

On se pomeri u atmosferu Starog Sela - miris maslinovog ulja i belog luka koji je okruživao 'Ćimija Dreta.

"Mislim da možda imamo problem", šapnu Džordž.

7

Džek izađe iz toaleta.

"Ovde nema droge", reče on i njegove bezizražajne oči osmotriše Edija. "A, ako razmišljaš o prozoru, možeš na to da zaboraviš. Tamo je čelična mreža od žice-desetke."

"Ne razmišljam o prozoru, a droga jeste ovde", reče Edi tiho. "Samo ne znaš gde da pogledaš."

"Izvinite, g. Balazar", reče Andolini, "ali dosta mi je više ove budale."

Balazar je zagledao Edija kao da Andolinija nije ni čuo. Razmišljao je veoma duboko.

Razmišljao je o mađioničarima koji izvlače zečeve iz šešira.

Uzmeš tipa iz publike da proveri činjenicu da je šešir prazan. Šta se još nikada nije menjalo? To da niko nije gledao u šešir osim mađioničara, naravno. A šta je ono klinac rekao? Ući ću u tvoj toalet. Ulazim unutra sam.

Kako deluje mađioničarski trik bilo je nešto što obično ne želiš da znaš; to kvari zabavu.

Obično.

Ovo je, medutim, bio trik koji je jedva čekao da pokvari.

"Fino", reče on Ediju. "Ako je unutra, idi i uzmi.

Takav- kakav si. Gologuz."

"Dobro", reče Edi i krenu ka vratima toaleta.

"Ali ne sam", reče Balazar. Edi smesta stade i telo mu se ukoči kao da ga je Balazar pogodio nevidljivim harpunom, od čega Balazaru srce zaigra. Prvi put nešto se nije odvijalo po klinčevom planu. "Džek ulazi sa tobom."

"Ne", reče Edi smesta. "To nije ono što..."

"Edi", reče Balazar blago, "meni se ne govori ne. To je nešto što nikada ne smeš da radiš."

8

U redu je, reče revolveraš. Neka uđe.

Ali... ali...

Edi je bio blizu toga da počne da bulazni, jedva zadržavajući kontrolu. Nije u pitanju bila samo iznenadna kriva lopta koju mu je Balazar bacio; u pitanju je bila njegova uporna briga zbog Henrija i, uporno i sve jače iznad svega, njegova potreba za fiksom.

Neka uđe. Biće sve u redu. Slušaj.

Edi sasluša.

9

Balazar ga je gledao, vitkog, golog muškarca sa tek prvim naznakama džankijevske zgrbljenosti i upalih prsa, glave nakrivljene u stranu, i dok ga je gledao, nešto Balazarovog samopouzdanja poče da isparava.

Činilo se da klinac osluškuje glas koji samo on može da čuje.

Ista pomisao prošla je Andoliniju kroz glavu, ali na drugi način: Šta je ovo? Izgleda kao pas na onim starim RCA Viktor pločama!

Kol je želeo da mu kaže nešto o Edijevim očima.

Džek Andolini je najednom poželeo da ga je saslušao.

Želeti je jedno, srati sasvim drugo, pomisli on.

Ako je Edi slušao glasove u svojoj glavi, bolje da prestanu da govore, ili će morati da prestane da im poklanja pažnju.

"Okej", reče on. "Hajde sa mnom, Džek. Pokazaću ti osmo čudo sveta." On ih zablesnu osmehom koji se ni najmanje nije dopao ni Džeku Andoliniju, ni Enriku Balazaru.

"Ma nije valjda?" Andolini izvuče pištolj iz zatvorene futrole koja mu je bila pričvršćena o kaiš pozadi, na krstima. "Hoću li se zapanjiti?"

Edijev osmeh se raširi. "O, da. Mislim da ima čarape da ti spadnu od iznenađenja."

10

Andolini krenu za Edijem u toalet. Držao je pištolj podignut zato što se unervozio.

"Zatvori vrata", reče Edi.

"Jebi se", odgovori Andolini.

"Zatvori vrata ili nema droge", reče Edi.

"Jebi se", reče Andolini ponovo. Sada, malo uplašen, dok je slutio da se dešava nešto što ne razume, Andolini je izgledao bistrije nego u kombiju.

"Neće da zatvori vrata", viknu Edi Balazaru.

"Spreman sam da dignem ruke od tebe, gos'n Balazar.

Imaš verovatno još šest pametnjakovića ovde, svi imaju najmanje po četiri pištolja, a vas dvojica ste se usrali od jednog klinca u kenjari. Klinca džankija."

"Zatvori ta jebena vrata, Džek!" viknu Balazar.

"Tako je", reče Edi kada Andolini nogom zatvori vrata za sobom. "Jesi li čovek ili m..."

"O, bre, dosta mi je više ovog sranja", reče Andolini nikome određenom. On podiže pištolj sa isturenom drškom, u nameri da ošine pištoljem Edija preko usta.

Tada se zaledi, sa pištoljem podignutim ispred tela, dok mu se kez koji mu je ogolio zube opuštao u zinuti izraz iznenađenja kada je video ono što je Kol Vinsent video u kombiju.

Edijeve smeđe oči postale su plave.

"Sad ga ščepaj!" reče duboki, zapovednički glas i, mada je taj glas došao iz Edijevih usta, to nije bio Edijev glas.

Šiznuo, pomisli Džek Andolini. Šiznuo je, jebote, ši...

Ali ta misao mu se prekide kada ga Edijeve ruke zgrabiše za ramena, jer kada se to desilo Andolini ugleda kako se u stvarnosti stvara rupa negde tri stope iza Edija.

Ne, ne rupa. Dimenzije su joj bile suviše savršene za to.

Bila su to vrata.

"Zdravo Marija, blagosti puna", zastenja Džek sa tihim uzdahom. Kroz vrata koja su visila u prostoru oko stopu iznad poda Balazarovog privatnog kupatila mogao je da vidi tamnu plažu koja se postepeno spuštala ka razbijanju talasa. Na toj plaži kretala su se stvorenja. Stvorenja.

On spusti pištolj, ali udarac koji je trebalo da polomi sve Edijeve prednje zube u liniji desni samo je spljoštio Edijeve usne i malo ih raskrvario. Sva snaga isticala je iz njega. Džek je mogao da oseti kako se to dešava.

" Rekao sam ti da će čarape da ti spadnu od iznenađenja, Džek", reče Edi, a onda ga povuče. Džek shvati šta Edi namerava da učini u poslednjem trenutku i poče da se otima kao ris, ali bilo je prekasno - posrtali su unatrag kroz ta vrata, i ustaljeni šum Njujorka noću, toliko poznat i stalan da ga nikada ne čuješ osim kada ga više nema, zameni struganje talasa i škripavi, zapitkujući glasovi nejasno opaženih užasa koji su puzali tamo-amo po plaži.

11

Moramo biti veoma brzi, inače ćemo se naći u vreloj rerni, rekao je Roland i Edi je bio prilično siguran da je tip mislio da će, ukoliko ne budu odigrali ovo gotovo brzinom svetlosti, obojica biti reš pečeni. I sam je to mislio. Kada se radilo o grubijanima, Džek Andolini je bio kao Dvajt Guden: možeš da ga kresneš, da; možeš da ga tresneš, možda, ali ako ga pustiš da prođe u ranim ininzima ima kasnije da te utaba u teren.

Leva ruka! vrisnu Roland sam sebi dok su oni prolazili preko i razdvoji se od Edija. Upamti! Leva ruka! Leva ruka!

On vide kako Edi i Džek posrću unatrag, padaju, a onda se kotrljaju kamenitom osulinom koja je išla rubom plaže, boreći se za pištolj u Andolinijevoj ruci.

Roland je imao samo toliko vremena da pomisli kakva bi to kosmička šala bila kada bi se vratio u sopstveni svet samo da bi ustanovio da je njegovo fizičko telo umrlo dok njega nije bilo.. a onda je bilo prekasno. Prekasno da se pita, prekasno da se vrati.

12

Andolini nije znao šta se desilo. Delimično je bio siguran da je poludeo, delimično je bio siguran da ga je Edi drogirao, pustio neki gas na njega ili tako nešto, a delimično je verovao da se osvetnički Bog njegovog detinjstva konačno umorio od njegovih zala i uzeo ga sa sveta koji je poznavao da bi ga smestio u ovo čudnovato čistilište.

Tada vide kako vrata stoje otvorena i kroz njih se rasipa lepeza belog svetla - svetla iz Balazarove klonje - na kamenito tle - i shvati da je moguće da se vrati.

Andolini je iznad svega bio praktičan čovek. Kasnije će se brinuti oko toga šta sve ovo znači. Ovog trena nameravao je da ubije ovu nakazu i vrati se kroz ta vrata.

Snaga koja ga je napustila zbog šoka i iznenađenja sada nagrnu natrag. On shvati da Edi pokušava da mu izvuče mali, ali veoma efikasni 'kolt kobra' iz ruke i da umalo nije uspeo u tome. Džek ga povuče natrag uz psovku, pokuša da nacilja i Edi ga smesta ponovo zgrabi za mišicu.

Andolini zabi koleno u veliki mišić Edijeve desne butine (skupi gabarden Andolinijevih pantalona sada je bio oblepljen prljavosivim peskom plaže) i Edi vrisnu kada mu se mišić zgrčio.

"Rolande!" povika on. Pomozi mi! Hrista ti, pomozi mi!"

Andolini munjevito okrenu glavu i ono što je ugledao ponovo ga izbaci iz ravnoteže. Tamo je stajao neki tip. . samo što je pre ličio na duha nego na čoveka.

I to ne baš na dobrog duha Kaspara. Belo, ispijeno lice zaljuljane figure bilo je hrapavo od čekinjave brade.

Košulja mu je bila u dronjcima koji su vijorili za njim u izuvijanim trakama, i otkrivala mu je izgladnela rebra.

Oko desne šake bila mu je obavijena prljava krpa.

Izgledao je bolesno, bolesno i na umoru, ali čak i tako izgledao je dovoljno tvrdo da natera Andolinija da se oseća kao rovito jaje.

A taj veseljak je imao dva pištolja.

Izgledali su stariji nego brda, dovoljno stari da potiču iz muzeja Divljeg Zapada... ali bili su to svejedno pištolji, možda su čak i funkcionisali i Andolini odjednom shvati da mora smesta da se pobrine za bledolikog muškarca... ukoliko zaista nije avet, a u tom slučaju, jebi ga, ništa više i ne bi bilo važno, tako da zbog toga nije morao ni da brine.

Andolini pusti Edija i baci se udesno, jedva osetivši kamenu ivicu koja mu je rasekla sportski sako od pet stotina dolara. Istog trenutka revolveraš potegnu levom rukom i potezanje mu je bilo kao i uvek, bez obzira na to da li je bolestan ili zdrav, potpuno budan ili poluusnuo, brže od plave letnje munje.

Gotov sam, pomisli Andolini, pun bolesnog čuđenja.

Hriste, brži je nego iko koga sam ikad video! Gotov sam, sveta Marijo Majko Božja, oduvaće me, od...

Čovek u iscepanoj košulji povuče oroz revolvera u levoj ruci i Džek Andolini pomisli - zaista pomisli - da je mrtav pre nego što shvati da se umesto pucnja čulo samo tupo škljocanje.

Zatajio.

Sa osmehom, Andolini se uzdiže na kolena i podiže svoj pištolj.

"Ne znam ko si, ali možeš da se pozdraviš, jebena aveti", reče on.

13

Edi je seo, drhteći, naježenog golog tela. Video je kako Roland poteže, čuo suvi udar koji je trebalo da bude prasak, video kako se Andolini diže na kolena, čuo kako ovaj nešto govori i pre nego što je i sam znao šta radi, ruka mu je pronašla iskrzano parče kamena.

On ga iščupa iz trošne zemlje i baci iz sve snage.

Kamen pogodi Andolinija visoko u potiljak i odskoči. Krv prsnu iz rasekotine na skalpu Džeka Andolinija, sa koje je sada visila rascepljena koža.

Andolini opali, ali metak koji bi inače svakako ubio revolveraša ode nekontrolisano.

14

Ne baš nekontrolisano, mogao je revolveraš da kaže Ediju. Kada osetiš vetar koji napravi tane na obrazu, ne možeš za to baš da kažeš daje nekontrolisano.

On zategnu palcem zapinjač svog pištolja i ponovo povuče oroz, ustuknuvši od Andolinijevog pucnja.

Ovaj put, metak u burencetu je opalio - suvi, autorativni prasak odjeknu plažom uzduž i popreko.

Galebovi usnuli na stenama visoko iznad jastogovišta probudiše se i uzleteše u vrištećim, prepadnutim jatima.

Revolverašev metak zaustavio bi Andolinija zauvek uprkos njegovom nevoljnom pokretu unazad, ali tada je i Andolini bio u pokretu, padao je u stranu, ošamućen zbog udarca u glavu. Prasak revolveraševog revolvera činio se udaljen, ali vrele mašice koje mu je zario u levu ruku, smrskavši mu lakat, bile su dovoljno stvarne. To ga povrati iz omamljenosti i on se osovi na noge, dok mu je jedna ruka visila slomljena i neupotrebljiva, a druga divlje mahala pištoljem u potrazi za metom.

Ona najpre vide Edija, džankija Edija, Edija koji ga je nekako doveo na ovo ludačko mesto. Edi je stajao tamo kao od majke roden, drhtao na ledenom vetru i držao se obema rukama. Pa, možda će on i umreti ovde ali bar će imati to zadovoljstvo da povede Edija Jebenog Dina sa sobom.

Andolini podiže pištolj. Mala 'kobra' težila je sada kao deset kilograma, ali uspeo je.

15

Ovaj bolje da ne zataji, pomisli Roland smrknuto i ponovo palcem zategnu zapinjač. Ispod graje galebova, čuo je glatko, podmazano škljocanje dok se burence okretalo.

16

Nije zatajio.

17

Revolveraš nije ciljao u Andolinijevu glavu, već u pištolj u Andolinijevoj ruci. Nije znao da li im je taj čovek još potreban, ali mogao bi da zatreba; bio je važan Balazaru, a pošto se Balazar pokazao upravo onoliko opasan koliko je Roland i mislio da će biti, najbolji put je bio najsigurniji.

Njegov hitac bio je dobar, i to nije predstavljalo iznenađenje: ono što se desilo sa Andolinijevim pištoljem, pa tako i sa Andolinijem, jeste. Roland je viđao da se to dešava, ali je samo dvaput u svim tim godinama video kako ljudi pucaju jedan drugome u pištolj.

Zla sreća za tebe, momak, pomisli revolveraš dok se Andolini teturao prema plaži i vrištao. Krv mu je kuljala niz košulju i pantalone. Šaka kojom je držao 'kolt kobru' nedostajala je ispod sredine dlana. Pištolj se pretvorio u besmisleno parče iskrivljenog metala koje je ležalo na pesku.

Edi je zurio u njega, zapanjen. Niko više neće pogrešno proceniti lice Džeka Andolinija kao lice pećinskog čoveka, zato što on više nije ni imao lice; tamo gde je ono nekad bilo sada je bilo samo drhtavo sirovo meso i crna vrišteća rupa tamo gde su mu bila usta.

"Bože, šta se desilo?"

"Moj metak mora da je pogodio cilindar njegovog pištolja u trenutku kada je povukao oroz", reče revolveraš. Govorio je suvo, kao profesor koji predaje lekciju iz balistike na policijskoj akademiji. "Rezultat je bila eksplozija koja mu je raznela zadnji deo pištolja. Mislim da su možda eksplodirale i jedna ili dve patrone."

"Ubij ga", reče Edi. Drhtao je jače nego ikad i sada uzrok nije bila samo kombinacija noćnog vazduha, morskog povetarca i golog tela. "Ubij ga. Prekrati mu muke, za ime..."

"Prekasno", reče revolveraš sa hladnom ravnodušnošću koja sledi Edija sve do kostiju.

A, Edi se okrenuo prekasno da izbegne da vidi kako jastogovišta nadiru preko Andolinijevih stopala i otkidaju mu Gučijeve mokasine.. sa sve stopalima, naravno. Vrišteći, mašući grčevito rukama pred sobom, Andolini pade napred. Jastogovišta se halapljivo sjatiše oko njega, ispitujući ga uzbuđeno sve vreme dok su ga živog proždirala: Dad-a-čak?

Did-a- čik? Dam-a-čam? Dod-a-čok?

"Isuse", zastenja Edi. "Šta ćemo sad?"

"Sad ćeš uzeti tačno onoliko

(đavoljeg praha rekao je revolveraš; kokaina, čuo je Edi) koliko si obećao tom Balazaru", reče Roland, "ni manje ni više. Pa se vraćamo." On pogleda Edija otvoreno. "Samo, ovaj put moram i ja da se vratim sa tobom. Kao ja."

"Isuse Hriste", reče Edi. "Možeš li to?" I smesta odgovori na sopstveno pitanje. "Naravno da možeš.

Ali zašto?"

"Zato što ne možeš ovo da obaviš sam", reče Roland. "Dođi ovamo."

Edi se osvrnu prema uskomešanoj uzvisini od stvorenja sa kleštima na plaži. Nikada nije voleo Džeka Andolinija, ali osećao je da mu se želudac prevrće.

"Dođi ovamo", reče Roland nestrpljivo. "Imamo malo vremena, i ne sviđa mi se mnogo ovo što moram sada da uradim. To je nešto što nikada pre nisam učinio. Nikada nisam ni pomislio da ću učiniti." Usne su mu se ogorčeno trzale. "Izgleda da mi prelazi u naviku."

Edi polako priđe suvonjavoj figuri, na nogama koje sve više i više kao da su bile od gume. Njegova gola koža bila je bela i svetlucava u tuđinskom mraku. Ko si ti zaista, Rolande? pomisli on. Šta si ti? I ta vrelina koja dopire od tebe - je li to samo groznica? Ili neka vrsta ludila? Mislim da bi moglo da bude oba.

Bože, kako mu je trebao fiks. Štaviše: zaslužio je fiks.

"Šta to nikada nisi uradio?" upita on. "O čemu to govoriš?"

"Uzmi ovo", reče Roland i mahnu prema drevnom revolveru koji mu je nisko visio o desnom kuku. Nije pokazao; nije imao prst kojim bi pokazao, samo nezgrapni, u prnje umotan zavežljaj. "Meni ne vredi.

Sada, a verovatno i nikada više."

"Ja.. " Edi proguta knedlu. "Ne želim ni da ga dodirnem."

"Ne želim ni ja da ga dodirneš", reče revolveraš čudnovato blago, "ali bojim se da ni ti ni ja nemamo izbora. Ima da bude pucnjave."

"Zar?"

"Da."

Revolveraš pogleda Edija spokojno.

"Poprilično, rekao bih."

18

Balazar se osećao sve nelagodnije. Predugo. Bili su unutra predugo i bilo je suviše tiho. Izdaleka, možda iz susednog bloka, čuo je kako ljudi viču jedni na druge, a onda nekoliko praštavih pucnjeva, verovatno petarde.. ali kada se baviš Balazarovim poslom, petarde nisu prvo na šta pomisliš.

Vrisak. Je li to bio vrisak?

Nema veze. Šta god da se dešava u susednom bloku, nema veze sa tobom.

Postao si kao neka baba.

Svejedno, znamenja su bila loša. Veoma loša.

"Džek?" viknu on na zatvorena vrata toaleta.

Nije bilo nikakvog odgovora.

Balazar otvori levu gornju fioku stola i izvadi pištolj. Ovo nije bio 'kolt kobra', dovoljno udoban da se smesti u zatvorenu futrolu; bio je to 'magnum' 357.

"'Ćimi!" viknu on. "Trebaš mi!"

On zalupi fioku. Kula od karata pade uz meki udar, kao da uzdiše. Balazar to nije ni primetio.

'Ćimi Dreto i njegovih dvesta pedeset funti težine ispuniše vrata. On vide da je Da Boss izvadio pištolj iz fioke i 'Ćimi smesta izvuče svoj ispod kariranog sakoa toliko drečavog da je mogao da izazove opekotine kod svakoga ko bi načinio grešku i malo ga duže zagledao.

"Hoću Klaudija i Triksa", reče on. "Dovedi ih brzo.

Klinac muti nešto."

"Imamo problem", reče 'Ćimi.

Balazarove oči preleteše sa vrata toaleta na 'Ćimija.

"O, toga već imam preko glave", reče on. "koji je taj novi, 'Ćimi?"

'Ćimi obliznu usne. Nije voleo Da Bossu da donosi loše vesti čak ni u najboljim okolnostima; kada je izgledao ovako...

"Pa", reče on, i obliznu usne. "Vidiš..."

Jebote, hoćeš li požuriti više?" dreknu Balazar.

19

Rukohvat revolvera bio je od sandalovine i tako gladak da ga Edi umalo nije ispustio sebi na nožne prste kada ga je primio. Ta stvar bila je toliko velika da je izgledala preistorijski, toliko teška da je znao da će morati da je diže obema rukama. Trzaj bi, pomisli on, mogao da me protera kroz najbliži zid. Pod uslovom da uopšte opali. A opet, nešto u njemu želelo je da ga drži, reagovalo na njegovu savršeno izraženu svrhu, slutilo njegovu nejasnu i krvavu prošlost i želelo da bude deo nje.

Samo je najbolji držao ovo luče u ruci, pomisli Edi.

Bar do sada.

"Jesi li spreman?" upita Roland.

"Ne, ali hajdemo", reče Edi.

On zgrabi Rolandov levi ručni zglob levom rukom.

Roland desnom obgrli Edija oko golih ramena.

Zajedno kročiše natrag kroz vrata, iz vetrovite tame Rolandovog sveta na umoru u sveži, fluorescentni sjaj Balazarovog privatnog toaleta u Krivom tornju.

Edi žmirnu dok su mu se oči prilagođavale svetlu i začu kako 'Ćimi Dreto u susednoj prostoriji nešto kaže. "Imamo problem", govorio je 'Ćimi. Kao i svi mi, pomisli Edi, a onda mu se oči prikovaše za Balazarov ormarić sa lekovima. Bio je otvoren. U mislima je čuo kako Balazar govori Džeku da pretrese toalet i Andolinija kako pita postoji li neko mesto za koje on ne zna. Balazar je zastao pre nego što je odgovorio.

Postoji jedan mali panel na zadnjem zidu ormarića za lekove, rekao je on. Tamo držim neke stvari za ličnu upotrebu.

Andolini je pomerio metalni panel u stranu, ali je zaboravio da ga zatvori. "Rolande!" prošišta on.

Roland podiže svoj pištolj i prisloni cev uz usne pokazujući mu da ćuti. Edi nemo priđe ormariću za lekove.

Neke stvari za ličnu upotrebu - bila je tu bočica sa supozitorijama, primerak mutno štampanog časopisa po imenu Dečja igra (sa dve devojčice od nekih osam godina na naslovnoj strani, koje izvode "poljubac duše")... i osam ili deset kutijica kefleksa. Edi je znao šta je kefleks. Džankiji, uveliko skloni infekcijama, obično su to znali.

Kefleks je bio antibiotik.

"O, toga već imam preko glave," govorio je Balazar.

Zvučao je izmrcvareno. "Koji je taj novi, 'Ćimi?"

Ako ovo ne sredi to što sa njim ne valja, onda ne znam šta će, pomisli Edi. On zgrabi kutijice i krenu da ih strpa u džepove. Tada shvati da nema džepove i oglasi se oštrim zvukom koji nije bio ni blizu smehu.

On poče da ih trpa u lavabo. Moraće da ih pokupi kasnije... ako kasnije uopšte bude.

"Pa", govorio je 'Ćimi, "vidiš..."

Jebote, hoćeš li više požuriti?" dreknu Balazar.

"Radi se o klinčevom starijem bratu", reče 'Ćimi i Edi se ukipi sa poslednja dva pakovanja kefleksa u ruci, nakrivljene glave. Više nego ikada podsećao je na psa sa starih RCA Viktor ploča.

"Šta sa njim?" upita Balazar nestrpljivo.

"Mrtav je", reče 'Ćimi.

Edi ispusti keflekse u lavabo i okrenu se Rolandu.

"Ubili su mi brata", reče on.

20

Balazar zausti da kaže 'Ćimiju da ga ne gnjavi takvom gomilom sranja kada ima važnije stvari o kojima mora da brine - kao što je taj osećaj da će ga klinac zajebati sa ili bez Andolinija, osećaj kog nije mogao da se otrese - kada ču klinca jasno, kao što je klinac nesumnjivo čuo njega i 'Ćimija. "Ubili su mi brata", rekao je klinac.

Najednom Balazara više nije bilo briga za robu, za pitanja bez odgovora ili bilo šta drugo osim da situaciju po svaku cenu zaustavi pre nego što postane još uvrnutija nego sad.

"Ubij ga, Džek!" viknu on.

Nije bilo odgovora. Tada ču kako klinac ponovo kaže: "Ubili su mi brata. Ubili su Henrija."

Balazar je najednom znao - znao - da se klinac ne obraća Džeku.

"Pozovi sve džentlmene", reče on 'Ćimiju. "Sve. Ima da ga skenjamo, a kad bude mrtav odnećemo ga u kuhinju i ja ću lično da mu otfikarim glavu."

21

"Ubili su mi brata", rekao je sužanj. Revolveraš nije rekao ništa. Samo je posmatrao i mislio: Flašice. U

lavabou. To je ono što mi treba ili što on misli da mi treba. Paketići. Ne zaboravi. Ne zaboravi.

Iz susedne prostorije: "Ubij ga, Džek!"

Ni Edi ni revolveraš nisu to ni primetili.

"Ubili su mi brata. Ubili su Henrija."

U susednoj sobi Balazar je sada govorio o tome kako će da skine Ediju glavu kao trofej. Revolveraš otkri u tome neku čudnovatu utehu: izgleda da u ovom svetu nije baš sve bilo toliko drugačije nego u njegovom.

Onaj zvani 'Ćimi povika promuklo, dozivajući druge. Začu se krajnje nedžentlmensko trupkanje nogu.

"Hoćeš li da uradiš nešto zbog toga, ili ćeš samo da stojiš tu?" upita Roland.

"O, želim da uradim nešto zbog toga", reče Edi i podiže revolverašev revolver. Iako je pre samo nekoliko trenutaka smatrao da će mu za to biti potrebne obe ruke, ustanovio je da može to sasvim lako da uradi.

"A šta je to što želiš da uradiš?" upita Roland; i njemu samom rođeni glas zvučao je daleko. Bio je bolestan, ispunjen groznicom, ali ono što mu se sada dešavalo bilo je začetak nove groznice, one koja mu je bila isuviše poznata. Bila je to groznica koja ga je obuzela u Tulu. Bila je to vatra bitke koja pomrači svaku misao i ostavi samo potrebu da prestane da razmišlja i počne da puca.

"Želim rat", reče Edi Din mirno.

"Ne znaš o čemu govoriš", reče Roland, "ali upoznaćeš i to. Kada prođemo kroz vrata, idi desno. Ja moram levo. Zbog ruke."

Edi klimnu glavom. Oni krenuše u svoj rat.

22

Balazar je očekivao Edija, ili Andolinija, ili obojicu.

Nije očekivao Edija sa potpuno nepoznatim, visokim čovekom prljave prosede crne kose i lica koje je izgledalo kao da ga je neki divlji bog isklesao u bezdušnom kamenu. Za trenutak nije bio siguran u koga da puca.

'Ćimi, međutim, nije imao takvih problema. Da Boss je bio besan na Edija. Prema tome, ima prvo njega da sredi a onda da brine o drugom catzarru. 'Ćimi se nespretno okrenu prema Ediju i povuče tri puta oroz svog automatika. Čaure poiskakaše, blesnuše u vazduhu. Edi vide kako se krupni muškarac okreće, baci se na pod i ludački otkliza po njemu, suknu napred kao neki klinac na disko takmičenju, klinac toliko sluđen da ne shvata da je ostavio za sobom ceo svoj kostim Džona Travolte, uključujući i donji veš; klizao se mlatarajući kurcem, dok je u kolenima osećao najpre zagrevanje, a potom i prženje, kako je trenje raslo. U plastici koja je trebalo da liči na čvornovatu borovinu tik iznad njega pojaviše se rupe.

Opiljci plastike zasuše mu ramena i kosu.

Bože, ne dozvoli da umrem go i bez fiksa, pomoli se on, znajući da je takva molitva i više nego svetogrdna; da je apsurdna. Opet, nije bio u stanju to da spreči.

Umreću, ali molim te, daj mi samo još jedan...

Revolver u levoj revolveraševoj ruci prasnu. Na otvorenoj plaži je to bilo glasno; ovde je bilo zaglušujuće.

"O, Isssuse!" vrisnu 'Ćimi Dreto pridavljenim, zagušenim glasom. Čudo da je uopšte mogao da vrisne. Grudni koš mu se odjednom urušio kao bure po kojem je neko tresnuo maljem. Bela košulja mu se zacrvene na više mesta, kao da na njoj cvetaju makovi.

"O, Isssuse! O, Isssuse! O, I..."

Klaudio Andolini ga odgurnu u stranu. 'Ćimi se sruši s treskom. Dve uramljene slike spadoše sa Balazarovog zida. Na jednoj je Da Boss pružao trofej sportiste godine iscerenom klincu na banketu policijskog atletskog saveza; ona pade 'Ćimiju na glavu. Raprsnuto staklo prosu mu se po ramenima.

"O Isssuse", šapnu on jedva čujno i krv mu pođe na usta.

Za Klaudiom uđoše Triks i jedan od ljudi koji su čekali u ostavi. Klaudio je u obe ruke imao po automatik; tip iz ostave imao je sačmaricu 'remington' skraćenu toliko da je ličila na 'derindžer' sa zauškama; Triks Postino je nosio ono što je nazivao Divnom Rambo Mašinom - bila je to ofanzivna puška M-16 za brzu paljbu.

"Gde je moj brat, narkomanu jedan narkomanski?" vrisnu Klaudio.

"Šta si učinio Džeku?" Mora da ga odgovor na to i nije naročito interesovao jer je počeo da puca iz oba oružja još dok se drao. Mrtav sam, pomisli Edi, a onda Roland ponovo opali. Klaudio Andolini bi odbačen unatrag u oblaku sopstvene krvi. Automatici mu izleteše iz ruku i otklizaše preko Balazarovog stola.

Padoše na tepih uz lepršanje razbacanih karata. Veći deo Klaudiovih creva šljisnu o zid sekund pre nego što ih je Klaudio sustigao.

"Sredite njega!" kreštao je Balazar. "Sredite tu avetinju! Klinac nije opasan! To je samo gologuzi džanki! Sredite avetinju! Raznesite ga!"

On dvaput povuče oroz 357-ice. Magnum je bio gotovo glasan koliko i Rolandov revolver. Nije ostavio uredne rupe u zidu uz koji je Roland čučnuo; tanad su napravila zjapeće rane u lažnom drvetu sa obe strane Rolandove glave.

Roland povuče oroz svog revolvera.

Samo suvo škljocanje.

Zatajio.

"Edi!" viknu revolveraš i Edi podiže svoj pištolj i povuče oroz.

Prasak je bio tako glasan da je za trenutak mislio da mu je pištolj eksplodirao u ruci, poput Džekovog.

Trzaj ga nije proterao natrag kroz zid, ali mu je povukao ruku naviše u divljem luku tako da mu je istegao sve tetive pod mišicom.

On vide da se deo Balazarovog ramena raspršio u crveni mlaz, ču Balazara kako vreči kao povređena mačka i dreknu: "Džanki je bezopasan, to si beše rekao? Tako znači, jebem te tupavog? Hoćeš da se kačiš sa mnom i sa mojim bratom? Pokazaću ti ja ko je opasan! Pokaz..."

Začu se zvuk kao pri eksploziji ručne bombe kada je tip iz ostave ispalio iz krateža. Edi se otkotrlja i u zidu i vratima toaleta pojavi se stotinu rupica od moćnog pucnja. Njegova gola koža bila je oprljena na nekoliko mesta i Edi shvati da bi, da je tip bio bliže, tamo odakle rasipanje iz krateža ne bi bilo toliko, sada bio raznesen.

Do đavola, ionako sam mrtav, pomisli on posmatrajući kako tip iz skladišta pomera klizni mehanizam 'remingtonke', upumpava nove patrone u magacin, a onda je stavlja preko podlaktice. Cerio se.

Zubi su mu bili veoma žuti - Edi pomisli da već duže vreme nisu ni videli četkicu.

Hriste, ubiće me neki jebeni tupan sa žutim zubima, a ja ne znam čak ni kako se zove, pomisli Edi nevezano.

Bar sam smestio jedan metak u Balazara. Bar sam toliko uradio. Pitao se da li je Rolandu uspelo ponovo da opali. Nije mogao da se seti.

"Imam ga!" dreknu Triks Postino veselo. "Skloni mi se sa nišana, Dario!" I pre nego što je čovek po imenu Dario mogao da mu se skloni sa nišana ili učini bilo šta drugo, Triks otvori vatru iz Predivne Rambo Mašine.

Teška grmljavina mitraljeske vatre ispuni Balazarovu kancelariju. Prvi rezultat ove baražne vatre bio je spasavanje života Edija Dina. Dario ga je pokrio kratežom, ali pre nego što je mogao da povuče dupli oroz, Triks ga je presekao napola.

"Prekini, idiote jedan!" vrisnu Balazar.

Ali Triks nije čuo, nije mogao da prestane ili nije hteo da prestane. Sa usnama povučenih unazad tako da su mu zubi sjajni od pljuvačke bili ogoljeni u ogromnom kezu ajkule, zasuo je sobu vatrom s jednog kraja na drugi i pretvorio dva zidna panela u prah, od uramljenih fotografija napravio oblake letećih staklenih krhotina i izbio vrata toaleta iz šarki. Mat staklo Balazarove tuš-kabine eksplodira. Trofej koji je Balazar dobio prethodne godine odjeknu kao zvono kada ga je probušilo tane.

U filmovima ljudi stvarno ubijaju jedni druge oružjem za brzu vatru koje drže u rukama. U stvarnom životu, to se dešava retko. Ukoliko se i desi, desi se sa prvih četiri ili pet ispaljenih zrna (što bi posvedočio i zlosrećni Dario da je uopšte bio u stanju da išta ikada ponovo posvedoči). Posle prvih četiri ili pet, čoveku - čak i snažnom - koji pokušava da kontroliše takvo oružje dogode se dve stvari. Usta cevi počnu da se dižu, a sam strelac počne da se okreće bilo desno bilo levo, u zavisnosti od toga kojim je od dva zlosrećna ramena rešio da neutrališe trzaje.

Ukratko, samo bi moron ili filmska zvezda pokušali da upotrebe takvu pušku; to je kao da pokušavaš nekoga da pogodiš pneumatskom bušilicom.

Za trenutak Edi nije bio kadar ni za šta konstruktivnije od pukog zurenja u to savršeno čudo idiotluka. Tada vide da se i drugi ljudi tiskaju iza Triksa kroz vrata i podiže Rolandov revolver.

"Pogodio sam ga!" vrištao je Triks u radosnoj histeriji čoveka koji je gledao isuviše filmova da bi mogao da razluči ono što predviđa scenario u njegovoj glavi od onoga što se zaista dešava. "Pogodio sam ga! Pogodio sam ga! Pog..."

Edi povuče oroz i raznese Triksa od obrva naviše.

Sudeći po njegovom ponašanju, to i nije bilo tako veliko dostignuće.

Isuse Hriste, kad ove stvarčice uspeju da opale, stvarno naprave rupčagu, pomisli on.

Začu se glasno BAM sa Edijeve leve strane. Nešto vrelo mu razdera nerazvijeni levi biceps. On vide kako Balazar cilja 'magom' prema njemu iza ćoška stola po kojem su bile razbacane karte. Rame mu je bilo crvena, kapava kaša. Edi se sagnu i 'magnum' ponovo prasnu.

23

Roland je uspeo da čučne, naciljao na prvog od novih ljudi koji su dolazili kroz vrata i povukao oroz.

Otvorio je burence, izbacio upotrebljene metke i ćorke na tepih, a onda ubacio to jedno novo tane. Učinio je to zubima. Balazar je prikovao Edija za pod. Ako je i ovo ćorak, mislim da smo obojica gotovi.

Nije bio. Pištolj grmnu, trznu mu se u ruci i Džimi Haspio se zavrte u stranu, ispustivši 45-icu koju je držao iz umirućih prstiju.

Roland vide kako se drugi čovek saginje i uzmiče i sledećeg trena već je puzao kroz ostatke drveta i stakla razbacanih po podu. Vratio je revolver u futrolu. Pomisao da ponovo puni bez dva prsta koja su mu nedostajala na desnoj ruci bila je pravi vic.

Edi se držao dobro. Revolveraš je odmerio koliko dobro pomoću činjenice da se borio nag. Za muškarca je to bilo teško. Ponekad i nemoguće.

Revolveraš zgrabi jedan od automatskih pištolja koje je ispustio Klaudio Andolini.

"Šta vi ostali čekate?" vrisnu Balazar. Isuse! Smažite ove tipove!"

Veliki Džordž Bjondi i drugi čovek iz ostave jurnuše kroz vrata. Čovek iz ostave urlao je nešto na italijanskom.

Roland otpuza do ćoška stola. Edi se podiže, ciljajući prema vratima i ljudima koji su jurišali. Zna da je Balazar tamo, da čeka, ali misli da od nas dvojice samo on sada ima pištolj, pomisli Roland. Evo još jednog spremnog da umre za tebe, Rolande. Kakav si to veliki greh počinio, i kada, da možeš da izazoveš tako strašnu odanost kod toliko Ijudi?

Balazar se podiže, ne primećujući revolveraša koji mu se sada nalazio s boka. Balazar je mislio samo na jedno: na to da konačno svrši sa tim prokletim džankijem koji mu je sručio ovu propast na glavu.

"Ne", reče revolveraš i Balazar se osvrnu ka njemu, sa iznenađenjem utisnutim u lice.

"Jebi s..." zausti Balazar, okrenuvši 'magnum'.

Revolveraš ga pogodi četiri puta iz Klaudiovog automatika. Bila je to jeftina stvarčica, jedva više od igračke, i od samog dodira ruka kao da mu se uprljala, ali možda je bilo prikladno ubiti odvratnog čoveka odvratnim oružjem.

Enriko Balazar je umro sa izrazom krajnjeg iznenađenja na onome što mu je ostalo od lica.

"Zdravo, Džordž!" reče Edi i povuče oroz revolveraševog revolvera. Ponovo odjeknu taj zadovoljavajući prasak. Ovo luče nema ćorke, pomisli Edi sluđeno. Verovatno je meni pripao onaj bolji.

Džordž je uspeo jednom da opali pre nego što ga je Edijev metak bacio natrag na čoveka koji je vrištao, oborivši ga kao kugla komplet čunjeva, ali taj hitac je otišao nekontrolisano. Obuze ga iracionalni, ali potpuno ubedljiv osećaj: osecaj da se u Rolandovom pištolju nalazi neka čarobna, talismanska zaštitnička moć. Dokle god ga drži, izgleda da ne može da bude povređen.

Tada zavlada tišina, tišina u kojoj je Edi mogao da čuje samo kako čovek ispod Velikog Džordža stenje (kada se Džordž sručio na Rudija Vekija, kako se taj zlosrećnik zvao, slomio je Vekiju tri rebra) i glasnu zvonjavu u sopstvenim ušima. Pitao se hoće li ikada ponovo čuti kako treba. U poređenju sa pucnjavom koja je sada, činilo se, bila gotova, najglasniji rok koncert na kojem je Edi ikada bio zvučao je kao radio koji svira dva bloka dalje.

Balazarova kancelarija više nije ličila ni na kakvu sobu. Njena prethodna funkcija izgubila je svaki značaj. Edi se obazirao oko sebe razrogačenim, začuđenim očima jako mladog čoveka koji prvi put vidi nešto takvo, ali Roland je poznavao taj pogled, pogled koji je uvek bio isti. Bilo to otvoreno bojno polje gde su hiljade ginule od topa, puške, mača i helebarde ili mala prostorija u kojoj je pet-šest ljudi pucalo jedni na druge, bilo je to isto mesto, uvek isto mesto na kraju: još jedna mrtvačnica, koja smrdi na barut i žive rane.

Zid između toaleta i kancelarije nestao je sa izuzetkom nekoliko podupirača. Posvuda je svetlucalo slomljeno staklo. Paneli na tavanici bili su razneseni drečavim ali beskorisnim M-16 vatrometom Triksa Postina i visili su kao komadi odrane kože.

Edi se suvo zakašlja. Sada je mogao da čuje i druge zvuke - brbljanje uzbuđenog razgovora, glasove koji izvikuju nešto ispred bara i, u daljini, zavijanje sirena.

"Koliko?" upita revolveraš Edija. "Da li smo mogli da ih sve sredimo?"

"Da, mislim.. "

"Imam nešto za tebe, Edi", reče Kevin Blejk iz hodnika. "Mislim da bi to možda želeo kao suvenir, znaš?" Ono što Balazar nije bio u stanju da učini mlađem od braće Din, Kevin je učinio starijem. On lobom ubaci odsečenu glavu Henrija Dina kroz vrata.

Edi vide šta je to i vrisnu. Potrča prema vratima, ne mareći za krhotine stakla i drveta koje su mu se zabadale u bose tabane, vrišteći, pucajući usput, ispaljujući i poslednji dobri metak iz velikog revolvera.

"Ne, Edi!" vrisnu Roland, ali Edi to nije čuo. Nije mogao da čuje.

On pogodi ćorak u šestoj komori, ali tada već nije bio svestan ničeg drugog osim da je Henri mrtav,

Henri, odrubili su mu glavu, neko bedno pseto mu ju je odseklo i to pseto ima da plati, o da, možeš da računaš na to.

I tako je trčao prema vratima, povlačeći oroz iznova i iznova, nesvestan toga da se ništa ne dešava, nesvestan toga da su mu stopala crvena od krvi, a Kevin Blejk istupi pred vrata da ga dočeka, pognut nisko, sa automatikom 'ljama' kalibra 38 u ruci. Riđa kosa je Kevinu stajala oko glave u uvojcima i kovrdžama, i Kevin se osmehivao.

24

Biće nisko, pomisli revolveraš, znajući da će mu biti potrebna sreća da pogodi metu ovom nepouzdanom igračkicom čak i ukoliko je tačno naslutio.

Kada je video da će lukavstvo Balazarovog vojnika izvući Edija napolje, Roland se podigao na kolena i umirio levu ruku na desnoj pesnici, smrknuto ignorišući krike bola koje je stezanje te pesnice izazvalo. Imaće samo jednu priliku. Bol nije bio važan.

Tada riđokosi čovek stupi na vrata, osmehujući se, i kao i uvek Rolandov mozak nestade; njegovo oko je videlo, njegova ruka pucala i najednom, riđokosi je ležao uz zid hodnika otvorenih očiju, sa plavom rupicom u čelu. Edi je stajao iznad njega, vrištao i jecao, okidao veliki revolver sa rukohvatom od sandalovine iznova i iznova nasuvo, kao da riđokosi čovek ne može nikada biti dovoljno mrtav.

Revolveraš je čekao smrtonosnu unakrsnu vatru koja će Edija preseći napola i kada do nje nije došlo, znao je da je zaista gotovo. Ako je i bilo drugih vojnika, umakli su.

On se umorno osovi na noge, zanese se, a onda polako ode do mesta gde je stajao Edi Din.

"Prestani", reče on.

Edi ga je ignorisao i nastavio da okida na suvo iz Rolandovog velikog pištolja u mrtvaca.

"Prestani, Edi, mrtav je. Svi su mrtvi. Stopala ti krvare."

Edi ga je ignorisao i nastavio je da povlači oroz revolvera. Brbljanje uzbuđenih glasova spolja bilo je bliže.

Revolveraš posegnu za pištoljem i povuče ga. Edi se okrenu prema njemu i pre nego što je Roland bio sasvim siguran šta se dešava, Edi ga udari sa strane po glavi njegovim rođenim pištoljem. Roland oseti toplu navalu krvi i sruši se kraj zida. Borio se da ostane na nogama - morali su da odu odatle, brzo. Ali osetio je kako klizi niz zid uprkos svim naporima, a onda svet nestade za neko vreme u nanosu sivila.

25

Bio je u nesvesti najviše dva minuta, a onda je uspeo da vrati stvari u žižu i ustane. Edi više nije bio u hodniku. Rolandov pištolj ležao je na prsima riđokosog mrtvaca. Revolveraš se sagnu, boreći se protiv talasa omamljenosti, podiže ga i spusti u futrolu nezgrapnim pokretom preko čitavog tela.

Hoću natrag svoje proklete prste, pomisli on umorno i uzdahnu.

On pokuša da se vrati u ostatke kancelarije, ali sve što je mogao bilo je da posrće ka cilju. Stade, sagnu se i pokupi onoliko Edijeve odeće koliko je moglo da mu stane u prevoj leve ruke. Urlatori skoro da su stigli.

Roland je verovao da te sirene navija verovatno milicija, maršalova potera, nešto slično... ali uvek je postojala mogućnost da su to novi Balazarovi ljudi.

"Edi", oglasi se on promuklo. Grlo mu je opet bilo bolno i pulsiralo je, gore čak i od natečenog mesta na glavi tamo gde ga je Edi udario revolverom.

Edi to nije primetio. Edi je sedeo na podu sa glavom svog brata prislonjenom uz stomak. Sav je drhtao i plakao. Revolveraš potraži vrata, ne vide ih i oseti gadni trzaj nečega što je bilo gotovo strava. Tada se seti. Dok su obojica na ovoj strani, jedini način da stvori vrata bio je fizički kontakt sa Edijem.

On posegnu za njim, ali Edi uzmače, i dalje jecajući.

"Ne diraj me", reče on.

"Edi, gotovo je. Svi su mrtvi, a mrtav je i tvoj brat."

"Ne mešaj mog brata u to!" zakrešta Edi detinjasto i obuze ga novi napad drhtavice. On prisloni odsečenu glavu uz grudi i zaljulja je. Podiže oči iz kojih su kuljale suze prema revolveraševom licu.

"Sve vreme se brinuo za mene, čoveče", reče on, s jecajima tako snažnim da je revolveraš jedva bio u stanju da ga razume. "Sve vreme. Zašto ja nisam mogao da se pobrinem za njega, bar samo ovaj put, posle sve te njegove brige za mene?"

Bogami se pobrinuo za tebe, pomisli Roland mračno. Pogledaj se samo, sediš tamo i treseš se kao čovek koji je pojeo jabuku sa drveta groznice. Baš se fino pobrinuo za tebe.

"Moramo da idemo."

"Idemo?" Prvi put spoznaja se pojavi na Edijevom licu, smesta propraćena zabrinutošću. "Ne idem ja nigde. Naročito ne tamo, na ono drugo mesto, gde su te velike krabe, ili šta su već, pojele Džeka."

Neko je lupao na vrata, drao se da otvore.

"Želiš li da ostaneš ovde i da objašnjavaš sve te leševe?" upita revolveraš.

"Briga me", reče Edi. "Bez Henrija, nije važno. Ništa nije važno."

"Možda ne tebi", reče Roland, "ali postoje tu i drugi, sužnju."

"Ne zovi me tako!" viknu Edi.

"Zvaću te kako god hoću sve dok mi ne budeš pokazao da možeš da izadeš iz ćelije u kojoj se nalaziš!" uzvrati mu Roland vikanjem. Grlo ga je bolelo od dranja, ali svejedno se izdrao. "Baci više to trulo parče mesa i prestani da cviliš!"

Edi ga pogleda, vlažnih obraza, očiju raširenih i uplašenih.

"OVO VAM JE POSLEDNJA ŠANSA!" reče pojačani glas spolja. Ediju je taj glas jezivo ličio na glas voditelja nekog kviza. "SPECIJALCI SU STIGLI -

PONAVLJAM: SPECIJALCI SU STIGLI!"

"Šta ima za mene sa druge strane tih vrata?" upita Edi revolveraša tiho. "Hajde, reci mi. Ako budeš mogao da mi kažeš možda ću i poći. Ali znaću ako budeš lagao."

"Verovatno smrt", reče revolveraš. "Ali pre nego što se to dogodi, ne verujem da će ti biti dosadno. Hoću da mi se pridružiš u potrazi. Naravno, sve će se verovatno završiti smrću - smrću za nas četvoro na nekom čudnom mestu. Ali ako uspemo da se probijemo..." Oči mu zasjaše. "Ako uspemo da se probijemo, Edi, videćeš nešto van svih poimanja i svih tvojih snova."

"Šta to?"

"Mračnu kulu."

"Gde je ta Kula?"

"Daleko od plaže na kojoj si me pronašao. Koliko daleko, ne znam."

"Šta je to?"

"Ne znam ni to - osim da je to možda neka vrsta.. zavrtnja. Središnja čivija koja drži na okupu čitavo postojanje. Čitavo postojanje, čitavo vreme, i čitavu veličinu."

"Rekao si četvoro. Ko su preostalih dvoje?"

"Ne poznajem ih, jer tek treba da budu izvučeni."

"Kao što sam bio izvučen ja. Ili kao što bi ti voleo da me izvučeš."

"Da."

Napolju se začu kašljucava eksplozija nalik na granatu minobacača. Staklo prednjeg prozora Krivog tornja se uruši. Prostoriju bara počeše da pune oblaci suzavca.

"Dakle?" upita Roland. Mogao je da zgrabi Edija, silom stvori vrata njihovim kontaktom i primora ga da sa njim prođe kroz njih. Ali on je video kako Edi zbog njega rizikuje svoj život, video je kako se ovaj čovek kojeg je zajahala veštica ponaša dostojanstveno poput rođenog revolveraša uprkos zavisnosti i činjenici da je bio primoran da se bori go kao od majke rođen, i želeo je da Edi odluči sam.

"Potrage, avanture, Kule, svetovi koje treba osvojiti", reče Edi i osmehnu se prazno. Nijedan od njih nije se ni okrenuo kada su nova punjenja suzavca proletela kroz prozor da bi eksplodirala uz šištanje na podu. Prvi jetki pipci gasa sada su klizili u Balazarovu kancelariju. "Zvuči bolje nego neka od onih knjiga Edgara Rajsa Berouza o Marsu koje mi je Henri ponekad čitao kada smo bili deca. Izostavio si samo jednu stvar."

"Šta to?"

"Obnažene lepotice."

Revolveraš se osmehnu. "Na putu prema Mračnoj kuli", reče on, "sve je moguće."

Novi drhtaj prože Edijevo telo. On podiže Henrijevu glavu, poljubi jedan hladan pepeljasti obraz i odloži nežno okrvavljenu relikviju u stranu. Ustade.

"Okej", reče on. "Ionako nisam ništa planirao za večeras."

"Uzmi ovo", reče Roland i pruži mu odeću. "Ako ništa drugo, obuj se. Posekao si tabane."

Napolju, na trotoaru, dva pajkana sa štitnicima za lice od pleksiglasa, zaštitnim jaknama i prslucima od kevlara upadoše kroz ulazna vrata Krivog tornja. U toaletu, Edi (samo u gaćicama i adidas patikama) pruži pakovanja kefleksa Rolandu jedno po jedno i Roland ih stavi u džepove Edijevih farmerki. Kada ih je sve bezbedno smestio, Roland ponovo obgrli Edijev vrat desnom rukom, a Edi ponovo zgrabi Rolandovu levu šaku. Vrata su najednom bila tu, pravougaonik tame. Edi oseti kako mu vetar tog drugog sveta uklanja kosu sa čela. Čuo je kako talasi udaraju o tu stenovitu plažu. Osetio je miris gorke morske soli. I uprkos svemu, svom bolu i jadu, najednom poželeo da vidi tu Kulu o kojoj je Roland govorio. Veoma je želeo da je vidi. A pošto je Henri bio mrtav, šta je još postojalo u ovom svetu za njega? Njihovi roditelji bili su mrtvi, a on nije imao stalnu devojku još od pre tri godine kada se ozbiljno upustio u fiksanje - samo stalnu paradu kurvi, iglarki i ušmrkaljki. Nijedna nije bila čista. Jebeš ti to.

Oni kročiše kroz vrata, i Edi je čak malo prednjačio.

Na drugoj strani, najednom ga obuze nova drhtavica i bolni mišićni grčevi - prvi simptomi ozbiljnog nedostatka heroina. A sa njima mu takode dođoše i prvi zabrinuti argumenti za predomišljanje.

"Čekaj!" viknu on. "Hoću da se vratim na minut!

Njegov sto! Njegov sto, ili druga kancelarija! Skeg! Ako su držali Henrija ufiksanog tamo mora da ima džanka!

Heroin! Treba mi! Treba mi!"

On pogleda Rolanda molećivo, ali revolveraševo lice bilo je od kamena.

"Sa tim delom tvog života je gotovo, Edi", reče on.

On pruži levu ruku.

"Ne!" vrisnu Edi i zamlatara ka njemu. "Ne, ne kapiraš, čoveče. Treba mi! TREBA MI!"

Mogao je isto tako da struže po steni.

Revolveraš zalupi vrata.

Ona tupo lupiše i taj zvuk govorio je o potpunoj konačnosti; onda padoše unazad na pesak. Malo prašine podiže se oko njihovih ivica. Iza vrata nije bilo ničega, a sada na njima nije bila ispisana nikakva reč.

Ovaj portal među svetovima zatvorio se zauvek.

" NE!" vrisnu Edi i galebovi mu uzvratiše vriskom, kao da mu se rugaju sa prezirom; jastogovišta su mu postavljala pitanja, sugerisala mu možda da bi mogao bolje da ih čuje kada bi im prišao malo bliže i Edi se sruči na bok, uplakan i uzdrhtao, trzajući se u grčevima.

"Tvoja potreba će proći", reče revolveraš i uspe da izvuče jedan od paketića iz džepa Edijevih farmerki, koje su bile toliko nalik na njegove. Ponovo je mogao da čita neka od tih slova, ali ne sva. Refleks, tako je ta reč izgledala.

Refleks.

Lek sa tog drugog sveta.

"Ubij ili izleči", promrmlja Roland i popi nasuvo dve kapsule. Onda uze tri nova astina i leže kraj Edija, uze ga u naručje što je bolje mogao i, nešto kasnije, obojica jedva zaspaše.

MEŠANJE ŠPILA

mešanje špila

Vreme koje je usledilo te noći bilo je za Rolanda isprekidano, vreme koje uopšte i nije postojalo kao vreme. Sećao se samo niza slika, trenutaka, razgovora van konteksta; slika koje su proletale u blescima kraj njega kao jednooki pubovi, trojke, devetke i Krvava Crna Kraljica Kučka od Paukova u brzom mešanju špila karata.

Kasnije je pitao Edija koliko je to vreme trajalo, ali ni Edi nije znao. Vreme je za obojicu bilo uništeno. U paklu vreme ne protiče, a svaki od njih bio je u sopstvenom ličnom paklu: Roland u paklu groznice i infekcije, Edi u paklu apstinentske krize.

"Bilo je manje od nedelju dana", rekao je Edi.

"Jedino to znam sa sigurnošću."

"Otkud to znaš?"

"Imao sam pilula samo za nedelju dana. Posle toga, morao si da uradiš sam jedno ili drugo."

"Da ozdravim ili umrem."

"Tako je."

mešanje špila

Dok suton prelazi u mrak začuje se pucanj, suvi prasak koji posegne nad neizbežnim i nezaobilaznim zvukom velikih talasa što umiru na pustoj plaži: BAM!

On oseti dašak mirisa baruta. Nevolja, pomisli revolveraš jedva i posegne za revolverima kojih tamo nema. O ne, to je kraj, to je...

Ali više se ništa ne čuje, a nešto zamiriše

mešanje špila

dobro u mraku. Nešto, posle toliko dugog, suvog vremena, nešto se peče. Nije to samo miris. On čuje lomljenje i pucketanje grančica, vidi slabašan narandžasti treptaj logorske vatre. Ponekad, pri naletu morskog vetra, oseti mirisni dim kao i taj drugi miris koji mu tera vodu na usta. Hrana, misli on. Bože moj, ala sam gladan! Ako sam gladan, možda mi je malo bolje.

Edi, pokušava on da kaže, ali glasa uopšte nema.

Grlo ga boli, boli ga gadno. Trebalo je da ponesemo i koji astin, pomisli on i pokuša da se nasmeje: sva droga bila je za njega, a za Edija ništa.

Pojavi se Edi. Nosi limeni tanjir, onaj kog bi revolveraš prepoznao bilo gde: najzad, poticao je iz njegove torbe. Na njemu se puše komadi beloružičastog mesa.

Šta? pokuša on da pita i ništa se ne čuje osim malog skičavog zvuka nalik na prdež.

Edi mu čita sa usana. " Ja to ne znam", kaže on ljutito. "Znam samo da ono nije ubilo mene. Jedi, proklet bio."

On vidi da je Edi veoma bled, Edi se trese i on oseti da od Edija dopire nešto što smrdi ili na govna ili na smrt, i zna da je Ediju loše. Pruži ruku i posegne u želji da ga uteši. Edi je odbije udarcem.

"Ja ću te hraniti", kaže on ljutito. "Jebeš ga ako znam zašto. Trebalo bi da te ubijem. I bih, da ne mislim kako bi mogao, ako si već jednom prošao u moj svet, to da učiniš ponovo."

Edi gleda okolo.

"A osim toga, ostao bih sam. Ne računajući njih. "

On ponovo gleda u Rolanda i obuzme ga napad drhtavice - toliko snažan da mu umalo ne ispadnu komadi mesa sa limenog tanjira. Konačno to prođe.

"Jedi, proklet bio."

Revolveraš jede. Meso ne samo da nije loše; meso je izvrsno. Uspe da pojede tri parčeta, a onda se sve muti u novi

mešanje špila

napor da govori, ali može samo da šapuće. Školjka Edijevog uveta prislonjena mu je uz usne, osim što malo-malo pa se s drhtajem udalji dok Edija prožima jedan od njegovih grčeva. On ponovo kaže: "Sever.

Uz... uz plažu."

"Kako znaš?"

"Prosto znam", šapne on.

Edi ga pogleda. "Ti si lud", kaže on.

Revolveraš se osmehne i pokuša da se onesvesti, ali Edi ga šamara, šamara ga snažno. Rolandove oči se naglo otvore i za trenutak toliko su žive i pune elektriciteta da ga Edi gleda s nelagodnošću. Onda mu se usne povuku u osmeh koji više liči na režanje.

"Jah, možeš da odzujiš", kaže on, "ali prvo moraš da uzmeš svoju drogu. Vreme je. U svakom slučaju, tako sunce kaže. Pretpostavljam. Nikad nisam išao u izviđače, tako da ne znam zasigurno. Ali pretpostavljam da je dovoljno blizu državnog radnog vremena.

Otvori ih širom, Rolande. Otvori ih za doktora Edija, jebem ti mater otmičarsku."

Revolveraš otvori usta kao beba koja traži sisu. Edi mu stavi dve pilule unutra, a onda nemarno ulije svežu vodu u Rolandova usta. Roland pretpostavi da mora da ju je našao u nekoj brdskoj rečici negde na istoku. Mogla bi biti zatrovana; Edi ne bi umeo da raspozna dobru vodu od zagađene. S druge strane, čini se da samom Ediju ništa ne fali, a ionako nema izbora, zar ne? Ne.

On proguta, zakašlje se i umalo ne udavi dok ga Edi ravnodušno posmatra.

Roland posegne za njim.

Edi pokuša da ustukne.

Revolveraševe oči strelca mu narede.

Roland ga privuče bliže, toliko blizu da on može da oseti zadah Edijeve bolesti, kao što Edi može da oseti zadah njegove; a ta kombinacija kod obojice izaziva mučninu i nadvladava ih.

"Ovde postoje samo dva izbora", šapuće Roland.

"Ne znam kako je to u tvom svetu, ali ovde postoje samo dva izbora. Ostani da stojiš kako bi možda preživeo, ili umri na kolenima pognute glave, sa smradom sopstvenih pazuha u nosu. Meni.. " On se zakašljava. "Meni nije važno."

"Ko si ti?" vrisne Edi na njega.

"Tvoja sudbina, Edi", šapne revolveraš.

"Zašto se ne bi prosto najeo govana i umro?" upita ga Edi. Revolveraš pokuša da progovori, ali pre nego što uspe odlebdi dok traje novo

mešanje špila

BAM!

Roland otvori oči i ugleda milijardu zvezda koje se kotrljaju kroz crnilo, a onda ih ponovo zatvori.

Ne zna šta se dešava, ali misli da je sve u redu.

Karte su i dalje u pokretu, ponovo nastupa

mešanje špila

Još tih slatkih, ukusnih parčića mesa. Oseća se bolje. I Edi izgleda bolje. Ali isto tako izgleda zabrinuto.

"Približavaju se", kaže on. "Možda su ružni, ali nisu sasvim glupi. Znaju šta radim. Nekako znaju i to im se ne sviđa. Svake noći približe se po malo. Mislim da bi bilo pametno da krenemo dalje u osvit, ako budeš u stanju. Da nam to ne bude poslednji osvit koji ćemo ikada videti."

"Šta?" Nije to bio baš šapat, već pre promukla reč negde između šapata i normalnog govora.

"Oni", kaže Edi i pokazuje rukom ka plaži.

"Dad-a-čak, dam-a-čam, i sva ta sranja. Mislim da su oni poput nas, Rolande - vole da jedu, ali ne mare mnogo za to da budu pojedeni."

Najednom, u naletu krajnjeg užasa, Roland shvata šta su bili komadi beloružičastog mesa kojim ga je Edi hranio. Ne može da govori; gađenje mu oduzima i ono malo glasa što je uspeo da povrati. Ali Edi mu vidi na licu sve što želi da kaže.

"A šta si mislio da radim?" umalo da ne zareži. "Da naručujem večeru kod Crvenog jastoga?"

"Oni su otrovni", šapuće Roland. "Zbog toga..."

"Jah, zbog toga si ti hors de combat. Ono što ja pokušavam da sprečim da ne postaneš, Rolande, prijatelju moj, jeste isto tako hors d'oeuvres. Što se otrova tiče, otrovne su i zvečarke, ali ljudi ih jedu.

Zvečarka je stvarno ukusna. Kao piletina. Pročitao sam to negde. Meni su oni ličili na jastoge, pa sam rešio da rizikujem. Šta inače drugo da jedemo?

Zemlju? Upucao sam jednog od tih jebača i ispekao ga sve u šesnaest. Nije bilo ničeg drugog. I u stvari, prilično su ukusni. Upucam svake noći po jednog odmah kada sunce počne da zalazi. Nisu mnogo živahni sve dok se sasvim ne smrači. Nisam te nijednom video da odbijaš klopu."

Edi se osmehne.

"Volim da mislim da sam možda sredio nekog od onih koji su pojeli Džeka. Volim da mislim da jedem tog seronju. Od toga mi, nekako, kao dođe lakše, znaš?"

"Jedan od njih je pojeo i deo mene", uspeva da izusti revolveraš. "Dva prsta na ruci, jedan nožni palac."

"I to je super", osmehuje se Edi i dalje. Lice mu je bledo, liči na ajkulu... ali nešto od tog bolesnog izgleda sada je nestalo, a zadah govana i smrti koji je visio oko njega kao pokrov kao da se gubio.

"Jebi se", izusti revolveraš.

"Roland pokazuje da ima duha!" viče Edi. "Možda na kraju krajeva i nećeš umreti! Dušo! Mislim da je to ču-desno!"

"Preživeću", kaže Roland. Njegov govor ponovo je prešao u šapat. Udice mu se vraćaju u grlo.

"Je l'?" Edi ga gleda, a onda klima glavom i odgovara na sopstveno pitanje. "Jah. Mislim da imaš takvu nameru. Jednom sam pomislio da odlaziš, a jednom sam mislio da si sasvim otišao. Sada izgleda kao da ti je malo bolje. Antibiotici pomažu, pretpostavljam, ali mislim da uglavnom sam sebe izvlačiš. Zbog čega? Jebote, zašto se toliko trudiš da ostaneš živ na ovoj usranoj plaži?"

Kula, oblikuje reč usnama, zato što više ne može da progovori.

"Ti i ta tvoja jebena Kula", kaže Edi, okreće se, a onda se ponovo osvrne, iznenađen, kada mu Rolandova šaka padne na mišicu kao okov.

Gledaju jedan drugoga u oči i Edi kaže: "U redu. U

redu!"

Sever, oblikuje Roland usnama reč. Rekao sam ti, sever. Da li mu je rekao to? Misli da jeste, ali to se izgubilo. Izgubilo u mešanju špila.

"Otkud znaš?" vrišti Edi na njega, u iznenadnoj frustraciji. On podiže pesnice kao da će udariti Rolanda, a onda ih spušta.

Prosto znam - zato nemoj da traćiš moje vreme i energiju postavljajući mi budalasta pitanja, želi on da odgovori, ali pre toga karte ponovo kreću u

mešanje špila

neko ga vuče, udara se i odskakuje, glava mu se bespomoćno klati sa jedne strane na drugu, vezan je za neki čudnovati travois sopstvenim opasačima i može da čuje kako Edi Din peva pesmu toliko uvrnuto poznatu da isprva misli da je to san u delirijumu:

"Hejjj, Džud... ne kvari to... uzmi tuuužnu pesmu... nek bude boljaaa..."

Gde si to čuo? želi on da pita. Jesi li mene čuo da to pevam, Edi? I gde smo?

Ali, pre nego što uspe bilo šta da pita

mešanje špila

Kort bi klincu razbio glavu kada bi video takvu skalameriju, pomisli Roland zagledan u travois na kojem je proveo dan i nasmeje se. Nije to neki naročiti smeh. Zvuči kao jedan od onih talasa koji ispuštaju svoj tovar kamenja na plažu. Ne zna koliko su daleko stigli, ali dovoljno je daleko da bi Edi izgledao totalno smoždeno. On sedi na kamenu, na svetlu sutona, sa jednim revolveraševim revolverom na krilu i polupraznom mešinom vode sa strane. U džepu košulje mu je malo ispupčenje. To su meci sa poleđine opasača - sve manja zaliha "dobrih" metaka. Edi ih je vezao u parče sopstvene košulje. Glavni razlog za tako brzo nestajanje zalihe "dobrih" metaka bio je to što je od svakih četiri ili pet njih po jedan takođe ispao ćorak.

Edi, koji je gotovo zadremao, sada podigne pogled.

"Čemu se smeješ?" upita.

Revolveraš mu odmahne rukom kao da nije važno i zavrti glavom. Zato što nije u pravu, shvata on. Kort ne bi razbio Edija zbog travois, iako je to čudna stvar kilavog izgleda. Roland smatra da bi čak bilo moguće da Kort progunđa koju reč kao kompliment - što je bilo toliko retko da dečak kojem se to dogodilo teško da je znao kako uopšte da reaguje; ostao bi da zija kao riba koju su upravo izvukli iz kuvarevog bureta.

Glavni držači bili su od granja pamukovog drveta otprilike iste dužine i debljine. Oborio ih je i doneo vetar, pretpostavljao je revolveraš. Manje grane upotrebio je kao poprečne držače, vezavši ih za glavne držače najrazličitijim stvarima: opasačima, lepljivom trakom kojom je držao đavolji prah uz prsa, čak i trakom od sirove kože sa revolveraševog šešira i sopstvenim, Edijevim pertlama iz patika. Preko držača postavio je revolveraševu prostirku.

Kort ga ne bi udario zato što je Edi, iako toliko bolestan, učinio makar više nego da je sedeo i oplakivao svoju sudbinu. Napravio je nešto. Pokušao je.

A Kort bi mu možda uputio i jedan od svojih naglih, gotovo gunđavih komplimenata zbog toga što je ta stvar, koliko god ludo izgledala, delovala. Dugi tragovi koji su se pružali natrag niz plažu sve do tačke gde se činilo kao da se spajaju na rubu perspektive dokazivali su to.

"Vidiš li nekog od njih?" pita Edi. Sunce zalazi i utiskuje narandžastu stazu preko vode, tako da revolveraš računa da je ovaj put bio u nesvesti duže od šest sati. Oseća da je jači. Sedne i pogleda dole prema vodi. Ni plaža ni zemlja koja se pruža ka zapadnim obroncima planina nisu se mnogo izmenili: vidi male varijacije pejzaža i krša (mrtvog galeba, na primer, koji leži u gomilici perja na pesku nekih dvadeset jardi levo i oko trideset bliže vodi), ali ako se to zanemari, mogli bi isto tako da se nalaze i tamo odakle su krenuli.

"Ne", kaže revolveraš. A onda: "Da. Eno jednog."

Pokaže. Edi žmirne, a onda klimne glavom. Dok sunce tone niže i narandžasta staza sve više podseća na krv, prvo jastogovište izađe teturajući se iz talasa i počne da puzi uz plažu.

Dva se nespretno utrkuju prema mrtvom galebu.

Pobednik se baci na njega, čereči ga i trpa u gubicu ostatke u raspadanju. "Did-a-čik?" pita.

"Dam-a-čam?" odgovori gubitnik. "Dod-a..."

BAM!

Rolandov pištolj dovrši pitanja drugog stvorenja.

Edi siđe do njega i uhvati ga za leđa, držeći pritom oprezno na oku njegovog pajtaša. Drugo stvorenje, međutim, ne pravi probleme; ima posla oko galeba.

Edi donosi natrag ulov. Ovaj se i dalje trza, podiže i spušta klešta, ali ubrzo prestane da se pomera. Rep se uzdigne u luk poslednji put, a onda prosto padne umesto da se opruži naniže. Bokserska klešta se mlitavo oklembese.

"Uskoro će večerinka, gospodaru", kaže Edi.

"Možete da birate: file od gadnog puzavca ili file od gadnog puzavca. Šta vam se od toga sviđa, gospodaru?"

"Ne razumem te", kaže revolveraš.

"Naravno da razumeš", kaže Edi. "Samo nemaš uopšte smisao za humor. Šta se desilo sa njim?"

"Ubijen je u ovom ili onom ratu, pretpostavljam."

Edi se osmehne na to. "Večeras izgledaš i zvučiš življe, Rolande."

"I mislim da jesam."

"Pa, možda sutra budeš u stanju čak i da malo hodaš. Reći ću ti sasvim iskreno, prijatelju, vući tebe je baš usran posao."

"Pokušaću."

"Uradi to."

"I ti izgledaš malo bolje", usudi se Roland da kaže.

Glas mu se prelomi na poslednje dve reči kao glas malog dečaka. Ako ubrzo ne prestanem da pričam, pomisli on, više nikada neču biti u stanju da govorim.

"Valjda ću preživeti." On pogleda Rolanda bez izraza. "Mada, nikada nećeš znati koliko je bilo blizu nekoliko puta. Jednom sam uzeo tvoj pištolj i prislonio ga uz glavu. Nategao sam ga, držao tako neko vreme, a onda sklonio. Vratio sam zapinjač i nabio ga natrag u futrolu. Druge noći imao sam grčeve. Mislim da je to bila druga noć, ali nisam siguran." Odmahuje glavom i kaže nešto što revolveraš i razume i ne razume.

"Mičigen mi sada izgleda kao san."

Iako mu je glas ponovo sveden na to hrapavo mrmljanje i mada zna da uopšte ne bi trebalo da govori, revolveraš mora da zna jednu stvar. "Šta te je sprečilo da povučeš oroz?"

"Pa, ovo je jedini par pantalona koji imam", kaže Edi. "U poslednjem sekundu sam pomislio da, ukoliko povučem oroz i ispostavi se da je ćorak, nikada neću imati muda to ponovo da uradim... a kada se jednom usereš, moraš smesta da opereš pantalone ili da živiš sa tim smradom zauvek.

Henri mi je to rekao. Rekao mi je da je to naučio u Namu. A pošto je bila noć i Jastog Jaša se šetkao napolju, da ne pominjem njegove drugare..."

Ali revolveraš se smejao, smejao se snažno, iako mu je samo povremeno napukli zvuk napuštao usne.

Osmehujući se malo i sam, Edi kaže: "Mislim da ti je smisao za humor u tom ratu upucan samo negde do lakta." On ustane, u nameri da se popne uz padinu tamo gde će naći drva za potpalu, pretpostavi Roland.

"Čekaj", šapuće on i Edi gleda u njega. "Zašto, zaista?"

"Pretpostavljam zato što sam ti bio potreban. Da sam se ubio, ti bi umro. Kasnije, kada stvarno budeš ponovo stajao na sopstvenim nogama, ponovo ću razmotriti opcije." On pogleda unaokolo i duboko uzdahne.

"Možda negde u tvom svetu postoji Diznilend ili Koni Ajlend, Rolande, ali ono što sam do sada video od njega baš me i ne zanima naročito."

On krene dalje, zastane i ponovo se osvrne prema Rolandu. Lice mu je tmurno, mada je sa njega nestalo malo tog bolesnog bledila. Stalna drhtavica ustupila je mesto ponekom povremenom drhtaju.

"Ponekad me zaista ne razumeš, zar ne?"

"Ne", šapne revolveraš. "Ponekad te ne razumem."

"Onda ću da ti objasnim. Postoje ljudi kojima su potrebni ljudi da im budu potrebni. Razlog za to što ne razumeš jeste što ti nisi jedan od takvih ljudi.

Iskoristio bi me, a onda odbacio kao papirnatu kesicu ako do toga dođe. Bog te je sjebao, prijatelju. Dovoljno si pametan da te boli ako to učiniš, i dovoljno tvrd da bez obzira na sve postupiš tako. Ne bi bio u stanju da uradiš drugačije. Da ležim tamo na plaži i vrištim upomoć, prekoračio bi me ukoliko se nadem između tebe i tvoje proklete Kule. Nije li to prilično blizu istine?"

Roland oćuti, zagledan u Edija.

"Ali nisu svi takvi. Postoje ljudi kojima su potrebni ljudi da im budu potrebni. Kao u pesmi Barbre Strajsend. Sladunjavo, ali istinito. To je samo još jedan od načina da budeš uhvaćen na udicu."

Edi zuri u njega.

"Ali kad se o tome radi, ti si čist, zar ne?"

Roland ga posmatra.

"Sa izuzetkom tvoje Kule." Edi se oglašava kratkim smehom. "Ti si džanki Kule, Rolande."

"Koji je to bio rat?" šapuće Roland.

"Šta?"

"U kom ratu su ubili tvoj osećaj za plemenitost i svrhu?"

Edi se trgne kao da je Roland pružio ruku i ošamario ga.

"Idem da donesem vode", kaže on kratko. "Drži gadne puzavce na oku.

Danas smo prešli veliki put, ali i dalje ne znam razgovaraju li oni međusobno ili ne."

On se onda okrene, ali ne pre nego što je Roland video odsjaj poslednjih crvenih zraka sutona na njegovim vlažnim obrazima.

Roland se okrene natrag prema plaži da osmatra.

Jastogovišta puze i postavljaju pitanja, postavljaju pitanja i puze, ali obe aktivnosti izgledaju besciljno; poseduju nešto inteligencije, ali nedovoljno da prenesu informacije drugim pripadnicima svoje vrste.

Bog ti ne smesti uvek u lice, razmišlja Roland. U

većini slučajeva, ali ne uvek.

Edi se vrati sa drvima.

"Pa?" pita on. "Šta misliš?"

"U redu je", promuklo govori revolveraš i Edi otvori usta da kaže nešto, ali revolveraš je sada umoran i zavaljuje se, da pogleda prve zvezde koje vire kroz baldahin ljubičastog neba uz

mešanje špila

u tri dana koji su usledili, revolveraševo zdravlje uporno se poboljšavalo. Crvene pruge koje su mu puzale uz ruke najpre su promenile smer, zatim izbledele, pa nestale. Sledećeg dana malo je hodao, a malo puštao Edija da ga vuče. Dan posle toga nije bilo potrebe da ga ovaj uopšte vuče; svaki sat ili dva prosto bi odsedeli neko vreme, sve dok mu ne nestane klecanje u nogama. Tokom tih odmora i u vreme posle večere, pre nego što vatra sagori, revolveraš je slušao o Henriju i Ediju. Setio se da se pitao šta je to njihov bratski odnos učinilo toliko teškim, ali kada je Edi počeo da priča, nerado i sa onim odbojnim gnevom koji potiče iz dubokog bola, revolveraš je mogao da ga zaustavi, mogao je da mu kaže: Nema potrebe, Edi. Sve razumem.

Samo što to Ediju ne bi pomoglo. Edi nije govorio da bi pomogao Henriju, jer je Henri bio mrtav. Govorio je da bi Henrija pokopao zauvek. I da bi podsetio sebe da, mada je Henri mrtav, on, Edi, nije.

I tako je revolveraš slušao i nije govorio ništa.

Suština je bila jednostavna: Edi je smatrao da je ukrao svom bratu život. Henri je takođe tako mislio.

Henri je to možda verovao sam ili je možda verovao zato što je toliko često slušao kako njihova majka Ediju drži lekciju o tome koliko se ona i Henri žrtvuju za njega, kako bi Edi bio bezbedan koliko se to može u toj džungli od grada, kako bi bio srećan, srećan koliko se to može u toj džungli od grada, kako ne bi završio kao njegova jadna sestra koje se nije čak ni sećao, ali je bila toliko lepa, Bog nju voli. Ona je sa anđelima i to je nesumnjivo divno mesto, ali ona nije želela da Edi već sada ode anđelima, da ga pregazi na drumu neki ludi pijani vozač kao što je završila njegova sestra, niti da ga raspori neki ludi mali džanki zbog dvadeset pet centi u džepu i da ga ostavi sa crevima prosutim po trotoaru, a pošto je mislila da ni Edi ne želi da već sada ide anđelima, bolje neka sluša šta kaže njegov stariji brat, da radi ono što radi njegov stariji brat i da uvek pamti da se Henri žrtvuje zbog ljubavi.

Edi je rekao revolverašu da je sumnjao da njegova majka zna za neke stvari koje su radili - krali stripove iz radnje sa slatkišima na Aveniji Rinkon ili pušili cigarete iza fabrike "Bondid Elektroplejt" u ulici Kohoz.

Jednom su videli ševrolet sa ostavljenim ključevima i mada je Henri jedva umeo da vozi - tada je imao šesnaest godina, a Edi osam - strpao je brata u kola i rekao da idu u Njujork Siti. Edi je bio uplašen, plakao je, a Henri takođe uplašen i besan na Edija, govorio mu je da prestane da se ponaša kao jebena beba, da ima deset dolara i da Edi ima tri ili četiri, da mogu ceo jebeni dan da provedu u bioskopu, a onda da uhvate voz za Pelam i vrate se pre nego što njihova majka stigne da postavi sto za večeru i upita se gde su. Ali Edi je i dalje plakao i blizu mosta Kvinzboro videli su policijska kola u bočnoj uličici, i mada je Edi bio prilično siguran da pajkan u njima čak ne gleda u njihovom pravcu, rekao je da kada ga je Henri upitao oštrim, drhtavim glasom da li Edi misli da ih je taj bik video. Henri je prebledeo i skrenuo da stane tako brzo da je gotovo amputirao protivpožarni hidrant. Trčao je niz blok dok se Edi, sada i sam u panici, petljao oko nepoznate ručice na vratima. Henri je stao, vratio se natrag i izvukao Edija iz kola. Takode ga je dvaput ošamario. Onda su odšetali - pa, u stvari su se odšunjali - sve do Bruklina. Trebao im je za to najveći deo dana i kada ih je majka pitala zašto izgledaju toliko zagrejano, znojavo i umorno, Henri je rekao da je to zbog toga što je najveći deo dana proveo podučavajući Edija kako da igra basket na terenu igrališta u susednom bloku. Onda su došla neka velika deca pa su morali da pobegnu. Njihova majka poljubila je Henrija i sva ozarena pogledala Edija.

Pitala ga je zar nema najboljeg starijeg brata na svetu.

Edi se složio sa njom. I bilo je to iskreno slaganje.

Zaista je mislio tako.

"Bio je tog dana uplašen koliko i ja", reče Edi Rolandu dok su sedeli i posmatrali kako se poslednji tragovi dana gube na vodi, gde će ubrzo jedina svetlost biti odsjaj zvezda. "U stvari, još uplašeniji, zato što je mislio da nas je pajkan video, a ja sam znao da nije. Zato je pobegao. Ali, vratio se. To je važna stvar. Vratio se."

Roland oćuta.

"Uviđaš to, zar ne?" Edi je gledao Rolanda oštrim, upitnim očima.

"Uviđam."

"Uvek se plašio, ali uvek se vraćao."

Roland pomisli da bi možda bolje bilo za Edija, možda bolje za obojicu na duge staze, da je Henri prosto nastavio da beži tog dana... ili nekog drugog. Ali ljudi poput Henrija nikada to nisu činili. Ljudi poput Henrija uvek su se vraćali zato što su ljudi poput Henrija umeli da iskoriste poverenje. Bilo je to jedino što su ljudi poput Henrija zaista umeli da iskoriste.

Najpre su pretvarali poverenje u potrebu, zatim potrebu u drogu, a kada je jednom i to bilo okončano, oni su - koja je bila Edijeva reč za to? - guranje. Da.

Onda su gurali.

"Mislim da mi je vreme za spavanje", reče revolveraš.

Sutradan je Edi nastavio, ali Roland je već sve znao.

Henri se nije bavio sportom u gimnaziji zato što nije mogao da ostaje posle časova i trenira. Henri je morao da pazi na Edija. Činjenica da je Henri bio suvonjav, da je imao slabu koordinaciju pokreta i da ga, pre svega, sportovi nisu naročito zanimali, nije imala sa time nikakve veze, naravno; Henri bi bio sjajan bacač u bezbolu ili jedan od onih košarkaških centara, uveravala je obojicu njihova majka iznova i iznova.

Henrijeve ocene bile su loše i morao je da ponavlja iz većeg broja predmeta - ali to nije bilo zbog toga što je Henri bio glup; i Edi i gospođa Din su znali da je Henri pametan kako se to samo poželeti može. Ali Henri je vreme koje bi proveo u učenju ili izradi domaćih zadataka provodio pazeći na Edija (činjenica da se to obično zbivalo u dnevnoj sobi Dinovih, dok su obojica ležali prućeni na sofi i gledali TV ili se rvali na podu kao da nije bila važna). Loše ocene značile su da Henrija neće moći da prime nigde osim na Njujorški univerzitet i oni to nisu mogli da priušte zato što su mu loše ocene onemogućavale da dobije stipendiju, a onda su Henrija regrutovali i poslali u Vijetnam, gde je izgubio najveći deo kolena, bol je bio gadan, a lek koji su mu za to davali imao je veliki procenat morfina i kada mu je bilo bolje lečili su ga od leka, ali to nisu baš naročito dobro obavili jer je Henri, po povratku u Njujork, još imao majmuna na leđima, gladnog majmuna koji je želeo da bude nahranjen i mesec ili dva kasnije on je otišao da se vidi sa jednim čovekom, a negde četiri meseca kasnije, manje od mesec dana posle smrti njihove majke, Edi je prvi put video kako njegov brat ušmrkuje neki beli prah sa ogledala. Edi je pretpostavljao da je to kokain. Ispostavilo se da je heroin. A ako se sve to lepo prati unazad, ko je bio kriv za sve to?

Roland nije rekao ništa, ali je čuo Kortov glas u mislima: Greška se uvek nalazi na istom mestu, bebice moje fine; kod onog dovoljno slabog da mu natovariš osećaj krivice.

Kada je otkrio istinu, Edi je bio šokiran, a zatim se razbesneo. Henri nije reagovao tako što je obećao da će prestati da ušmrkuje, već tako što je rekao Ediju da ga ne krivi što je besan, znao je da ga je Nam pretvorio u bezvrednog govnara, bio je slab, otići će, to je najbolje, Edi je imao pravo, poslednje što mu treba je prljavi džanki koji zaserava stan. Samo se nadao da ga Edi neće isuviše kriviti. Postao je slab, priznao je to; nešto u Namu učinilo ga je slabim, nateralo ga da istruli onako kako ti pertle i lastiš na gaćama istrule od vlage. U Namu je takođe bilo nečega od čega ti izgleda istruli srce, rekao mu je Henri u suzama. Samo se nadao da će se Edi sećati svih onih godina u kojima se trudio da bude jak.

Zbog Edija.

Zbog mame.

I tako je Henri pokušao da ode. A Edi, naravno, nije mogao da ga pusti. Edija je izjedala krivica. Edi je video izbrazdani užas koji je nekada bio netaknuta noga, koleno koje se sada sastojalo više od teflona nego od kosti. Imali su obračun sa vrištanjem u hodniku, Henri je stajao tamo u starom paru kaki pantalona, sa spakovanom platnenom vrećom u ruci i ljubičastim kolutovima oko očiju, Edi je nosio samo požuteli šorc, Henri je govorio ne trebam ti tu, Edi, ja sam otrov za tebe i to znam, a Edi mu je uzvraćao vikanjem, nećeš ti nigde, vuci dupe natrag unutra, i tako je to išlo sve dok gospođa Mekgurski nije izašla iz svog stana i dreknula Odlazi ili ostani, briga me, ali bolje više da se rešiš inače zovem policiju. Gospođa Mekgurski je izgleda dodala još nekoliko prekora, ali je onda videla da Edi nema ništa na sebi osim gaćica.

Dodala je: A i ti si nepristojno obučen, Edi Dine! pre nego što je uskočila nazad unutra. Bilo je to kao da gledaš čupavca iz kutije unatraške. Edi je pogledao Henrija. Henri je pogledao Edija. Izgleda kao Endžel Bejbi koja se ugojila za koju funtu, rekao je Henri tihim glasom, a onda su obojica zaurlali od smeha, zagrljeni, lupajući jedan drugoga po leđima i Henri se vratio unutra, a otprilike posle dve nedelje i Edi Din je ušmrkivao i nije mogao da shvati kog je đavola pravio toliku frku oko toga, najzad, radilo se samo o ušmrkivanju, sranje, to je pomagalo i kao što je Henri (o kom će Edi na kraju početi da misli kao o velikom mudracu i eminentnom džankiju) rekao, u svetu koji očigledno naglavačke hrli u pakao, šta je toliko loše u tome da se osećaš dobro?

Prolazilo je vreme. Edi nije rekao koliko.

Revolveraš nije ni pitao. Pretpostavljao je da Edi zna da postoji hiljadu izgovora za drogiranje, ali nijedan razlog, i da je on držao svoju naviku poprilično pod kontrolom. I da je Henri takođe uspevao da drži svoju pod kontrolom. Ne tako dobro kao Edi, ali dovoljno dobro da se ne izgubi potpuno. Jer, razumeo Edi istinu ili ne (duboko u sebi, Roland je verovao da jeste), Henri mora da jeste: njihov položaj se preokrenuo.

Sada je Edi vodio Henrija za ruku dok su prelazili ulicu.

Došao je dan kada je Edi uhvatio Henrija ne dok je ušmrkavao, već dok je ubrizgavao. Došlo je do nove histerične svađe, gotovo potpunog ponavljanja one prve, sa tom razlikom da se odvijala u Henrijevoj sobi.

I završila se na gotovo potpuno isti način, sa Henrijem koji je jecao i nudio tu neumoljivu, neporecivu odbranu koja se sastojala u potpunoj predaji, potpunom priznanju: Edi je bio u pravu, nije on dostojan života, nije dostojan ni da jede đubre iz slivnika. Otići će. Edi nikada neće više morati da ga gleda. Samo se nadao da će se setiti svih onih..

Izbledelo je to u zujanje ne mnogo drugačije od kamenitog zvuka razbijanja talasa dok su se vukli plažom. Roland je znao priču i nije rekao ništa. Edi je bio taj koji nije znao priču, onaj Edi kojem je glava bila zaista bistra možda prvi put za deset ili više godina.

Edi nije pripovedao priču Rolandu; Edi je konačno pripovedao priču samom sebi.

To je bilo u redu. Koliko je revolveraš mogao da vidi, vreme je bilo nešto čega su imali na pretek.

Razgovor je bio jedan od načina da se ono ispuni.

Edi je rekao da ga je progonilo Henrijevo koleno, izuvijano tkivo ožiljka koje mu se pružalo uz i niz nogu (naravno, sve je to sada već bilo zalečeno, Henri jedva da je i hramao... osim kada su se on i Edi svađali; tada bi se činilo da mu se hramanje pogoršava); progonile su ga sve one stvari kojih se Henri odrekao zbog njega, a progonilo ga je i nešto mnogo praktičnije: Henri ne bi potrajao na ulici. Bio bi poput zeca puštenog u džunglu punu tigrova. Prepušten sebi, Henri bi završio u zatvoru ili na Belviju pre nego što se sedmica okonča.

I tako ga je molio, a Henri mu je konačno učinio tu uslugu i dao pristanak da ostane sa njim, da bi šest meseci posle toga i Edi stekao zlatnu mišicu. Od tog trenutka stvari su počele da se kreću neprekidnom i neizbežnom spiralom naniže, koja je okončana Edijevim putovanjem na Bahame i Rolandovim iznenadnim mešanjem u njegov život.

Neki drugi čovek, manje pragmatičan i introspektivniji od Rolanda, možda bi pitao (u sebi, ako ne i naglas), Zbog čega ovaj? Zbog čega ovaj čovek na početku? Zbog čega čovek koji kao da obećava slabost, nastranost ili čak i nedvosmislenu propast?

Roland ne samo da nije postavio to pitanje; ono se nije čak ni formulisalo u njegovoj glavi. Kutbert bi pitao; Kutbert je sve dovodio u pitanje, bio je zatrovan pitanjima, umro je sa pitanjem na ustima. Sada su oni nestali, svi su nestali. Kortovi poslednji revolveraši, trinaest preživelih od pedeset i šest, koliko ih je započelo u klasi, svi su bili mrtvi. Svi mrtvi osim Rolanda. On je bio poslednji revolveraš koji uporno tumara dalje svetom koji je postao ustajao, sterilan i prazan.

Trinaest, sećao se on kako Kort govori dan pre Ceremonije Predstavljanja. Toje zao broj. A sledećeg dana, prvi put za trideset godina, Kort nije prisustvovao Ceremoniji. Njegovi poslednji uspešni učenici otišli su do njegove kolibe najpre da mu kleknu pod nogama i ogole nezaštićene vratove, a onda da ustanu, prime njegov poljubac čestitanja i dopuste mu da im prvi put napuni pištolje. Devet nedelja kasnije, Kort je bio mrtav. Od otrova, rekli su neki. Dve godine posle njegove smrti, započeo je konačni krvavi građanski rat. Crvena klanica stigla je do poslednjeg bastiona civilizacije, svetlosti i razuma, i odnela ono što su svi oni smatrali toliko snažnim, uzgrednom lakoćom talasa koji odnosi dečje kule od peska.

I tako je on bio poslednji, a možda je preživeo zbog toga što su mračnu romantičnost u njegovoj prirodi nadvladale praktičnost i jednostavnost. Shvatao je da su važne samo tri stvari: smrtnost, ka, i Kula.

Bilo je tu sasvim dovoljno stvari za razmišljanje.

Edi je dovršio priču oko četiri sata trećeg dana njihovog putovanja prema severu po bezličnoj plaži.

Sama plaža kao da se uopšte nije menjala. Ako su želeli neki znak da napreduju, mogli su ga dobiti samo gledajući levo, prema istoku. Tamo su nazubljeni visovi planina počeli malo da se ublažavaju i pogrbljuju. Postojala je mogućnost da, ukoliko dovoljno daleko odu na sever, planine postanu valovita brda.

Pošto je ispričao svoju priču, Edi je utonuo u ćutanje i oni su hodali ne razgovarajući pola sata ili duže. Edi je stalno krišom bacao pogled na njega.

Roland je znao da Edi nije svestan da on primećuje te poglede; još je bio isuviše obuzet sobom. Roland je takođe znao šta to Edi očekuje: odgovor. Nekakav odgovor. Bilo kakav. Dvaput je Edi otvorio usta, samo da bi ih ponovo zatvorio. Konačno, on upita ono što je revolveraš znao da će ga pitati.

"Dakle? Šta misliš?"

"Mislim da si ovde."

Edi stade, sa pesnicama na kukovima. "I to je sve?

To je to?"

"To je sve što znam", odgovori revolveraš. Prsti i nožni palac koji su mu nedostajali pulsirali su i svrbeli ga. Zeleo je da ima koji astin iz Edijevog sveta.

"Nemaš nikakvo mišljenje o tome šta to sve kog đavola znači?"

Revolveraš je mogao da podigne osakaćenu desnu šaku i kaže: Razmisli o tome šta ovo znači, idiote glupi, ali to mu nije palo na pamet baš kao ni pitanje zbog čega se radilo baš o Ediju, od svih ljudi u svim vasion-ama koje možda postoje. "To je ka", reče on, strpljivo suočen sa Edijem.

"Šta je ka?" Edijev glas je bio ratoboran. "Nikada nisam čuo za to. Izuzev, ako to izgovoriš dvaput, onda dobiješ dečju reč za govno."

"Ne znam za to", reče revolveraš. "Ovde to znači dužnost, ili sudbina, iii, vulgarno, mesto na koje moraš da odeš."

Edi je uspeo da istovremeno izgleda užasnuto, zgađeno i razveseljeno. "Onda reci to dvaput, Rolande, zato što takve reči ovom detetu zvuče kao govno."

Revolveraš slegnu ramenima. "Ja ne raspravljam o filozofiji. Ne izučavam istoriju. Znam samo da ono što je prošlo, prošlo je, a ono što će doći tek treba da dođe. Ono drugo je ka, i stara se za sebe."

"Jah?" Edi pogleda ka severu. "Pa, sve što vidim pred nama je oko devet milijardi milja ove iste jebene plaže. Ako je to ono što treba da dođe, ka i kaka su ti jedno te isto. Možda ćemo imati dovoljno dobrih metaka da skinemo još pet ili šest tih jastoglavaca, ali onda će nam preostati samo da ih gađamo kamenjem.

Dakle, gde mi to idemo? "

Roland se jeste načas zapitao da li se Edi ikada setio da to pitanje postavi svom bratu, ali pitati tako nešto predstavljalo bi samo uvod u dugu, besmislenu prepirku. Zato on samo pokaza palcem prema severu i reče: "Onamo. Za početak."

Edi pogleda i ne vide ništa drugo do isti potez sivog žala punog školjki i kamenja. On ponovo pogleda Rolanda, spreman za ruganje, vide ozbiljnu sigurnost na njegovom licu i pogleda ponovo. Žmirnu. Šakom zaštiti desnu stranu lica od sunca koje je tonulo na zapad. Očajnički je želeo da vidi nešto, bilo šta, sranje, čak bi mu i fatamorgana dobro došla, ali tamo nije bilo ničega.

"Seri ti koliko god hoćeš", reče Edi, "ali ja ti velim da je to prokleto gadan trik. Rizikovao sam život zbog tebe tamo, kod Balazara."

"Znam da jesi." Revolveraš se osmehnu - bila je to retkost koja mu je osvetlila lice kao trenutni blesak sunca u strašno tmurnom danu. "Zbog toga sam sve vreme krajnje pošten prema tebi, Edi. Tamo su. Video sam ih pre jedan sat. Prvo sam mislio da se radi samo o fatamorgani ili lepim željama, ali tamo su, nego šta."

Edi pogleda ponovo i ostade da gleda sve dok mu oči ne zasuziše na uglovima. Najzad on reče: "Ne vidim ništa pred nama osim još plaže. A imam vid dvadeset sa dvadeset."

"Ne znam šta to znači."

"To znači da, ukoliko tamo ima šta da se vidi, ja bih to i video!" Ali, Edi se pitao. Pitao se koliko dalje od njegovih mogu da vide revolveraševe plave oči strelca.

Možda malo.

Možda mnogo.

"Videćeš ih", reče revolveraš.

"Videću šta?"

"Nećemo tamo stići danas, ali ako vidiš tako dobro kao što tvrdiš, videćeš ih pre nego što se sunce spusti do vode. To jest, osim ukoliko ne želiš da stojiš ovde i žvaćeš o tome."

"Ka", reče Edi zamišljenim glasom.

Roland klimnu glavom. "Ka."

"Kaka", reče Edi i nasmeja se. "Hajde, Rolande.

Prošetajmo se. Ako ne budem video ništa pre nego što se sunce spusti do vode, duguješ mi pile za večeru. Ili big mek. Ili bilo šta što nije jastog."

"Hajdemo."

Oni ponovo krenuše dalje i najmanje jedan sat pre nego što je donji luk sunca dodirnuo horizont Edi Din poče da razabire udaljeno obličje - neodređeno, treperavo, nedefinisano, ali nepobitno nešto. Nešto novo.

"Okej", reče on. "Vidim to. Mora da imaš oči kao Supermen."

"Ko?"

"Nema veze. Ti si stvarno neverovatan slučaj kulturne zaostalosti, znaš?"

"Šta?"

Edi se nasmeja. "Nema veze. Šta je to?"

"Videćeš." Revolveraš krenu dalje pre nego što je Edi stigao da pita bilo šta drugo.

Dvadeset minuta kasnije, Edi pomisli da može da vidi. Petnaest minuta posle toga bio je siguran.

Predmet na plaži bio je još dve, možda tri milje daleko, ali on je znao šta je to. Vrata, naravno. Nova vrata.

Ni jedan ni drugi nisu te noći spavali i ustali su i krenuli dalje sat pre nego što je sunce umaklo erodiranim obličjima planina. Stigli su do vrata baš kada su ih obasjali prvi zraci sunca, tako uzvišeni i tako nepomični. Ti zraci osvetlili su njihove u bradu zarasle obraze kao svetiljke. Učinili su da Roland ponovo ima četrdeset godina i da Edi ne bude mnogo stariji nego Roland u vreme kada je otišao da se bori protiv Korta sa svojim sokolom Davidom kao oružjem.

Vrata su bila istovetna kao i prva, sa izuzetkom onoga što je na njima pisalo:

GOSPA OD SENKI

"Tako", reče Edi tiho, zagledan u vrata koja su jednostavno stajala tamo sa šarkama uglavljenim u neki nepoznati dovratak između jednog sveta i drugog, jedne vasione i druge. Stajala su sa svojom ugraviranom porukom, stvarna poput kamena i čudnovata poput zvezdanog sjaja.

"Tako", složi se revolveraš.

"Ovde izvlačiš drugo od svojih troje?"

"Izgleda."

Revolveraš je znao šta je Ediju na umu pre nego što je to Edi znao sam. Video je kako Edi kreće pre nego što je Edi uopšte znao da je u pokretu. Mogao je da se okrene i slomi Ediju ruku na dva mesta pre nego što bi Edi uopšte znao da se to dešava, ali nije se ni pokrenuo. Pustio je da Edi kradom izvuče revolver iz njegove desne futrole. Bilo je to prvi put u njegovom životu da je dopustio da mu oduzmu jedno od oružja, a da ga prethodno nije ponudio. A opet, nije načinio nikakav pokret da to spreči. Okrenuo se i pogledao Edija staloženo, čak blago.

Edijevo lice bilo je modro, napeto. U očima su mu se videle izbuljene beonjače oko zenica. Držao je teški revolver obema rukama, a opet je cev šetala sa jedne strane na drugu, dolazila u središte, kretala dalje, ponovo dolazila u središte i ponovo kretala dalje.

"Otvori ih", reče on.

"Ponašaš se budalasto", reče revolveraš istim blagim glasom. "Nijedan od nas nema pojma kuda ta vrata vode. Ona ne moraju da se otvore u tvojoj vasioni, a kamoli u tvom svetu. Koliko sada znamo, Gospa od Senki možda ima osam očiju i devet ruku, poput Suvije. Čak i ako se vrata otvaraju u tvom svetu, možda je to mnogo pre nego što si ti rođen ili mnogo kasnije, posle tvoje smrti."

"Da ti kažem nešto, Monti: više sam nego voljan da trampim gumeno pile i letovanje na usranoj morskoj obali za ono što se nalazi iza Vrata broj 2."

"Ne razumem t..."

"Znam da ne razumeš. Nije važno. Jebote, samo ti to otvori."

Revolveraš odmahnu glavom.

Stajali su u osvitu, dok su vrata bacala svoju zakošenu senku prema moru koje se povlačilo.

"Otvaraj!" povika Edi. "Idem sa tobom! Zar ne kapiraš? Idem sa tobom! To ne znači da se neću vratiti. Možda i hoću. Mislim, verovatno hoću.

Pretpostavljam da ti toliko dugujem. Bio si sve vreme pošten prema meni, nemoj da misliš da nisam svestan toga. Ali dok ti budeš vabio tu Osenčenu Lutkicu, šta god ona bila, ja ima da nađem najbliži pileći roštilj i da uzmem pozamašnu porciju. Mislim da će za početak da odgovara porodično pakovanje od trideset komada."

"Ti ostaješ ovde."

"Misliš da ne mislim to što kažem?" Edi je sada kreštao, blizu ivice. Revolveraš je gotovo mogao da ga vidi kako gleda u beskrajne dubine sopstvenog prokletstva. Edi palcem povuče drevni zapinjač revolvera. Vetar je opao sa svanućem i jenjavanjem plime i škljocanje zapinjača koji je Edi zategao do kraja čulo se sasvim jasno. "Samo ti mene oprobaj."

"Mislim da hoću", reže revolveraš.

"Ubiću te!" vrisnu Edi.

"Ka", odgovori revolveraš neosetljivo i okrenu se ka vratima. Posezao je za kvakom, ali njegovo srce je čekalo: čekalo da vidi hoće li preživeti ili umreti.

Ka.

GOSPA OD SENKI

GLAVA 1 - DETA I ODETA

Ako se zanemari žargon, Adler je rekao ovo: savršeni šizofrenik - ako takva osoba uopšte postoji - jeste čovek ili žena ne samo nesvestan ili nesvesna svoje druge ličnosti, već i toga da bilo šta nije u redu sa njegovim, odnosno njenim životom.

Adler je trebalo da upozna Detu Voker i Odetu Holms.

1

.... poslednji revolveraš", reče Endru.

Govorio je već prilično dugo, ali Endru je uvek govorio, a Odeta je obično samo dopuštala da joj to teče preko uma onako kako pustiš da ti topla voda teče preko kose i lica dok se tuširaš. Ali ovo je više nego izazvalo njenu pažnju; zaparalo ju je, kao trn.

"Molim?"

"O, to je samo neki članak u novinama", reče Endru.

"Ne znam ko ga je napisao. Nisam zapazio. Jedan od onih momaka političara. Vi biste verovatno znali, gospoj'ce Holms. Ja sam ga voleo, i plak'o sam one noći kad je izabran.. "

Ona se osmehnu, dirnuta uprkos svemu. Endru je rekao da ne može da zaustavi svoje neprekidno brbljanje, da ne odgovara za to, da to prosto izvire Irac iz njega i najveći deo toga bio je beznačajan - ćaskanje i blebetanje o rođacima i prijateljima koje ona nikada neće sresti, nedopečeni politički stavovi, uvrnuti naučni komentari prikupljeni iz najrazličitijih uvrnutih izvora (između ostalog, Endru je čvrsto verovao u leteće tanjire, koje je zvao ju-foi - ali ovo ju je dirnulo zato što je ona takođe plakala te noći kada su ga izabrali.

"Ali nisam plakao kada ga je taj kurvin sin - izvin'te na izrazu, gospoj'ce Holms - kada ga je taj kurvin sin Osvald ubio, i nisam plakao ni posle toga, a od tada je prošlo - koliko, dva meseca?"

Tri meseca i dva dana, pomisli ona.

"Tako nešto, valjda."

Endru klimnu glavom. "Onda sam pročitao taj članak - u Dejli Njuzu, moguće - juče, o tome kako će Džonson verovatno da bude sasvim dobar, ali neće to biti isto. Tip je rekao da je Amerika prisustvovala odlasku poslednjeg svetskog revolveraša."

"Ne mislim da je Džon Kenedi uopšte bio takav", reče Odeta iako joj je glas bio oštriji od onog koji je Endru navikao da čuje (što je možda i bio, jer je videla kako mu oči zaprepašćeno trepću u retrovizoru, s tim što je taj treptaj pre ličio na trzaj), bilo je to zato što je osetila da ju je i to dirnulo. Bilo je to apsurdno, ali je takođe bilo i činjenica. Postojalo je nešto u toj frazi -

Amerika je prisustvovala odlasku poslednjeg svetskog revolveraša - što joj je snažno zazvonilo u glavi. Bilo je to ružno, bilo je to neistinito - Džon Kenedi je bio mirotvorac, a ne neki brzopotezni poput Bilija Kida, to je pre odgovaralo Goldvoteru - ali od toga se takođe, iz nekog razloga, naježila.

"Pa, tip je rekao da u svetu neće zavladati nestašica strelaca", nastavi Endru, posmatrajući je nervozno u retrovizoru. "Pomenuo je kao jednog od njih Džeka Rubija, onda Kastra, pa onog tipa na Haitima..."

"Divalijea", reče ona. "Papa Doka."

"Jah, njega, i Diemove.. "

"Braća Diem su mrtva."

"Pa, rekao je samo to da je Džek Kenedi bio drugačiji. Rekao je da bi on potegao, ali samo ako je nekome slabijem bilo potrebno da on potegne, i to samo onda kada nije više ništa drugo moglo da se učini. Rekao je da je Kenedi bio dovoljno razuman da zna da ponekada razgovor ne može da donese ništa dobro. Rekao je da je Kenedi znao da, ako se nekome peni na ustima, moraš da ga ubiješ."

Njegove oči gledale su je i dalje s oprezom.

"Osim toga, to je samo članak koji sam pročitao."

Limuzina je sada klizila Petom avenijom, prema Zapadnom Central parku, i kadilakov znak na kraju haube presecao je ledeni februarski vazduh.

"Da", reče Odeta blago i Endruove oči malčice se opustiše. "Razumem. Ne slažem se, ali razumem."

Lažeš, progovori glas u njenoj glavi. Bio je to glas koji je prilično često čula. Čak mu je nadenula i ime.

Bio je to glas Podsticaja. Savršeno razumeš i potpuno se slažeš. Laži Endrua ako osećaš da je to neophodno, ali za ime Božje, ženo, nemoj lagati sebe.

A opet, jedan deo nje protestovao je, užasnut. U svetu koji je postao nuklearno bure baruta na kojem je sedelo sada gotovo milijardu ljudi, bilo je pogrešno - možda čak i samoubilački - verovati da postoji razlika između dobrih strelaca i loših strelaca. Isuviše nesigurnih ruku držalo je upaljače blizu isuviše fitilja.

Ovo nije bio svet za revolveraše. Ako je ikada postojalo vreme za njih, prošlo je.

Zar ne?

Ona načas zatvori oči i protrlja slepoočnice. Mogla je da oseti kako joj dolazi jedna od njenih glavobolja.

Ponekad su pretile, kao zlokobno gomilanje olujnih oblaka u vrelo letnje popodne, a onda bi ih vetar odneo dalje... kao što te ružne letnje provale oblaka ponekad jednostavno kliznu dalje u ovom ili onom smeru, da sruče gromove i munje na nekom drugom mestu.

Mislila je, medutim, da će ovog puta doći do oluje. I to sa sve gromovima, munjama i gradom veličine loptica za golf.

Ulične lampe koje su marširale Petom avenijom izgledale su isuviše jarke.

"I kako je bilo u Oksfordu, gospoj'ce Holms?" upita Endru oprezno.

"Vlažno. Bez obzira na to što je februar, bilo je veoma vlažno." Ona načini pauzu, govoreći sebi da neće izreći reči koje su joj se gomilale u grlu kao šlajm, da će ih progutati. Izreći ih bilo bi bespotrebno brutalno. Endruova priča o poslednjem svetskom revolverašu bila je samo deo njegovog beskrajnog brbljanja. Ali povrh svega ostalog, bilo je to taman previše i svejedno je izašlo napolje, ono što nipošto nije trebalo da kaže. Glas joj je zvučao smireno i odlučno kao i uvek, pretpostavljala je, ali to je nije zavaralo: umela je da prepozna kako izgleda kada se neko izleti. "Čovek sa kaucijom došao je veoma brzo, naravno; javljeno mu je unapred. Držali su nas svejedno što su duže mogli, a ja sam se držala što sam duže ja mogla, ali pretpostavljam da su tu rundu dobili, pošto sam se na kraju umokrila." Ona vide kako se Endruove oči ponovo trzaju u stranu i želela je da prekine, ali nije mogla. "To je ono čemu žele da te nauče, vidiš. Delom zato što te to plaši, pretpostavljam, a preplašena osoba možda neće doći ponovo na njihov neprocenjivi Jug da ih ponovo gnjavi. Ali mislim da većina njih - čak i oni glupi, a nipošto se ne može reći da su svi oni glupi - zna da će na kraju doći do promene bez obzira na to šta budu radili, pa zato grabe priliku da te degradiraju dok još mogu. Da te nauče da možeš biti degradiran. Možeš da se zakuneš pred Bogom, Hristom i čitavom četom svetaca da nećeš, da nećeš, da nećeš sebe opoganiti, ali ako te dovoljno dugo drže, naravno da to uradiš.

Značenje lekcije je u tome da si samo životinja u kavezu, ništa više od toga, ništa bolje od toga. Obična životinja u kavezu. I tako sam se umokrila. Još mogu da osetim miris sasušene mokraće i te proklete ćelije za pritvor. Oni smatraju da smo mi potomci majmuna, znaš. A upravo tako sada zaudaram sama sebi.

Kao majmun."

Ona vide Endruove oči u retrovizoru i zažali zbog toga kako su izgledale. Ponekad mokraća nije jedino što ne možeš da zadržiš u sebi.

"Žao mi je, gospoj'ce Holms."

"Ne", reče ona, protrljavši ponovo slepoočnice. "Ja sam ta kojoj je žao. Bila su to tri dana iskušenja, Endru."

"Mogu da zamislim", reče on šokiranim glasom stare usedelice koji je uprkos svemu natera na smeh.

Ali, najveći deo nje nije se smejao. Mislila je da zna u šta se upušta, da je u potpunosti predvidela koliko gadno može da bude. Pogrešila je.

Tri dana puna iskušenja. Pa, moglo se to i tako reći.

Moglo se takođe reći da su njena tri dana u Oksfordu, Misisipi, bila kratki boravak u paklu. Ali postoje neke stvari koje ne možeš da kažeš. Neke stvari zbog kojih bi pre umrla umesto da ih kaže... osim ako je zbog njih ne pozovu da posvedoči pred tronom svemogućeg Boga Oca gde, pretpostavljala je, čak i istine koje ti izazovu paklene oluje sa grmljavinom u toj čudnoj sivoj pihtiji između ušiju (naučnici su tvrdili da u sivoj pihtiji nema nerava, a ako to nije bilo trabunjanje i po, onda nije znala šta jeste) moraju da se priznaju.

"Samo hoću da stignem kući i da se kupam, kupam, kupam i spavam, spavam, spavam. Potom ću valjda biti sasvim u redu."

"Što, svakako! Upravo će tako biti!" Endru je želeo da joj se izvini zbog nečega i ovo je bilo najbliže izvinjenju. Pored toga nije želeo da rizikuje dalju konverzaciju. I tako su se njih dvoje vozili u tišini na koju nisu navikli sve do sivog viktorijanskog bloka apartmana na uglu Pete i Južnog Central parka, veoma ekskluzivnog sivog viktorijanskog bloka apartmana, i ona je pretpostavljala da ju je to činilo crnom ovcom, a znala je da postoje ljudi u tim luksuznim stanovima koji ne bi progovorili sa njom osim ako to apsolutno ne moraju, i nije je zbog toga bilo briga. Osim toga, ona je bila iznad njih, i oni su znali da je ona iznad njih.

Više puta palo joj je na pamet da je neke od njih poprilično izluđivalo saznanje da crnčuga stanuje u apartmanu na vrhu ove fine ugledne stare zgrade gde je nekada crncima bio dozvoljen pristup samo ako su nosili bele rukavice ili možda one tanke, crne, kožne, šoferske. I nadala se da ih to zaista poprilično izluđuje, prekorevala je sebe što je zla, što se ne ponaša hrišćanski, ali jeste to želela, nije bila u stanju da zaustavi navalu pišaćke u svom finom, uvoznom, svilenom donjem vešu, a izgleda da nije bila u stanju ni da zaustavi ovu drugu poplavu pišaćke. Bilo je to zlo, bilo je to nehrišćanski i gotovo isto tako loše - ne, gore, bar što se Pokreta tiče, bilo je to kontraproduktivno. Osvojiće prava koja su im bila potrebna i to verovatno ove godine: Džonson, koji je morao da pazi na ostavštinu ubijenog predsednika (uz nadu da će, možda, zakucati još koji ekser u mrtvački sanduk Barija Goldvotera) ne samo da će nadgledati izglasavanje zakona o građanskim pravima; ako bude potrebno, nabiće ga silom u pravni sistem. Zato je bilo važno minimizirati ožiljke i povrede. Preostalo je da se obavi još posla. Mržnja neće doprineti da se on obavi. Mržnja će, u stvari, to usporiti.

Ali ponekad svejedno mrziš i dalje.

Oksford ju je tome naučio.

2

Pokret apsolutno nije zanimao Detu Voker; imala je mnogo skromnije preokupacije. Stanovala je u potkrovlju u oronuloj stambenoj zgradi u Grinič Vilidžu. Odeta nije znala za potkrovlje, Deta nije znala za apartman i jedini ko je sumnjao da nešto nije sasvim u redu bio je Endru Fini, šofer. On je počeo da radi za Odetinog oca kada je Odeta imala četrnaest godina, a Deta jedva da je i postojala.

Ponekad bi Odeta nestala. Ti nestanci trajali su nekoliko sati ili nekoliko dana. Prošlog leta nestala je na tri nedelje i Endru je bio spreman da pozove policiju kada je Odeta pozvala njega jedne večeri i zatražila da doveze kola oko deset sutradan - planirala je da ide malo u kupovinu.

Usne su mu drhtale od želje da uzvikne Gospoj'ce Holms! Gde ste bili? Ali, on je to pitao i ranije i dobijao samo zbunjene poglede - zaista zbunjene poglede, u to je bio siguran - kao odgovor. Ovde, odgovorila bi ona.

Što, baš ovde, Endru. Vozio si me svakog dana na po dva-tri mesta, zar ne? Nisi valjda počeo da brkaš stvari u glavi, a? Onda bi se nasmejala i ukoliko se osećala naročito dobro (kao što se izgleda često osećala posle svojih nestanaka), uštinula bi ga za obraz.

"Vrlo dobro, gospoj'ce Holms", rekao je tada. "U deset."

Posle tog zastrašujućeg perioda kada je nije bilo tri nedelje, Endru je spustio slušalicu, zatvorio oči i pomolio se brzo Blaženoj Devici zbog bezbednog povratka gospoj'ce Holms. Onda je pozvonio Hauardu, vrataru njene zgrade.

"Kada je došla?"

"Pre samo dvadeset minuta", rekao je Hauard.

"Ko ju je doveo?"

"Pojma nemam. Znaš kako je. Svaki put druga kola.

Ponekad parkiraju s druge strane bloka pa ih uopšte ne vidim, ne znam čak ni da se vratila sve dok ne začujem zvono, dignem pogled i vidim da je to ona."

Hauard je zastao, a onda dodao: "Ima đavolsku modricu na obrazu."

Hauard je bio u pravu. Bila je to svakako đavolska modrica i sada joj je prolazila. Endru nije voleo ni da pomišlja na to kako je izgledala kada je bila sveža.

Gospoj'ca Holms se pojavila odmah posle deset sutradan ujutro, u svilenoj letnjoj haljini sa bretelama tankim kao špagete (bio je kraj jula), a modrica je tada več počela da žuti. Načinila je samo simboličan napor da je prikrije šminkom, kao da je znala da bi isuviše truda da je prikrije samo još više privuklo pažnju.

"Otkud vam to, gospoj'ce Holms?" upitao je on.

Ona se veselo nasmejala. "Znaš ti mene, Endru - uvek sam nespretna. Ruka mi je skliznula sa rukohvata kada sam juče izlazila iz kade - žurila sam da uhvatim vesti. Pala sam i udarila lice sa strane."

Ona odmeri njegovo lice. "Spremaš se da počneš da brbljaš o lekarima i pregledima, zar ne? Ne trudi se da mi odgovoriš; posle svih ovih godina čitam te kao knjigu. Neću da idem, tako da ne moraš ni da pitaš.

Fino mi je kako samo može biti. Napred, Endru!

Nameravam da kupim pola Saksa, čitav Gimbels i da između toga pojedem sve živo kod Godišnjih doba."

"Da, gospoj'ce Holms", reče on i osmehnu se. Bio je to usiljen osmeh, i nije se lako prisilio na njega.

Modrica nije bila stara jedan dan; bila je stara najmanje jednu sedmicu... i uostalom, on je znao bolje, zar ne? Zvao ju je svake večeri u sedam sati čitave protekle nedelje, zato što je to bilo jedino vreme kada si mogao da uhvatiš gospoj'cu Holms kod kuće, vreme kada je išao Hantli-Brinklijev Izveštaj. Gospoj'ca Holms je bila pravi džanki kada se radilo o vestima. U stvari, činio je to svake večeri, izuzev prošle. Tada je otišao i izmamio od Hauarda rezervni ključ. Sve je više bio uveren da je imala nezgodu kakvu je upravo opisala... samo što je, umesto da zaradi modricu ili slomljenu kost, umrla, umrla sama i leži upravo sada tamo gore mrtva. Otključao je i ušao dok mu je srce lupalo i osećao se kao mačka u mračnoj sobi punoj izukrštanih klavirskih žica. Osim što nije imao zbog čega da bude nervozan. Na kuhinjskoj radnoj površini nalazila se posuda sa buterom, i mada je buter bio prekriven, dovoljno dugo se nalazio napolju da na njemu naraste poprilično buđi. Ušao je tamo u deset do sedam, a izašao u sedam i pet. Tokom svog brzog pregleda apartmana, bacio je pogled i u kupatilo. Kada je bila suva, peškiri uredno - čak strogo - poređani, a brojni rukohvati u prostoriji uglačani do jarkog čeličnog sjaja bez tačkastih tragova vode.

Znao je da se nezgoda koju je opisala nije dogodila.

Ali, isto tako, Endru nije smatrao da ona laže. Ona je verovala to kada mu je ispričala.

On ponovo pogleda u retrovizor i vide je kako blago trlja slepoočnice vršcima prstiju. To mu se nije dopadalo. Video ju je da to čini isuviše puta pre nekog od njenih nestanaka.

3

Endru ostavi motor da radi kako bi mogla da se i dalje greje, a onda obiđe do prtljažnika. Pogleda njena dva kofera i ponovo se lecnu. Izgledali su kao da su ih mrzovoljni ljudi sitne duše i krupnog tela neumorno šutirali napred-nazad, nanoseći torbama oštećenja koja se nisu sasvim usuđivali da nanesu samoj gospoj'ci Holms - onako kako bi, na primer, povredili njega da je bio tamo. Nije u pitanju bilo samo to što je ona bila žena; bila je crnčuga, skorojevićki severnjački crnčuga i petljala se tamo gde nije smela da se petlja, a oni su verovatno zaključili da jedna takva žena upravo zaslužuje ono što dobije. Stvar je bila u tome što je takođe bila i bogati crnčuga. Stvar je bila u tome što je bila dobro poznata u američkoj javnosti, gotovo koliko i Medgar Evers ili Martin Luter King. Stvar je bila u tome što je njeno lice bogatog crnčuge stiglo na naslovnu stranu časopisa Tajm i bilo je malo teže strpati nekog takvog u makinu a onda reći Šta? Jok, bo'me, gazda, naravski da nismo vid'li nikog tak'og ovdi, je l' da, momci? Stvar je bila u tome što je bilo malo teže nauditi ženi koja je bila jedina naslednica Holmsove zubarske industrije kada se dvanaest Holmsovih fabrika nalazilo na sunčanom Jugu, a jedna od njih samo okrug daleko od Oksford Tauna, okrug Oksford Taun.

I tako su učinili njenim koferima ono što se nisu usudili da učine njoj.

Gledao je te neme pokazatelje njenog boravka u Oksford Taunu sa stidom, besom i ljubavlju, emocijama nemim poput ožiljaka na prtljagu koji je u odlasku izgledao mudro, a u povratku tupavo i izudarano. Gledao je, privremeno nesposoban da se pokrene, i dah mu se maglio na ledenom vazduhu.

Hauard je izašao da mu pomogne, ali Endru zastade još trenutak pre nego što je zgrabio ručice kofera. Ko ste vi, gospoj'ce Holms? Ko ste vi zaista? Gde to ponekad odete i šta je to toliko gadno što radite da morate da izmislite lažnu priču za izgubljene sate ili dane čak i pred samom sobom? I trenutak pre nego što je Hauard stigao, on pomisli nešto drugo, nešto čudnovato prikladno: Gde je vaš ostatak?

Bolje prestani tako da razmišljaš. Ako iko ovde treba da razmišlja na taj način, onda je to gospoj'ca Holms, ali ona to ne čini, pa prema tome ne treba ni ti.

Endru podiže torbe iz prtljažnika i predade ih Hauardu, koji ga upita tihim glasom: "Je li dobro?"

"Mislim da jeste", odgovori Endru, takođe snizivši glas. "Samo je umorna. Mrtva umorna."

Hauard klimnu glavom, uze izubijane kofere i krenu natrag unutra. Zastao je samo toliko da može da dodirnuvši kapu blago i sa poštovanjem pozdravi Odetu Holms - koja je bila gotovo nevidljiva iza prozora od stakla boje dima.

Kada je otišao, Endru izvuče napolje sklopljeni ram od nerđajućeg čelika sa dna prtljažnika i poče da ga rasklapa. Bila su to invalidska kolica.

Od 19. avgusta 1959, pre nekih pet i po godina, Odeti Holms je nedostajao deo od kolena naniže, baš kao i ti prazni sati i dani.

4

Pre incidenta u metrou, Deta Voker bila je svesna samo nekoliko puta - bilo je to nalik na koralna ostrva koja onome ko ih posmatra odozgo deluju izolovano, ali su u stvari samo pršljenovi kičme dugog arhipelaga koji se uglavnom nalazi pod vodom. Odeta ni najmanje nije sumnjala u Detu, a Deta nije imala pojma da postoji nekakva Odeta... ali Deti je bar bilo sasvim jasno da nešto nije u redu, da se neko zajebava s njenim životom. Odetina mašta romansirala je sve one stvari koje su se dešavale dok je Deta upravljala njenim telom; Deta nije bila toliko pametna. Ona je mislila da se seća stvari, nekih stvari, barem, ali mnogo puta nije.

Deta je bar delimično bila svesna praznina.

Mogla je da se seti porcelanskog tanjira. Toga je mogla da se seti. Mogla je da se seti kako ga je stavila u džep haljine, osvrćući se preko ramena da se uveri da Plava Žena nije tamo, da ne viri. Morala je da se uveri zato što je porcelanski tanjir pripadao Plavoj Ženi. Porcelanski tanjir je, kako je Deta shvatala na neki neodređeni način, bio specijal. Deta ga je i uzela zbog toga. Deta se sećala da ga je odnela na mesto koje je znala (mada nije znala kako to zna) kao Fioke, u zadimljenu đubretom posutu rupu u zemlji gde je jednom videla zapaljenu bebu plastične kože. Sećala se da je pažljivo spustila tanjir na šljunkovito tle, krenula da nagazi na njega i stala, sećala se da je skinula svoje obične pamučne gaćice i stavila ih u džep u kom se nalazio tanjir, a onda pažljivo kliznula kažiprstom leve ruke uz usek na njoj, na onom mestu gde je nju i sve ostale devojke i žene Matori Glupi Bog loše sastavio, ali nešto sa tim mestom mora da je bilo u redu zato što se sećala trzaja, sećala se želje da pritiska, sećala se da nije pritiskala, sećala se koliko je njena vagina bila divna tako gola, bez pamučnih gaćica između nje i sveta, i nije pritiskala, ne dok njena cipela nije pritisnula, njena crna kožna patent cipela, ne dok njena cipela nije pritisnula tanjir, tek onda je ona pritisnula usek prstom onako kako je pritiskala specijal porcelanski tanjir Plave Žene stopalom, sećala se kako je crna kožna patent cipela prekrivala delikatni plavi obrub tanjira, sećala se pritiskanja, da, sećala se pritiskanja u Fiokama, pritiskanja prstom i stopalom, sećala se divnog obećanja prsta i useka, sećala se da kada je tanjir pukao s krtim, reskim krckanjem, slično resko zadovoljstvo suknulo se iz tog useka u njenom stomaku kao strela, sećala se uzvika koji joj se oteo sa usana, neprijatnog kreštanja nalik na svraku koja uplašena uzleće sa kukuruznog zasada, mogla je da se seti kako je tupo zurila u deliće tanjira, potom polako izvukla obične pamučne gaćice iz džepa haljine i ponovo ih obukla, ukoračaljke, tako je čula da se zovu u nekom trenutku koji nije imao svoje mesto u sećanju, pa je plutao otkačen na talasu plime, ukoračaljke, dobro, zato što prvo iskoračiš da obaviš posao, a onda ponovo ukoračiš, prvo jedna sjajna patent kožna cipela, a onda druga, dobro, gaćice su bile dobre, mogla je da se seti kako ih je navlačila uz noge tako jasno, navlačila ih je preko kolena a krasta na levom samo što nije bila otpala i ostavila čistu ružičastu bebastu kožu, da, mogla je da se seti toga tako jasno kao da se to nije dogodilo pre nedelju dana ili juče, već samo jedan jedini trenutak ranije, mogla je da se seti kako je lastiš dosegao porub njene haljine, jasan kontrast belog pamuka na smeđoj koži, kao krem, kao krem iz posude uhvaćen u vazduhu iznad kafe, tekstura, gaćice koje nestaju ispod poruba haljine, osim što je haljina bila tamnonarandžasta i gaćice nisu išle gore već dole ali i dalje su bile bele, mada ne pamučne, već najlonske, jeftine providne najlonske gaćice, jeftine na više načina, i ona se sećala kako je iskoračila iz njih, sećala se kako su svetlucale na podnoj prostirci 'dodža de soto' iz '46-te, da, kako su bele bile, kako su jeftine bile, ništa tako dostojanstveno da se naziva donjim vešom već jeftine gaćice, devojka je bila jeftina i bilo je dobro biti jeftin, dobro biti na rasprodaji, stajati na ulici čak ne ni kao kurva, već kao dobra rasplodna krmača; nije se sećala okruglog porcelanskog tanjira već okruglog belog lica dečaka, nekog iznenađenog i pijanog studenta, on nije bio porcelanski tanjir ali njegovo lice je bilo isto tako okruglo kao što je bio porcelanski tanjir Plave Žene, imao je obrub na obrazima i taj obrub je izgledao plav kao obrub na specijal porcelanskom tanjiru Plave Žene, ali samo zato što je neon bio crven, neon je bio drečav, u mraku je neon znaka drumske birtije činio da krv na njegovom licu tamo gde ga je izgrebala izgleda plavo i on je samo rekao Zašto si zašto si zašto si, pa je spustio prozor kako bi isturio lice napolje i ispovraćao se, a ona se sećala da je čula Dodija Stivensa sa džuboksa kako peva o tamnim cipelama sa ružičastim pertlama i velikom panama šeširu sa purpurnom trakom, sećala se da je zvuk njegovog povraćanja podsećao na zvuk šljunka u mešalici za beton, a njegov penis, koji je samo trenutak ranije bio živi uskličnik uzdignut iz zamršenog žbuna njegovih stidnih dlačica, padao u slabašni znak pitanja; sećala se da je promukli šljunčani zvuk njegovog povraćanja prestao, a onda počeo ponovo i da je pomislila Pa, mislim da još nije zamešao dovoljno za ove temelje, da se smejala i pritiskala prst (koji je sad bio opremljen dugim, oblikovanim noktom) uz vaginu koja je bila gola, ali ne više gola, jer je i sama bila zarasla u oštri trougao dlačica, i u njoj je došlo do onog istog reskog pucanja, a to je i dalje bilo podjednako bol, podjednako zadovoljstvo (ali bolje, daleko bolje, nego baš ništa), a onda je on naslepo pokušavao da je se dočepa i govorio povređenim, napuklim glasom O, ti prokleta crnačka pizdo, a ona je svejedno nastavila da se smeje, izbegavši ga sa lakoćom, ugrabivši gaćice i otvorivši vrata na svojoj strani kola, sa poslednjim slepim udarcem njegovih prstiju na leđima bluze dok je trčala u majsku noć mirisnu od ranih orlovih noktiju, uz isprekidani odsjaj ružičasto-crvenog neonskog svetla na šljunku nekog predratnog parkirališta, strpala je gaćice, svoje jeftine klizave najlonske gaćice, ne u džep haljine već u tašnu pretrpanu tinejdžerski veselim konglomeratom kozmetike, trčala je, svetlo se teturalo, a onda je imala dvadeset tri godine i nisu to bile gaćice već šal od rajona, i ona ga je nonšalantno ubacila u tašnu dok je hodala kraj polica u odeljku "Lepe ideje" robne kuće

"Mejsis" - šal koji se u to vreme prodavao za $1.99.

Jeftino.

Jeftino poput belih najlonskih gaćica.

Jeftino.

Poput nje.

Telo koje je nastanjivala bilo je telo žene koja je nasledila milione, ali to nije znala i nije ni bilo važno - šal je bio beo, porub je bio plav i bio je tu isti onaj izlomljeni osećaj zadovoljstva dok je sedala na zadnje sedište taksija i, zaboravivši na vozača, držala šal u jednoj ruci, zagledana netremice u njega, dok joj se druga ruka prikrala uz suknju od tvida i ispod ruba njenih belih gaćica, i taj dugi tamni prst pobrinuo se za posao koji je morao da se obavi, jednim jedinim, nemilosrdnim potezom.

I tako se ponekad pitala, nekako rastrojeno, gde je to bila kada nije bila ovde, ali njene potrebe su mahom bile isuviše iznenadne i neodložne za bilo kakvo dugo razmišljanje i ona je jednostavno ispunjavala ono što je moralo da se ispuni, činila ono što je moralo da se učini.

Roland bi shvatio.

5

Odeta je mogla limuzinom da se odveze bilo kuda, čak i 1959. - iako je njen otac još bio živ i ona nije bila još tako basnoslovno bogata kao što će postati posle njegove smrti 1962, a novac koji je čuvan za nju pripao joj je kada je napunila dvadeset petu i onda je mogla uglavnom da čini ono što joj je volja. Ali, marila je vrlo malo za frazu koju je pre godinu ili dve skovao neki konzervativni kolumnista - bila je to fraza "liberal iz limuzine", a ona je bila dovoljno mlada da ne želi da je gledaju tako makar i jeste bila takva. Nije bila dovoljno mlada (ili dovoljno glupa!) da veruje kako nekoliko pari izbledelih farmerki i kaki košulja koje je obično nosila na bilo kakav pravi način i menja njen suštinski status, ili vožnja autobusom ili metroom kada je mogla da koristi kola (ali bila je dovoljno obuzeta sobom da ne primeti Endruovu povređenost i duboku zbunjenost; on ju je voleo i smatrao je da je u pitanju sigurno nekakva lična odbojnost), ali bila je dovoljno mlada da i dalje veruje kako gest može ponekad da nadvlada (ili bar potisne) istinu.

U noći 19. avgusta 1959, platila je za taj gest polovinom nogu... i polovinom uma.

6

Odetu su najpre vukli, zatim uvukli, a onda konačno i sasvim obuzeli plimom koja će naposletku prerasti u pravu bujicu. Godine 1957, kada je počela da se angažuje, stvar koja će na kraju postati poznata kao Pokret nije imala ime. Znala je deo podloge, znala je da se borba za jednakost nastavljala ne od objave oslobođenja već gotovo od dana kada su prvi tovari robova brodom dovedeni u Ameriku (u stvari, u Džordžiju, koloniju koju su Britanci osnovali da bi se otarasili svojih kriminalaca i dužnika), ali za Odetu ona kao da je uvek počinjala na istom mestu, sa iste tri reči: Ne pomeram se.

Mesto je bilo gradski autobus u Montgomeriju, Alabama, te reči je izgovorila crnkinja po imenu Roza Li Parks, a Roza Li Parks nije htela da se pomeri iz prednjeg dela autobusa u zadnji, što je, naravno, bio deo gradskog autobusa za crnčuge. Mnogo kasnije, Odeta će pevati "Mi se nećemo pomerati" sa ostalima, to će je uvek naterati da pomisli na Rozu Li Parks i nikada neće pevati tu pesmu bez osećaja stida. Bilo je tako lako pevati mi ruku pod ruku u čitavoj gomili; bilo je to lako čak i za ženu bez nogu. Toliko lako pevati mi, toliko lako biti mi. U tom autobusu nije postojalo mi, taj autobus mora da je zaudarao na drevnu kožu i godine dima cigara i cigareta, taj autobus sa zakrivljenim reklamnim panoima na kojima su pisale stvari poput LAKI STRAJK L.S.M.F.T., ZA IME BOŽJE, POHODITE CRKVU PO SOPSTVENOM IZBORU, PIJTE OVALTIN! VIDEĆETE DA JE FIN! i ČESTERFILD, DVADESET PREDIVNIH CIGARETA OD DVADESET JEDNE SJAJNE SORTE DUVANA, nije postojalo mi pod pogledima punim neverice koji su pripadali vozaču i belim putnicima medu kojima je sedela, pod pogledima crnaca pozadi podjednako punim neverice.

Nije bilo mi.

Nije bilo hiljada koje marširaju.

Samo Roza Li Parks koja započinje bujicu sa tri reči: Ne pomeram se.

Odeta je mislila: Kada bih mogla da učinim nešto takvo - kada bih mogla da budem toliko hrabra -

mislim da bih bila srećna do kraja života. Ali takve hrabrosti nema u meni.

Čitala je o incidentu Parks, ali isprva sa malo interesovanja. To je došlo malo-pomalo. Bilo je teško reći tačno kada ili kako je njena imaginacija bila obuzeta i potpaljena tim isprva gotovo nečujnim rasotresom koji je počeo da drma jugom.

Negde godinu dana kasnije, mladić sa kojim je više-manje redovno izlazila počeo je da je vodi u Vilidž, gde su neki mladi (i većinom beli) folk-pevači koji su tamo nastupali dodali neke nove i zapanjujuće pesme svom repertoaru - odjednom, pored onih starih bljutavih pesama o tome kako je Džon Henri uzeo svoj čekić i pretekao parni čekić (satrvši se pritom namrtvo, Bogo moj, Bogo moj) i kako je Barb'ri Alen surovo odbacila svog mladog prosca (i skončala u sramoti, Bogo moj, Bogo moj), bile su tu pesme o tome kako izgleda biti sam i odbačen, ignorisan u gradu, kako izgleda biti otpušten sa posla zbog toga što ti je koža pogrešne boje, kako izgleda kada te odvedu u zatvor i kada te išiba gos'n Čarli zato što ti je koža tamna i zato što si se usudio, Bogo moj, Bogo moj, da sediš tamo gde sedi bela raja za šankom restorana robne kuće F. M. Vulvorts u Montgomeriju, Alabama.

Apsurdno ili ne, tek tada je postala ljubopitljiva što se tiče njenih roditelja, njihovih roditelja i njihovih roditelja pre njih. Ona nikada neće pročitati Korene - naći će se u drugom svetu mnogo pre nego što će Aleks Hejli napisati, možda čak i zamisliti tu knjigu, ali tek tada, apsurdno kasno u njenom životu njoj je prvi put svanulo da su njene pretke pre ne toliko mnogo generacija beli ljudi bacili u lance. Ta činjenica joj je svakako i pre toga padala na pamet, ali samo kao delić informacije bez pravog temperaturnog gradijenta, kao jednačina, nikad kao nešto što se intimno odrazilo na njen sopstveni život.

Odeta je sabrala ono što je znala i bila je užasnuta tako malim zbirom. Znala je da joj je majka bila rođena u Odeti, u Arkanzasu, u gradu po kom je ona (kćerka jedinica) dobila ime. Znala je da joj je otac bio zubar u malom gradu koji je izumeo i patentirao postupak stavljanja krunice koji je ležao neaktivan i nezapažen deset godina, da bi ga onda, odjednom, načinio relativno imućnim čovekom. Znala je da je tokom deset godina pre dolaska bogatstva i četiri godine posle njega razvio određeni broj drugih zubarskih postupaka i većina ih je bila ortodontske ili kozmetičke prirode i da je, ubrzo po preseljenju u Njujork sa ženom i kćeri (rođenom četiri godine pošto je prvobitni patent obezbeđen) osnovao kompaniju po imenu Holmsova zubarska industrija, koja je sada za zube značila ono što je Skvib značio za antibiotike.

Ali, kada ga je pitala kakav je život bio sve to vreme između - u godinama kada nje nije bilo i u godinama kada je bila tu, njen otac nije želeo da joj priča. Pričao je kojekakve stvari, ali nije hteo ništa da joj kaže. Taj deo sebe zatvorio je pred njom. Jednom je njena mama, Alisa - on ju je zvao mama ili ponekad Ali, ako bi popio koju ili se osećao dobro - rekla: "Pričaj joj o onome kada su oni ljudi pucali u tebe kada si vozio forda na prekrivenom mostu, Den", a on je pogledao Odetinu mamu tako mračno i oštro da se njena mama, uvek pomalo plašljiva, skupila uz naslon stolice i više ništa nije rekla.

Odeta je pokušala da izvuče nešto od majke kada su jednom ili dvaput bile nasamo posle te večeri, ali nije vredelo. Da je pokušala ranije, možda bi nešto i saznala, ali pošto on nije hteo da priča, nije htela da priča ni ona - a za njega je prošlost - ti rođaci, ti zemljani putevi od crvenice, te radnje, brvnare sa zemljanim podom i prozorima bez stakla koji nisu bili ukrašeni čak ni najobičnijim zastorom ili zavesom, ti incidenti bola i maltretiranja, ta komšijska deca koja su išla obučena u radničke bluze koje su prethodno služile kao džakovi za brašno - sve je to za njega bilo pokopano kao mrtvi zubi ispod savršenih, zaslepljujućih belih krunica. Nije hteo da priča, možda nije mogao da priča, a možda je sebe naterao na selektivnu amneziju; njihov život u Grejmarl apartmanima kod Južnog Central parka predstavljao je zube sa veštačkim krunicama. Sve drugo bilo je skriveno ispod tog nepopustljivog spoljnog prekrivača. Njegova prošlost bila je toliko dobro zaštićena da nije postojao procep kroz koji se moglo skliznuti u nju, nije bilo puta pored te barijere od savršenih krunica u ždrelo otkrovenja.

Deta je znala stvari, ali Deta nije znala Odetu, niti je Odeta znala Detu, pa su zubi i tamo ležali glatki i sklopljeni poput uglaste kapije utvrđenja.

Imala je u sebi nešto majčine stidljivosti, baš kao i očeve netremične (mada mahom neispoljene) tvrdoće i samo jednom se usudila da ga ponovo pita nešto o tome, da nagovesti kako joj uskraćuje nešto što je bilo zasluženi fond koji joj nikada nije obećao i za koji izgleda nikada neće sazreti, jedne večeri u biblioteci.

On je pažljivo istresao svoj Vol Strit Žurnal, zatvorio ga, sklopio i stavio na stočić kraj stojeće lampe. Skinuo je čelične naočari bez rama i položio ih povrh novina.

Onda ju je pogledao, mršavi crni muškarac, mršav gotovo do ispijenosti, kome je gusto ukovrdžana seda kosa sada brzo opadala sa sve većih praznina oko slepoočnica gde su poput opruga neprekidno pulsirale vene, i rekao samo: Ne govorim o tom delu svog života, Odeta, niti mislim na njega. Bilo bi to besmisleno. Od tada je svet krenuo dalje.

Roland bi shvatio.

7

Kada je Roland otvorio vrata sa ispisanim rečima GOSPA OD SENKI, video je stvari koje uopšte nije shvatio - ali je shvatio da one nisu važne.

Bio je to svet Edija Dina, ali osim tog saznanja, sve se sastojalo od zbrke svetlosti, ljudi i predmeta - više predmeta nego što je ikada u životu video. Ženske stvari, reklo bi se po njihovom izgledu, i to očigledno na prodaju. Neke su bile pod staklom, neke poređane u primamljivim hrpama i postavkama. Ništa od toga nije bilo imalo važnije od kretanja dok je taj svet tekao kraj rubova vrata pred njima. Vrata su bila Gospine oči. Gledao je kroz njih baš kao što je gledao kroz Edijeve oči kada se Edi kretao prolazom vazdušne kočije.

Edi je, s druge strane, bio kao gromom pogođen.

Revolver u njegovoj ruci zadrhtao je i malo se spustio.

Revolveraš mu ga je lako mogao oduzeti, ali nije. Samo je nemo stajao. Bio je to trik koji je davno naučio.

Sada pogled kroz vrata načini jedan od onih zaokreta koji su za revolveraša bili tako vrtoglavi - ali za Edija je to isto naglo skretanje bilo čudnovato utešno. Roland nikada nije gledao film. Edi ih je odgledao na hiljade i ono što je sada gledao bilo je poput jednog od onih snimaka iz perspektive gledaoca, kakve su imali u filmovima poput Noći veštica i Isijavanja. Čak je znao i kako su zvali spravu kojom su to snimali. Stedikem. To je bilo to.

"I Zvezdani ratovi", promrmlja on. "Zvezda Smrti.

Ona jebena pukotina, sećaš se?"

Roland ga je gledao i ćutao.

Ruke - tamne smeđe ruke - pojaviše se u onome što je Roland video kao vrata, a o čemu je Edi već počeo da misli kao o nekoj vrsti čarobnog filmskog platna. . filmskog platna u koje bi, pod odgovarajućim okolnostima, mogao da uđeš isto onako kako je onaj tip prosto sišao sa platna u stvarni svet u Purpurnoj ruži Kaira. Zajeban film.

Edi nije shvatao koliko je bio zajeban sve do sada.

Osim što taj film još nije bio snimljen sa druge strane vrata kroz koja je gledao. Bio je to Njujork, okej - nekako je sam zvuk taksi sirena, koliko god su bile slabe i prigušene, objavljivao to - i bilo je to u nekoj njujorškoj robnoj kući u kojoj je nekada bio i sam, ali ona je bila.. bila je...

"Starija", promrmlja on.

"Pre tvoga, kada?" upita revolveraš.

Edi ga pogleda i kratko se nasmeja. "Jah. Ako hoćeš tako to da kažem, jah."

"Dobar dan, gospođice Voker" reče oprezni glas.

Pogled u vratima podiže se tako iznenada da je čak i Edi načas osetio vrtoglavicu i on ugleda prodavačicu koja je očigledno poznavala vlasnicu crnih ruku - poznavala je i nije je volela ili je se plašila. Ili oboje.

"Mogu li vam pomoći danas?"

"Ovaj." Vlasnica crnih ruku podiže beli šal sa svetloplavim obrubom. "Ne trudi se da ga zamotavaš, luče, samo ga strpaj u kesu."

"Keš ili č.. "

"Keš, uvek je keš, zar ne?"

"Da, u redu je, gospođice Voker."

"Baš mi je milo što odobravaš to, draga."

Na licu prodavačice pojavi se mala grimasa - Edi ju je u poslednji čas uočio dok se okretala. možda se jednostavno radilo o tome da joj se tako obraća žena koju je prodavačica smatrala "uskopišćenom crnčugom" (opet je pre njegovo iskustvo iz bioskopa nego bilo kakvo poznavanje istorije, pa čak i života na ulicama koji je on proživeo - izazvalo tu misao, jer bilo je to kao da gleda film smešten ili snimljen za vreme '60-ih, nešto poput onoga sa Sidnijem Stajgerom i Rodom Poatjeom, U vrelini noći) , ali moglo je to biti i nešto još jednostavnije: Rolandova Gospa od Senki bila je, crnkinja ili ne, jedna prosta kučka.

A to i nije bilo zaista važno, zar ne? Ništa od toga nije činilo i najmanju prokletu razliku. Mario je samo za jednu jedinu stvar, a ona je bila da odjebe napolje.

Bio je to Njujork, mogao je gotovo da nanjuši Njujork.

A Njujork je značio drogu.

I to gotovo da je mogao da nanjuši.

Osim što je postojala i jedna prepreka, zar ne?

Jedna velika, da si jebe mater, prepreka.

8

Roland je pažljivo posmatrao Edija, i mada je mogao da ga ubije već šest puta da mu se prohtelo, odabrao je da ostane nepomičan i nem i pusti da Edi sam razreši situaciju. Za Edija se moglo reći mnogo stvari, od kojih mnoge nisu bile lepe (a kao čovek koji je svesno dozvolio da jedno dete padne u smrt, revolveraš je sasvim dobro znao razliku između lepog i ružnog), ali Edi svakako nije bio glup.

Bio je on pametan klinac.

Skontaće on to.

I tako je i bilo.

Okrenuo se i pogledao Rolanda, osmehnuo se ne otkrivši zube, okrenuo revolverašev revolver jednom oko prsta, nespretno, kao da u burlesci izvodi gest strelca koji se razmeće, a onda ga pružio Rolandu, okrenutog drškom.

"Ova stvar može da mi donese dobro koliko i obično govno, zar ne?"

Umeš da govoriš bistro kada želiš, pomisli Roland.

Zašto tako često biraš da govoriš glupo, Edi? Je li to zato što misliš da su tako govorili na onom mestu gde je tvoj brat otišao sa svojim pištoljima?

"Zar ne?" ponovi Edi.

Roland klimnu glavom.

"Da sam te zaista izbušio, šta bi se desilo sa tim vratima?"

"Ne znam. Pretpostavljam da je jedini način da to saznaš da probaš i vidiš."

"Pa, šta misliš da bi se desilo?"

"Mislim da bi nestala."

Edi klimnu glavom. Tako je mislio i on. Puf!

Nestade kao čarolija! Sad ga vidiš, drugar, a sad više ne. Nije se to u suštini razlikovalo od onoga što bi se dogodilo kada bi projekcionista u bioskopu izvukao pucu sa šest metaka i izbušio projektor, zar ne?

Ako izbušiš projektor, film se prekida.

Edi nije želeo da se film prekine.

Edi je želeo da odgleda ono za šta je platio kartu.

"Možeš da prođeš sam", reče Edi polako.

"Da."

"Kao, onako."

"Da."

"I nađeš joj se u glavi. Kao što si se našao u mojoj."

"Da."

"Znači, možeš samo da budeš autostoper u mom svetu, ali to je sve."

Roland ne reče ništa. Autostoper - jedna od Edijevih reči koje on nije sasvim razumeo... ali je hvatao značenje.

"Ali mogao si da prođeš u svom telu. Kao kod Balazara." Govorio je naglas ali je u stvari govorio sebi. "Samo što bih ti za to bio potreban ja, zar ne?"

"Da."

"Onda me vodi sa sobom."

Revolveraš zausti da kaže nešto, ali Edi je već nastavio.

"Ne sad, ne mislim sad", reče on. "Znam da bi izazvalo nerede ili neki prokleti džumbus kad bismo se prosto... pojavili tamo." On se nekontrolisano nasmeja. "Kao kada madioničar izvuče zeca iz šešira, s tim da šešira nema, naravski. Sačekaćemo dok ne bude sama i.. "

"Ne."

"Vratiću se sa tobom", reče Edi. "Kunem se, Rolande. Mislim, znam da imaš posao pred sobom, i znam da sam ja deo toga. Znam da si mi spasao bulju kod carine, ali mislim da sam ja spasao tvoju kod Balazara - dakle, šta misliš?"

"Mislim da jesi", reče Roland. Sećao se kako se Edi pridigao iza stola, bez obzira na rizik, i on na tren oseti sumnju.

Ali, samo na tren.

"Pa? Petar plaća Pavlu. Ruka ruku mije. Sve što hoću jeste da se vratim na nekoliko sati. Da ugrabim koje pile koje ti spakuju da nosiš, možda kutiju 'dankin krofni'." Edi klimnu glavom prema vratima, gde su se stvari ponovo pokrenule. "Dakle, šta kažeš?"

"Ne", reče revolveraš, ali za trenutak jedva da je i mislio na Edija. To kretanje prolazom - Gospa, ko god bila, nije se kretala onako kako se kreće obična osoba - nije se kretala, na primer, onako kako se kretao Edi kada je Roland gledao kroz njegove oči, ili (sad kad je zastao da razmisli o tome, što nikada ranije nije učinio, onako kako nikada nije zastao i zaista primetio stalno prisustvo sopstvenog nosa u nižem rasponu svojeg perifernog vida) onako kako se kretao sam.

Kada čovek hoda, vid postane blago klatno: leva noga, desna noga, leva noga, desna noga, svet se ljulja napred- nazad tako blago i nežno da posle izvesnog vremena - ubrzo pošto počneš da hodaš, pretpostavljao je on - jednostavno to ignorišeš. U Gospinom hodanju uopšte nije bilo tog klatna - ona se jednostavno glatko kretala prolazom, kao da se vozi po šinama. Da ironija bude veća i Edi je zapazio to isto.. samo što je Ediju to ličilo na snimak 'stedi-kemom'. Njemu je to zapažanje bilo utešno zato što je bilo poznato.

Rolandu je ono bilo tuđinsko... ali onda se Edi ubacio, i glas mu je bio kreštav.

"Pa, zašto ne? Jebote, zašto ne?"

"Zato što ti ne želiš piletinu", reče revolveraš.

"Znam kako ti nazivaš stvari koje želiš, Edi. Hoćeš da se 'ufiksaš'. Hoćeš da se 'urokaš'."

"Pa šta?" povika - gotovo zakrešta - Edi. "Pa šta ako želim? Rekao sam da ću se vratiti sa tobom! Imaš moje obećanje! Mislim, imaš moje jebeno OBEĆANJE! Šta još hoćeš? Hoćeš da se zakunem u majku. Okej, majke mi! Hoćeš da se zakunem u brata Henrija? U redu, kunem se! Kunem se! KUNEM SE!"

Enriko Balazar bi mu rekao, ali revolverašu nisu bili potrebni tipovi poput Balazara da mu saopšte tu životnu činjenicu: nikada ne veruj džankiju.

Roland klimnu glavom prema vratima. "Sve do posle Kule, barem, sa tim delom tvog života je svršeno. Posle toga, nije me briga. Posle toga slobodan si da ideš u pakao kako to sam želiš. Sve do tada, potreban si mi."

"O, ti jebeni usrani lažove", reče Edi tiho. U glasu mu se nije čula nikakva emocija, ali revolveraš mu je video svetlucanje suza u očima. Roland ne reče ništa.

"Znaš da neće postojati posle, ni za mene, ni za nju, ni za tog trećeg tipa, ko god bio. Verovatno ni za tebe - izgledaš jebeno izmožden, kao što je Henri izgledao u najgorim danima. Ako ne umremo na putu do tvoje Kule, sasvim je jebeno sigurno da ćemo umreti kada stignemo tamo, pa zašto me onda lažeš?"

Revolveraš oseti tupo bockanje stida, ali samo ponovi: "Barem za sada, sa tim delom tvog života je svršeno."

"Jah?" reče Edi. "Pa, da ti kažem šta ima novo, Rolande. Znam šta će se desiti sa tvojim pravim telom kada prodeš tamo i budeš u njoj. Znam zato što sam to već video. Ne trebaju mi tvoji pištolji. Držim te za ono čuveno mesto gde rastu kratke dlačice, prijatelju moj.

Možeš čak i da joj okrećeš glavu onako kako si okretao moju i da posmatraš šta radim sa tvojim ostatkom sve dok od tebe ne ostane ništa do tvoj prokleti ka. Voleo bih da sačekam da padne noć, i da te odvučem do vode. Onda bi mogao da posmatraš kako jastozi žvaću tvoje ostatke. Ali možda bi bio suviše zauzet za to."

Edi zastade. Škripavo razbijanje talasa i neprekidno šuplje hučanje vetra činili su se veoma glasnim.

"Zato mislim da ću prosto da ti uzmem nož i da te zakoljem."

"I zauvek zatvoriš ta vrata."

"Kažeš da je sa tim delom mog života svršeno. Ne misliš ti samo na drogu. Ti misliš na Njujork, na Ameriku, na moje vreme, na sve. Ako je već tako, onda hoću da i sa tim delom bude svršeno. Pejzaž je sranje, a društvo još gore. Ponekad, Rolande, prema tebi čak i Džimi Svagart izgleda gotovo razumno."

"Velika su čuda pred nama", reče Roland. "Velike avanture. I više od toga, postoji uzvišena potraga i prilika da iskupiš svoju čast. Postoji takođe još nešto. I ti možeš da postaneš revolveraš. Na kraju krajeva, ja i ne moram da budem poslednji. Imaš to u sebi, Edi.

Vidim to. Osećam to."

Edi se nasmeja, iako su mu sada suze tekle niz obraze. "O, divota. Divota! Upravo ono što mi treba!

Moj brat Henri. On je bio revolveraš. Na mestu po imenu Vijetnam, tamo je to bilo. Bilo je to super za njega. Trebalo je da ga vidiš kada ozbiljno odlepi, Rolande. Nije mogao bez pomoći da pronađe jebeni klozet. Ako nikoga nije bilo pri ruci da mu pomogne, samo bi sedeo, gledao Velike rvače i obavio to u svoje jebene pantalone. Moj brat je bio drogeraš, a tebi je zafalila tvoja jebena tikva."

"Možda je tvoj brat bio čovek koji nije imao jasnu ideju o uzvišenosti."

"Možda i nije. Tamo zaista nismo uvek imali jasnu sliku o tome. Bila je to samo reč koju kažeš posle 'Vaša' ako te uhvate da pušiš travu ili skidaš radkapne sa nečijeg 'ti-berda', pa te zbog toga odvuku na sud."

Edi je sada plakao snažnije, ali se ujedno i smejao.

"'Ajd' sad, ti tvoji prijatelji. Taj momak o kom pričaš u snu, na primer, taj bata Kutbert.. "

Revolveraš se trže uprkos uzdržavanju. Ni sve duge godine obuke nisu mogle da spreče taj trzaj.

"Jesu li oni dobili te stvari o kojima pričaš kao neki prokleti narednik koji regrutuje marince? Avanture, potrage, uzvišenost?"

"Shvatali su uzvišenost, da", reče Roland lagano, razmišljajući o svima koji su nestali.

"Da li ih je to odvelo imalo dalje nego što je fiksanje odvelo mog brata?"

Revolveraš oćuta.

"Znam ja tebe", reče Edi. "Video sam dosta tipova poput tebe. Ti si samo još jedan baja koji peva 'Napred, hrišćanski vojnici' sa barjakom u jednoj ruci i pištoljem u drugoj. Ne želim ja nikakvu uzvišenost.

Želim samo piletinu za večeru i fiks. Tim redom. I zato ti kažem: prođi samo. Možeš. Ali u trenutku kad te više ne bude bilo, ubiću ono što od tebe preostane."

Revolveraš ne reče ništa.

Edi se grčevito osmehnu i obrisa nadlanicama suze sa obraza. "Hoćeš da znaš kako mi ovo zovemo kod kuće?"

"Kako?"

"Pat pozicija."

Za trenutak su se samo gledali, a onda Roland oštro pogleda prema vratima. Obojica su bili delimično svesni - Roland prilično svesniji od Edija - da je došlo do još jednog od onih skretanja, ovaj put ulevo. Tamo je bio izložen svetlucavi nakit. Nešto se nalazilo ispod zaštitnog stakla, ali većina nije i revolveraš je pretpostavljao da su to trice.. ono što bi Edi nazvao bižuterijom. Tamne smeđe ruke sada su ispitivale nekoliko stvari naizgled bez mnogo interesovanja, a onda se pojavi nova prodavačica. Došlo je do razgovora koji nijedan od njih nije zaista zapazio, a onda je Gospa (koja Gospa, pomislio je Edi) zatražila da vidi nešto drugo. Prodavačica je otišla, i to je bio trenutak kada su Rolandove oči ponovo oštro pogledale tamo.

Smeđa ruka se ponovo pojavila, ali sada je držala tašnu. Tašna se otvorila. I odjednom ruke su trpale stvari - naizgled, gotovo sigurno, nasumice - u tašnu.

"E, pa stvarno prikupljaš ekipu i po, Rolande", reče Edi, gorko zabavljen. "Prvo nađeš tipičnog belog džankija, a onda tipičnog crnog lop..."

Ali, Roland se već kretao prema vratima između svetova, hitro, ni ne pogledavši Edija.

"Ozbiljno mislim!" vrisnu Edi. "Prođi tamo i ima da te zakoljem, jebote, ima da te zakolj..."

Pre nego što je mogao da dovrši, revolveraša više nije bilo. Sve što je ostalo od njega bilo je njegovo mlitavo telo koje je ležalo i disalo na plaži.

Za trenutak Edi je samo stajao, nesposoban da poveruje da je Roland to uradio, da je zaista nastavio dalje i učinio tu idiotsku stvar uprkos njegovom obećanju - njegovoj iskrenoj jebenoj garanciji, ako se već o tome radi - koja se odnosila na posledice.

Stajao je za trenutak, kolutajući očima kao preplašeni konj kada započne grmljavina... s tim izuzetkom što grmljavine nije bilo, ako se ne računa ona u njegovoj glavi.

U redu. U redu, prokletstvo.

Možda će imati samo jedan trenutak. Možda će mu revolveraš dati samo toliko i Edi je to prokleto dobro znao. On baci pogled na vrata i vide kako su se crne ruke sledile sa zlatnom ogrlicom dopola u tašni koja se već caklila kao gusarski kovčeg s blagom. Iako nije mogao to da čuje, Edi oseti da se Roland obraća vlasnici crnih ruku.

On izvuče nož iz revolveraševe torbe, pa preturi mlitavo telo koje je ležalo i disalo pred vratima. Oči su bile otvorene ali prazne, videle su im se samo beonjače.

"Gledaj, Rolande!" vrisnu Edi. Onaj monotoni, idiotski, beskrajni vetar duvao mu je u uši. Hriste, i to je bilo dovoljno da čovek pošizi. "Gledaj jako pažljivo!

Hoću da dovršim tvoje jebeno obrazovanje! Hoću da ti pokažem šta se dešava kad se zajebavaš sa braćom Din!"

On spusti nož do revolveraševog grla.

GLAVA 2 - ZVONO PROMENA

1

Avgust 1959:

Kada je stažista izašao napolje pola sata kasnije, zatekao je Hulija naslonjenog na ambulantna kola koja su još bila parkirana na parkiralištu za hitne slučajeve bolnice 'Milosrdne sestre' u 23. ulici. Potpetica jedne Huliove šimi-čizme bila je zakačena o prednji branik.

Presvukao se u drečave ružičaste pantalone i plavu košulju sa imenom ispisanim zlatnim nitnama na levom džepu: bila je to njegova oprema za kuglanje.

Džordž pogleda na sat i vide da je Huliova ekipa - Nadmoćni Hispanosi - već počela da kugla.

"Mislio sam da si već otišao", reče Džordž Šejvers.

On je bio stažista u 'Milosrdnim sestrama'. "Kako mislite da pobedite bez 'Čudesne udice'?"

"Zamenio me je Migel Bazale. Nije stalno u formi, ali ponekad se razulari. Proći će okej." Hulio zastade.

"Zanimalo me je kako će da se završi." On je bio vozač, Kubanac sa smislom za humor za koji Džordž nije bio čak ni siguran da Hulio zna da ga ima. On pogleda unaokolo. Nijedan od bolničara koji su se vozili sa njima nije bio na vidiku.

"Gde su oni?" upita Džordž.

"Ko? Jebeni blizanci Bobsi? A šta misliš? Jurcaju za suknjama iz Minesote dole u Vilidžu. Imaš li pojma da li će se ona izvući?"

"Ne znam."

Pokušao je da zvuči mudro, kao da zna nepoznato, ali činjenica je bila da su mu najpre dežurni lekar, a za njim i dva hirurga, uzeli crnkinju pre nego što je stigao da kaže zdravo, Marija, blagosti puna (što je zaista i zaustio da kaže - činilo se stvarno da crna dama neće potrajati dugo).

"Izgubila je đavolski mnogo krvi."

"Nemo' da sereš."

Džordž je bio jedan od šesnaest stažista u 'Milosrdnim sestrama' i jedan od osam dodeljenih novom programu po imenu 'hitna vožnja'. Teorija je bila da stažista koji se vozi sa dvojicom bolničara može ponekad da spase život u hitnim slučajevima.

Džordž je znao da većina vozača i bolničara smatra da će neiskusni stažisti pre biti kadri da dokrajče 'okr-vavljene čaršave' nego da ih spasu, ali Džordž je mislio da to možda i funkcioniše.

Ponekad.

Kako god bilo, bila je to sjajna reklama za bolnicu i mada su stažisti dodeljeni tom programu voleli da pizde zbog dodatnih sati dežurstva (neplaćenog) koje su zbog toga imali svake nedelje, Džordž Šejvers je smatrao da se većina oseća onako kao i on - ponosito, čvrsto, kao da su sposobni da se uhvate u koštac sa svime što im se dodeli.

A onda je došla ona noć kada se Tri-Starov T.W.A. srušio kod Ajdlvajlda. Unutra je bilo šezdeset petoro ljudi, od kojih je šezdeset bilo ono što je Hulio Estevez zvao M.N.L.M. - mrtvi na licu mesta - a troje od preostalih pet ličili su na nešto što možeš da sastružeš sa dna peći na ugalj. . osim što to što sastružeš sa dna peći na ugalj nije stenjalo, kreštalo i molilo'da im neko da morfin ili da ih ubije, zar ne? Ako možeš da izdržiš ovo, pomislio je kasnije, sećajući se otkinutih udova koji su ležali usred aluminijumskih zakrilaca, jastuka sa sedišta i rastrgnutog parčeta repa sa brojem 17, velikim crvenim slovom T i delom W, sećajući se očne jabučice koju je video kako počiva na ugljenisanom koferu samsonajt, sećajući se dečjeg mede sa izbuljenim očima od dugmića koji je ležao kraj male crvene patike u kojoj je još bilo dečije stopalo, ako možeš da izdržiš ovo, burazeru, možeš da izdržiš bilo šta. I baš se lepo držao. Sasvim lepo se držao sve dok nije stigao kući. I dalje se sasvim lepo držao tokom kasne večere koja se sastojala od Svonsonove smrznute ćuretine. Zaspao je bez ikakvih problema, što je nesumnjivo dokazalo da se sasvim lepo drži. A onda, u neko mračno, mrtvo doba jutra, probudio se iz paklenog košmara u kom stvar na ugljenisanom koferu samsonajt nije bio meda već glava njegove majke, njene oči su se otvorile, i one su takode bile ugljenisane; bile su to izbuljene, bezizražajne oči-dugmići mede, njena usta su se otvorila i otkrila izlomljene očnjake koji su joj bili proteza sve dok u Tri-Starov T.W.A. nije udario grom pri sletanju, i ona je prošaputala: Nisi mogao da me spaseš, Džordž, mučili smo se za tebe, štedeli za tebe, ostali smo bez ičega zbog tebe, tvoj tata je sredio onu nevolju u koju si se uvalio sa tom devojkom, a ti OPET NISI MOGAO DA ME SPASEŠ, PROKLET BIO, i probudio se vrišteći, maglovito svestan toga da neko lupa po zidu, ali tada je već jurio u kupatilo i jedva da je stigao da klekne u pokajničku pozu pred porcelanskim oltarom pre nego što se njegova večera popela ekspresnim liftom. Stigla je specijalnom pošiljkom, vrela, zadimljena, i još je smrdela na odmrznutu ćuretinu. Klečao je tamo i gledao u šolju, u parčiće polusvarene ćuretine i šargarepe koja nije izgubila nimalo od prvobitne fluorescentne jarkosti, i sledeća reč blesnula je u njegovom umu krupnim crvenim slovima:

DOSTA

Tačno.

Bilo je:

DOSTA.

Napustiće taj mrtvački posao. Napustiće ga jer: KAD JE DOSTA, ONDA JE DOSTA.

Napustiće ga zato što je Popajev moto bio To je sve što sam mogao da izdržim, i ne mogu da izdržim više, a Popaj je bio potpuno u pravu.

Pustio je vodu, vratio se u krevet i zaspao gotovo trenutno, da bi se probudio i ustanovio da i dalje želi da bude lekar i da je prokleto dobro znati to sa sigurnošću, da zbog toga možda čitav taj program i vredi, zvao ga ti 'hitna vožnja', 'kofa krvi' ili kako ti je već volja.

I dalje je želeo da bude lekar.

Poznavao je jednu ženu koja je vezla. Platio joj je deset dolara koje nije mogao da priušti za mali, staromodni natpis. Tamo je stajalo:

AKO MOŽEŠ DA IZDRŽIŠ OVO, MOŽEŠ DA IZDRŽIŠ BILO ŠTA.

Da. Tačno.

Grozna stvar u metrou dogodila se četiri nedelje kasnije.

2

"Ta gospoja je bila jebeno čudna, znaš?" reče Hulio.

Džordž u sebi ispusti dah olakšanja. Da Hulio nije otvorio tu temu, Džordž je pretpostavljao da se sam ne bi usudio. Bio je stažista i jednog dana biće pravi doktor sa svim ovlašćenjima, sada je zaista verovao u to, ali Hulio je bio veteran, a pred jednim veteranom bolje je bilo da ne pričaš gluposti. Samo bi se nasmejao i rekao: Ma do đavola, video sam ja to sranje hiljadu puta, mališa. Uzmi ti lepo peškir i obriši to što imaš na licu jer si sav balav.

Ali, Hulio očigledno nije to video hiljadu puta i to je bilo dobro, zato što je Džordž želeo da o tome razgovaraju.

"Bila je uvrnuta, nego šta. Kao da su u njoj bile dve osobe."

Bio je zapanjen kada je video da je Hulio sada bio taj kod koga se primećivalo olakšanje, i najednom oseti stid. Hulio Estevez, koji do kraja života neće biti ništa drugo do vozač limuzine sa dva rotaciona crvena svetla na krovu, upravo je pokazao više hrabrosti nego što je on bio u stanju da pokaže.

"U pravu si, dok. Sto na sto." On izvuče paklicu 'česterfilda' i nabi jednu cigaretu u ugao usana.

"Te stvari ima da te ubiju, čoveče", reče Džordž.

Hulio klimnu glavom i ponudi mu paklicu.

Pušili su neko vreme u tišini. Bolničari su možda i otišli u štetu kao što je Hulio rekao... ili im je prosto bilo dosta. Džordž se uplašio, nego šta, tu nije bilo zezanja. Ali je takođe znao da je on bio taj koji je spasao ženu, ne bolničari, i znao je da to i Hulio zna.

Možda je to bio i pravi razlog za Huliovo čekanje.

Stara crnkinja je pomogla, kao i beli klinac koji je okrenuo pajkane dok su svi ostali (izuzev stare crnkinje) samo stajali okolo i posmatrali kao da se radi o nekom prokletom filmu ili TV seriji, delu epizode Piter Gan, možda, ali na kraju sve se svelo na Džordža Šejversa, preplašenog momka koji je obavljao dužnost što je bolje mogao.

Žena je čekala voz koji je Djuk Elington toliko cenio - taj čuveni voz A. Bila je to samo lepa mlada crnkinja u farmerkama i kaki košulji, koja je čekala čuveni voz A kako bi mogla da se odveze negde prema gradu.

Neko ju je gurnuo.

Džordž Šejvers uopšte nije imao pojma da li je policija uhvatila gnjidu koja je to učinila - to nije bila njegova stvar. Njegova stvar bila je žena koja je pala vrišteći u cev tunela ispred tog čuvenog voza A. Bilo je čudo da je promašila treću šinu; čuvena treća šina učinila bi joj ono što je država Njujork činila lošim momcima gore u Sing-Singu, momcima koji su dobijali besplatnu vožnju tim čuvenim vozom A koji su osuđenici zvali Stara Iskrica.

O, Bože, ala je čudesan taj elektricitet.

Pokušala je da otpuzi i da se skloni, ali nije imala dovoljno vremena i taj čuveni voz A ušao je u stanicu sa škripom, drekom i bljuvanjem varnica zato što ju je mašinovođa video, ali prekasno, prekasno za njega i prekasno za nju. Čelični točkovi tog čuvenog voza A odsekli su joj naživo noge od kolena naniže. I dok su svi ostali (sa izuzetkom belog klinca koji je okrenuo pajkane) samo stajali tamo i povraćali (ili svirali kurcu, pretpostavljao je Džordž), postarija crnkinja je skočila dole, iščašivši pritom kuk (kasnije će joj gradonačelnik predati Medalju za hrabrost) i maramom sa glave napravila podvez na jednoj od brizgavih butina mlade žene. Beli mladić je vrištao da pozovu ambulantna kola na jednoj strani stanice, a matora crna riba drala se da neko siđe i pomogne joj, da joj da nešto za vezivanje, zaboga, bilo šta, ama bilo šta i konačno joj je neki postariji beli biznismen s oklevanjem pružio svoj kaiš, a matora crna riba podigla je pogled ka njemu i izgovorila reči koje će sutradan postati naslov u njujorškom Dejli Njuzu, reči koje su je učinile autentičnom američkom heroinom, poput pite s jabukama: "'Fala, burazeru." Onda je obavila kaiš oko leve noge mlade žene između prepona i mesta gde joj se nalazilo koleno pre nego što je naišao taj čuveni voz A.

Džordž je čuo nekoga kako kaže nekome da su poslednje reči mlade crnkinje pre nego što se onesvestila bile: "KO JE TAJ, MATER MU JEBEM? IMA DA GA NAĐEM I DA GA RAZBIJEM, PIZDA MU

MATERINA! "

Postarija crnkinja nije mogla nikako da probuši nove rupice kako bi prikopčala kaiš, pa je prosto držala podvez kao smrknuta stara smrt sve dok nisu stigli Hulio, Džordž i bolničari.

Džordž se sećao žute linije i toga kako mu je majka govorila da nikada, nikada, nikada ne sme da pređe žutu liniju dok čeka voz (čuveni ili ne), zadaha ulja i elektriciteta kada je skočio dole na pragove, sećao se koliko je vruće bilo. Vrelina kao da je izbijala iz njega, iz postarije crnkinje, iz mlade crne žene, iz voza, tunela, nevidljivog neba iznad i samog pakla ispod.

Sećao se da je nepovezano pomislio: Ako bi mi sada izmerili pritisak, brojčanik bi riknuo, a onda se smirio i dreknuo da mu dodaju torbu i kada je jedan od bolničara pokušao da skoči dole sa njom rekao mu je da odjebe, a ovaj ga je pogledao zaprepašćeno, kao da prvi put zaista vidi Džordža Šejversa, da bi zatim stvarno odjebao.

Džordž je podvezao sve vene i arterije koje je mogao, a kada je srce počelo da joj preskače ubrizgao joj je punu dozu 'digitalina'. Stigla je i krv. Doneli su je pajkani. Hoćete da je podignemo, dok? pitao je jedan od njih i Džordž mu je rekao ne još, pa je izvukao iglu i napumpao je kao da je džanki kojem akutno treba fiks.

Onda ih je pustio da je dignu.

Onda su je vratili nazad.

Usput se probudila.

Tada je počelo da se zbiva ono uvrnuto.

3

Džordž joj je dao injekciju 'demerola' kada su je bolničari ubacili u ambulantna kola - počela je da se meškolji i slabo uzvikuje nešto. Dao joj je dovoljno veliku dozu da bude siguran da će ostati tiha sve dok ne stignu u 'Milosrdne sestre'. Bio je devedeset posto siguran da hoće i dalje biti sa njima kada stignu tamo, što je značilo još jedan uspeh za dobre momke.

Medutim, njeni očni kapci počeli su da trepću još dok su bili šest blokova daleko od bolnice. Oglasila se nerazgovetnim stenjanjem.

"Možemo opet da joj damo injekciju, dok", rekao je jedan od bolničara.

Džordž je jedva bio svestan toga da je ovo bilo prvi put da se bolničar udostojio da ga zove iole drugačije nego Džordž ili, još gore, Džordži. "Jesi li poludeo?

Mogao bih istog momenta da biram između D.O.A. i O.D."

Bolničar se povuče natrag.

Džordž ponovo pogleda mladu crnkinju i vide da su oči koje su mu uzvratile pogledom budne i svesne.

"Šta mi se to desilo?" upita ona.

Džordž se seti čoveka koji je rekao drugom čoveku ono što je žena navodno rekla (kako će da pronađe i da mu jebe mater, da ga ubije, pizda mu materina itd.).

Taj čovek je bio belac. Džordž sada zaključi da se radilo o čistoj izmišljotini, nadahnutoj ili tim čudnim ljudskim porivom da se još više dramatizuju inače dramatične situacije, ili prosto rasnom predrasudom.

Ovo je bila kulturna, inteligentna žena.

"Imali ste nezgodu", reče on. "Bili ste..."

Njene oči se zatvoriše i on pomisli da će ponovo zaspati. Dobro. Neka joj neko drugi kaže da je izgubila noge. Neko ko je zarađivao više od 7.600 $ godišnje.

Malo se pomerio ulevo, u želji da joj ponovo proveri puls, kada ona još jednom otvori oči. Kada je to učinila, Džordž Šejvers je gledao drugu ženu.

"Taj jebač mi je odsek'o noge. Osetila sam kako su mi otpanule. Je l' su ovo ambulantna kola?"

"D-D-Da", reče Džordž. Odjednom mu je bilo potrebno neko piće. Ne nužno alkohol. Prosto nešto mokro. Njegov glas bio je suv. Ovo je bilo kao da gleda Spensera Trejsija u Dr Džekilu i Mister Hajdu, samo izistinski.

"Jesu l' ukebali tog belog govnara?"

"Ne", reče Džordž pomislivši: Tip je dobro čuo, prokletstvo, tip je stvarno dobro čuo.

Bio je neodređeno svestan da se bolničari koji su bili u blizini (možda u nadi da će on učiniti nešto pogrešno) povlače.

"Dobro. Beli panduri bi ga ionako samo pustili.

Srediću ga ja. Ima kurac da mu otfikarim. Kučkin sin!

Da ti kažem šta ću da uradim tom kučkinom sinu! Da ti kažem, pseto jedno belo! Ima da ti kažem... kažem..."

Oči joj ponovo zatreptaše i Džordž pomisli: Da, zaspi, molim te zaspi, nisam plaćen za ovo, ne razumem ovo, rekli su nam za šok, ali niko nije pomenuo šizofreniju kao jedan od...

Oči se otvoriše. Prva žena je bila tamo.

"Kakva je to bila nezgoda?" upita ona. "Sećam se da sam izlazila iz Gladnice..."

"Gladnice?" reče on glupavo.

Ona se malo osmehnu. Bio je to bolan osmeh. "Ja, gladnica. To je kafeterija."

"O. Da. Tačno."

Zbog one druge, bila povređena ili ne, osećao se prljavo i pomalo bolesno. Zbog ove se osećao kao vitez iz priče o Arturu, vitez koji je uspešno spasao Lepu Gospu iz čeljusti zmaja.

"Sećam se da sam sišla niz stepenice na platformu, a posle toga.. "

"Neko vas je gurnuo." To je zvučalo glupo, ali šta ima veze? I bilo je glupo."

"Gurnuo me pred voz?"

"Da."

"Jesam li ostala bez nogu?"

Džordž pokuša da proguta knedlu, ali bez uspeha.

Činilo se da nema ničega u grlu što bi mu podmazalo mašineriju.

"Ne sasvim", reče on prazno, a njene oči se zatvoriše.

Neka se onesvesti, pomislio je tada, molim te, neka se one...

One se otvoriše, bukteći. Jedna šaka sunu joj naviše i zaseče po vazduhu na samo inč od njegovog lica - da je bio iole bliže sada bi mu ušivali obraz na hirurškom umesto da puši 'čestije' sa Huliom Estevezom.

"SVI STE VI SAMO GOMILA BELIH KEROVA!" vrisnula je. Lice joj je bilo čudovišno, oči pune svetla iz samog pakla. To čak nije bilo lice ljudskog bića. "ĆU

UBIJEM SVAKOG BELCA KOGA VIDIM, DA MU JEBEM

MATER! ĆU GI SREDIM NEVIĐENO! ĆU IM OTFIKARIM

JAJCA I PLJUNEM GI U FACE! ĆU... "

Bilo je to ludo. Pričala je kao crnkinja sa karikatura, Baterflaj Mekvin koju su stavili u crtaće Luni Tuns.

Ona - ili to - takođe kao da je imala nadljudsku snagu.

Ova vrišteća, uskoprcana stvar kao da nije upravo pretrpela neprikladnu operaciju koju je obavio voz iz metroa pre pola sata. Ujedala je. Pokušavala je da ga izgrebe iznova i iznova. Sline su joj prštale iz nosa.

Pljuvačka joj je letela sa usana. Prljavština joj je kuljala iz usta.

"Dajte joj injekciju, dok!" viknu jedan od bolničara.

Lice mu je bilo bledo. "Tako vam Hrista, dajte joj!"

Bolničar posegnu za sandukom sa zalihama materijala. Džordž mu odgurnu ruku u stranu.

"Odjebi, usranko jedan!"

Džordž ponovo pogleda pacijentkinju i vide da ga gledaju mirne, kulturne oči one druge.

"Hoću li preživeti?" upita ga ona glasom kakvim se razgovara uz šolju čaja. On pomisli: Nije svesna svojih ispada. Nimalo nije svesna. I, trenutak kasnije: A kad smo već kod toga, nije ni ona druga.

"Ja.. " On proguta knedlu, protrlja kroz tuniku srce koje mu je galopiralo, a onda naredi sebi da uspostavi kontrolu nad time. On joj je spasao život. Njeni mentalni problemi nisu ga se ticali.

"Da li je vama dobro?" upita ga ona i iskrena zabrinutost u njenom glasu natera ga da se malo osmehne - ona pita njega.

"Da, gospoja."

"Na koje pitanje mi odgovarate?"

Za trenutak je nije razumeo, a onda jeste. "Na oba", reče on i uze je za ruku. Ona mu je stisnu, a on pogleda u njene sjajne, svetle oči i pomisli: Čovek bi mogao i da se zaljubi, kada se njena šaka pretvori u kandžu i ona poče da mu govori da je belac i da mu jebe mater, da ne samo da će da mu zemi jajca, ima da mu gi sažvaće, pa nek si jebe mater.

On se odmaknu, pogledavši da li mu šaka krvari, pomislivši nepovezano da bi u tom slučaju morao nešto da uradi sa njom, zato što je ona bila otrovna, ta žena je bila otrovna, i ako ga ujede biće to isto kao da ga je ujela rusoglavka ili zvečarka. Nije bilo krvi. A kada je ponovo pogledao, bila je to druga žena - prva žena.

"Molim vas", reče ona. "Ne želim da umrem. Mol..."

Tada se zaista onesvestila i to je bilo dobro. Za sve njih.

4

"I š'a misliš?" upita Hulio.

"O tome ko će da se plasira?" Džordž zgnječi opušak petom mokasine. "Bele sokne. Kladio sam se na njih."

"Š'a misliš o toj gospoji?"

"Mislim da je moguće da je šizofrenik", reče Džordž polako.

"Jah, znam to. Mislim, š'a će da bude s njom?"

"Ne znam."

"Treba joj pomoć, čoveče. Ko će da joj pomogne?"

"Pa, ja sam joj već pomogao", reče Džordž, ali lice mu je bilo vrelo, kao da je pocrveneo.

Hulio ga pogleda. "Ako si joj već pružio svu pomoć koju si mogao, bolje da si je pustio da umre, dok."

Džordž pogleda Hulia na trenutak, ali zaključi da ne može da izdrži ono što je video u Huliovim očima - ne optužbu već tugu.

I tako je otišao.

Morao je da obide neka mesta.

5

Vreme Izvlačenja:

U periodu koji je usledio posle nezgode Odeta Holms je uglavnom bila ta koja je imala kontrolu, ali Deta Voker sve je više i više istupala, a ono što je Deta najviše volela bilo je da krade. Nije bilo važno što je njen plen uvek bio jedva nešto bolji od đubreta, kao što nije bilo važno ni to što ga je često kasnije bacala.

Važno je bilo uzimanje.

Kada je revolveraš ušao u njenu glavu kod Mejsisa, Deta je vrisnula u istovremenom gnevu, stravi i užasu, i ruke su joj se zaledile sa bižuterijom koju je trpala u tašnu.

Vrisnula je zato što, kada joj je Roland ušao u um, kada je istupio, za trenutak je osetila onu drugu, kao da su joj se neka vrata otvorila širom u glavi.

A vrisnula je i zbog toga što je osvajačko, silujuće prisustvo bilo prisustvo belca.

Nije mogla da vidi, ali je svejedno osetila njegovu belu put.

Ljudi stadoše da se osvrću. Nadzornik vide ženu u kolicima kako vrišti, sa otvorenom tašnom, vide jednu ruku zaleđenu u činu trpanja bižuterije u tašnu koja je izgledala (čak i sa udaljenosti od trideset stopa), tri puta skuplja od stvari koje je krala.

Nadzornik viknu: "Hej, Džimi!" i Džimi Halvorsen, jedan od Mejsisovih kućnih detektiva, osvrnu se i vide šta se dešava. On krenu sprintom prema crnkinji u kolicima. Nije mogao a da ne potrči - bio je gradski pajkan osamnaest godina i to je bilo ugrađeno u njegov sistem - ali već je razmišljao o tome kako će to biti sranje od hapšenja. Mala deca, bogalji, kaluđerice; sa njima je hapšenje uvek bilo sranje. Uhapsiti njih bilo je kao šutnuti pijanca. Malo bi plakali pred sudijom, a onda se odšetali. Bilo je teško ubediti sudije da i bogalji umeju da budu šljam.

Ali, svejedno je trčao.

6

Roland je za tren bio užasnut zmijskim leglom mržnje i odvratnosti u kom se našao... a onda je čuo ženu kako vrišti, video krupnog muškarca sa stomakom nalik na džak krompira kako trči prema njoj/njemu, video ljude kako gledaju i preuzeo kontrolu.

Najednom on jeste bio žena sa tamnim rukama.

Osetio je u njoj neku čudnu udvojenost, ali sada nije mogao da razmišlja o njoj.

On okrenu invalidsku stolicu i poče da je gura napred. Prolaz je promicao kraj njega/nje. Ljudi su se bacali na jednu ili drugu stranu. Tašna je bila izgubljena i iz nje su se po podu prosula Detina dokumenta i ukradeno blago u širokom tragu. Čovek sa teškim stomakom okliznu se na lažnom zlatnom lančiču i cevčicama sa karminom, pa pade na guzicu.

7

Sranje! pomisli Halvorsen besno i za trenutak mu se ruka maši ispod sportskog sakoa gde mu se u zatvorenoj futroli nalazila 38-ica. Tada mu se vrati razum. Ovo nije bilo hapšenje sa drogom niti oružana pljačka; ovo je bila obogaljena crna gospođa u invalidskim kolicima. Gurala ih je kao da se radi o kartingu neke male propalice, ali svejedno je bila obogaljena crna gospođa. Šta je to hteo, da puca u nju?

Bilo bi to sjajno, zar ne? A gde je inače mislila da ode?

Na kraju prolaza nije bilo ničega osim dve kabine za presvlačenje.

On se podiže, trljajući bolnu guzicu, i ponovo krenu za njom, sada malo hramljući.

Invalidska kolica uleteše u jednu kabinu. Vrata se zalupiše čim su prošli rukohvati za guranje na naslonu.

Sad te imam, kučko pomisli Džimi. I ima đavolski da te preplašim. Briga me da li imaš petoro siročića i samo godinu dana života. Neću te povrediti, ali o, luče, ala ima da se utronjaš od mene.

On stiže do kabine pre nadzornika, levim ramenom provali vrata, ali kabina je bila prazna.

Nije bilo crnkinje.

Ni invalidskih kolica.

Nije bilo ničega.

On pogleda nadzornika izbuljeno.

"Druga!" dreknu nadzornik. "Druga!"

Pre nego što je Džimi stigao da se pomeri, nadzornik je razvalio vrata druge kabine. Žena u platnenoj suknji i sa 'plejteks living' prslučetom prodorno vrisnu i prekri grudi rukama. Bila je veoma bela i sasvim definitivno nije bila bogalj.

"Izvinite", reče nadzornik, osetivši kako mu vrelo crvenilo preplavljuje lice.

"Marš napolje odavde, perverznjaku jedan!" povika žena u platnenoj suknji i prslučetu.

"Da, gospoja", reče nadzornik i zatvori vrata.

Kod Mejsisa, mušterija je uvek bila u pravu.

On pogleda Halvorsena.

Halvorsen pogleda njega.

"Kakvo je ovo sranje?" upita Halvorsen. "Je li ušla unutra ili nije?"

"Jah, jeste."

"Pa gde je onda?"

Nadzornik je mogao samo da odmahne glavom.

"Hajdemo natrag, da pokupimo onaj džumbus."

"Ti pokupi džumbus", reče Džimi Halvorsen. ,Ja se osećam kao da sam upravo razbio dupe na devet delova." On zastade. "I da ti pravo kažem, drugar, takođe se osečam izuzetno zbunjeno."

8

U trenu kada je revolveraš čuo da su se vrata kabine zalupila za njim, okrenuo je kolica za pola kruga, tražeći vrata. Ako je Edi učinio ono što je obećao, neće ih biti.

Ali, vrata su bila otvorena. Roland odgura Gospu od Senki kroz njih.

GLAVA 3 - ODETA NA DRUGOJ STRANI

1

Nedugo zatim, Roland će pomisliti: Svaka druga žena, bogalj ili ne, koja je u tržnici obavljala posao –

nazovi ga prljav posao ako hoćeš – pa je iznenada neki stranac u njenoj glavi gurnuo niz prolaz, ugurao je u malu prostoriju dok joj je neki čovek pozadi vikao da stane, a onda najednom okrenuo i ponovo gurnuo tamo gde po svemu nije bilo prostora za dalje guranje, da bi se zatim našla u potpuno drugačijem svetu... mislim da bi svaka druga žena, u takvim okolnostima, sasvim sigurno upitala: "Gde sam?" pre svega ostalog.

Umesto toga, Odeta upita, gotovo prijazno: "Šta tačno nameravate da učinite tim nožem, mladiću?"

2

Roland pogleda odozdo Edija, koji je čučao i sa njegovim sopstvenim nožem na manje od četvrt inča od kože. Čak i sa njegovom neobjašnjivom brzinom, nije bilo nikakvog načina da revolveraš bude dovoljno brz i izbegne sečivo ako Edi odluči da ga upotrebi.

"Da", reče Roland. "Stvarno, šta nameravaš da učiniš tim nožem?"

"Ne znam", reče Edi; zvučao je kao da se sam sebi potpuno zgadio. "Da skinem mamac, pretpostavljam.

Svakako se ne čini da sam došao ovde da pecam, zar ne?"

On baci nož prema Gospinoj stolici, ali dovoljno desno od nje. Ovaj se zabi, drhteći, u pesak sve do balčaka.

Tada Gospa okrenu glavu i započe: "Pitam se da li biste mogli da mi objasnite gde ste me to dove.. "

Ona prekide. Rekla je pitam se pre nego što je okrenula glavu dovoljno da vidi kako iza nje nema nikoga, ali revolveraš primeti sa izvesnim stvarnim zanimanjem da je svejedno još trenutak nastavila da govori, pošto je činjenica njenog stanja neke stvari činila elementarnim istinama njenog života - ako se kretala, na primer, neko mora da ju je gurao. Ali iza nje nije bilo nikoga.

Baš nikoga.

Ona ponovo pogleda Edija i revolveraša, njene tamne oči bile su zbunjene, uznemirene i zabrinute, i ona sada upita: "Gde sam? Ko me je gurnuo? Kako je moguće da sam ovde? Kako to, kad je već o tome reč, da sam odevena, kada sam bila kod kuće i gledala vesti u podne u kućnom ogrtaču? Ko sam ja? Gde je ovo? Ko ste vi?"

Pitalaje "Ko sam ja?", pomisli revolveraš. Brana je popustila i sada je tu poplava pitanja; to se moglo i očekivati. Ali to jedno pitanje - "Ko sam ja?" - čak i sada ne mislim da zna da ga je postavila.

Ili kada.

Jer to je pitala pre.

Čak pre nego što je pitala ko su oni, pitala je ko je ona.

3

Edi pogleda najpre ljupko mlado/staro lice crnkinje u invalidskim kolicima, a zatim Rolanda.

"Kako to da ne zna?"

"Ne bih umeo da ti kažem. Zbog šoka, pretpostavljam."

"Šok ju je vratio skroz do njene dnevne sobe u vreme pre nego što je krenula u Mejsis? Hoćeš da mi kažeš da je poslednje čega se seća to da sedi u kućnom ogrtaču i sluša kako neki natapirani kicoš priča o tome da su našli onog baju na Florida Kizu sa levom rukom Kriste Mekolif na zidu sobe, odmah do njegove trofejne sabljarke?"

Roland ne odgovori.

Zbunjenija nego ikad, Gospa reče: "Ko je Krista Mekolif? Je li ona jedna od nestalih Jahača Slobode?"

Sada je na Edija bio red da ne odgovori. Jahači Slobode? Šta su kog đavola bili oni?

Revolveraš ga okrznu pogledom i Edi je sasvim lako mogao da mu čita iz očiju: Zar ne vidiš da je u šoku?

Znam šta misliš, Rolande, druže stari, ali to samo delom objašnjava stvari. I sam sam osetio mali šok kada si mi nahrupio u glavu kao naduvani Volter Pejton, ali to mi nije izbrisalo memoriju.

Kad se već radilo o šoku, još jedan ga je prilično prodrmao kada je ona prošla. Klečao je iznad nepokretnog Rolandovog tela, sa nožem tik iznad ranjive kože grla... ali istina je bila da Edi svejedno ne bi mogao da upotrebi nož - bar ne tada. Zurio je u vrata, hipnotisan, dok je prolaz u Mejsisu jurio napred - to ga je ponovo podsetilo na Isijavanje, gde se videlo ono što vidi dečak dok vozi tricikl hodnicima tog ukletog hotela. Setio se da je dečak u jednom od tih hodnika video one dve jezive bliznakinje. Kraj prolaza bio je mnogo svakodnevniji: bela vrata. Na njima je diskretnim slovima bilo ispisano: SAMO PO DVA KOMADA ODEĆE ODJEDNOM, MOLIMO. Jah, bio je to Mejsis, nego šta. Mejsis, zasigurno.

Jedna crna ruka izletela je i širom otvorila vrata dok je muški glas (glas pajkana, ako je Edi ikada čuo jedan od njih, a čuo ih je mnogo u svoje vreme) pozadi vikao da prestane, da nema izlaza, da samo đavolski pogoršava sebi stvari, a Edi je jedva načas uhvatio odraz crnkinje u invalidskim kolicima u ogledalu s leve strane i sećao se da je pomislio: Isuse, zgrabio ju je, nema tu šta, ali ona svakako ne izgleda mnogo srećna zbog toga.

Tada se pogled izokrenu i Edi je gledao u sebe. Vidik pojuri prema posmatraču i on požele da podigne ruku u kojoj je držao nož kako bi zaštitio oči jer je najednom osećaj da gleda kroz dva para očiju bio previše, isuviše lud, oteraće ga u ludilo ako ne otkloni to, ali sve se to desilo suviše brzo da bi on imao vremena za to.

Kolica su prošla kroz vrata. Jedva; Edi je čuo kako točkovi stružu sa strane. U istom trenutku čuo je jedan drugi zvuk; težak zvuk kidanja koji ga natera da pomisli na neku reč (placentalno) koje nije baš mogao da se seti zato što nije znao da je zna. A onda se žena kotrljala prema njemu po skorenom pesku i više nije izgledala pakleno besna - jedva da je uopšte i ličila na ženu koju je Edi načas ugledao u ogledalu, kad je već o tome reč, ali on je pretpostavljao da to nije iznenađujuće; kada iznenada pređeš iz kabine u Mejsisu na morsku obalu neke vukojebine od sveta gde su jastozi veliki kao omanji ovčarski psi, osećaš se malo izduvano. Edi Din je smatrao da o tome može lično da posvedoči.

Kotrljala se oko četiri stope pre nego što se zaustavila, a prešla je i toliko samo zbog nagiba i hrapavog skorenog peska. Ruke joj više nisu gonile točkove kao što su sigurno činile pre toga (kada se sutra budeš probudila sa bolom u ramenima možeš za to da kriviš Ser Rolanda, gospo, pomisli Edi kiselo).

Umesto toga, one se uhvatiše za rukonaslone stolice dok je posmatrala dva muškarca.

Iza nje, vrata su već nestala. Nestala? To nije bilo sasvim tačno. Kao da su se sklopila sama u sebe, nalik na deo filma pušten unazad. To je počelo da se zbiva baš kada je onaj kuronja iz radnje nahrupio kroz ona druga, svakodnevnija vrata - vrata između radnje i kabine. Bio je u punom zaletu, u očekivanju da je kradljivica zaključala vrata, i Edi pomisli da ima đavolski jako da se zalepi za suprotan zid, ali Edi nikada neće biti u mogućnosti da vidi da li se to desilo ili ne. Pre nego što je prostor koji je iščezavao na vratima između tog sveta i ovog sasvim nestao, Edi vide da se sve na onoj strani čvrsto zamrzlo.

Film je postao nepomična fotografija.

Sve što je sada ostalo bili su dvostruki tragovi invalidskih kolica koji su započinjali u peskovitom ničemu i pružali se četiri stope do mesta gde je sada sedela osoba kojoj su pripadali.

"Molim vas, zar mi niko neće objasniti gde sam i kako sam ovamo dospela?" upita žena u invalidskim kolicima - gotovo molećivo.

"Pa, da ti kažem jednu stvar, Doroti", reče Edi. "U Kanzasu više nisi."

Ženine oči napuniše se suzama. Edi je mogao da vidi kako pokušava da ih zadrži, ali nije vredelo. Ona zajeca.

Besan (i zgađen samim sobom, takođe) Edi se okrenu prema revolverašu, koji se teturajuće osovio na noge. Roland krenu, ali ne prema uplakanoj Gospi.

Umesto toga, on ode da podigne nož.

"Reci joj!" viknu Edi. "Ti si je doveo, pa onda hajde, reci joj, čoveče! " A trenutak kasnije on dodade nešto tiše: "A meni reci kako to da se sama toga ne seća."

4

Roland nije odgovorio. Ne odmah. Sagnuo se, uhvatio balčak noža između preostala dva prsta desne šake, prebacio ga pažljivo u levu i uvukao u kaniju na boku jednog opasača. Još je pokušavao da razabere ono što je osetio u Gospinom umu. Za razliku od Edija, ona mu se suprotstavila, borila se kao mačka, od momenta kada je istupio pa sve dok nisu prošli kroz vrata. Borba je počela u trenutku kada ga je osetila.

Nije bilo pauze, zato što nije bilo ni iznenađenja.

Iskusio je to, ali ni najmanje nije razumeo. Nikakvo iznenađenje zbog stranca koji joj je okupirao um, samo trenutni gnev, strava i početak borbe kako bi ga stresla sa sebe. Nije stigla ni blizu toga da pobedi u toj borbi - nije ni mogla, pretpostavljao je - ali to je nije sprečilo da se pakleno potrudi. Osetio je ženu poludelu od straha, gneva i mržnje.

Osetio je u njoj samo tamu - bio je to um pokopan kao urušena pećina.

Osim...

Osim što je, u trenutku kada su proleteli kroz vrata i razdvojili se, on poželeo - poželeo očajnički - da može tamo da se zadrži još koji tren. Jedan tren rekao bi mu mnogo. Jer, žena koja je sada bila pred njima nije bila žena u čijem je umu bio. U Edijevom umu osećao se kao u sobi nestalnih, oznojenih zidova. U Gospinom se osećao kao da leži nag u mraku dok po njemu puze zmije otrovnice.

Sve do kraja.

Na kraju se promenila.

I bilo je tu nešto drugo, nešto što je smatrao životno važnim, ali to ili nije mogao da razume, ili da se seti. Nešto kao (pogled) sama vrata, samo u njenom umu. Nešto u vezi (ti si razbila specijal to si bila ti) iznenadnog naleta spoznaje. Kao kada učiš, pa iznenada uvidiš...

"O, jebi se", reče Edi zgađeno. "Ti si samo obična prokleta mašina."

On prođe kraj Rolanda, ode do žene, kleknu kraj nje i kada ga ona zagrli, panično čvrsto, nalik na davljenika, on se ne povuče već je i sam zagrli.

"U redu je", reče on. "Mislim, nije sjajno, ali je okej."

"Gde smo?" jecala je ona. "Sedela sam kod kuće i gledala TV kako bih mogla da čujem da li su moji prijatelji izvukli žive glave iz Oksforda, a sada sam ovde I ČAK NI NE ZNAM GDE JE OVDE!"

"Pa, ne znam ni ja", reče Edi, zagrlivši je još čvršće, počevši malo da je ljulja, "ali izgleda da smo zajedno.

Ja sam odakle i ti, iz malog starog Njujork Sitija, i prošao sam kroz istu stvar - pa, malo drugačiju, ali po istom principu - i biće sve sasvim fino." Kao naknadnu misao, on dodade: "Ukoliko voliš jastoge."

Zagrlila ga je, zajecala, Edi ju je držao i ljuljao, a Roland je pomislio: Sa Edijem će sada biti sve u redu.

Njegov brat je mrtav, ali sada ima nekog drugog o kome može da se brine, tako da će sa Edijem sada biti sve u redu.

Ali, on oseti ubod: duboki, odbojni bol u srcu. On je bio sposoban da puca - levom rukom, u svakom slučaju - da ubija, da ide dalje i dalje, da sa brutalnom nepopustljivšću savladava milje i godine, dimenzije čak, činilo se, u potrazi za Kulom. Bio je sposoban za opstanak, ponekad čak i za zaštitništvo - spasao je dečaka Džejka od spore smrti u postaji i od seksualnog proždiranja Proročišta u podnožju planina - ali na kraju, pustio je Džejka da umre. A to nije bilo slučajno; počinio je svesni čin prokletstva.

Posmatrao je njih dvoje, posmatrao kako je Edi grli, uverava je da će sve biti u redu. On to ne bi mogao i sada se jadu u njegovom srcu prikrade podmukli strah.

Ako si se odrekao svog srca zarad Kule, Rolande, već si izgubio. Stvorenje bez srca je stvorenje bez ljubavi, a stvorenje bez ljubavi je zver. Biti zver možda je podnošljivo, iako će čovek koji je postao takav svakako na kraju platiti za to cenu samog pakla, ali šta ako postigneš svoj cilj? Šta ako, tako bez srca, zaista na juriš osvojiš Mračnu Kulu? Ako u tvom srcu nema ničeg drugog do tame, šta bi mogao da učiniš osim da se od zveri degenerišeš u čudovište? Postići cilj kao zver bilo bi samo gorko komično, kao da daješ lupu jednom elefontu. Ali postići cilj kao čudovište...

Platiti za pakao jeste jedna stvar. Ali, želiš li i da ga poseduješ?

On pomisli na Ali i na devojku koja ga je nekada čekala na prozoru, pomisli na suze koje je prolio nad Kutbertovim beživotnim truplom. O, tada je voleo. Da.

Tada.

Ja želim da volim! povika on, ali iako je i Edi sada malo plakao sa ženom u invalidskim kolicima, revolveraševe oči ostale su suve kao pustinja koju je prešao da bi stigao do mora bez sunca.

5

Odgovoriće na Edijevo pitanje kasnije. Uradiće to zato što je smatrao da bi Ediju bilo dobro da bude na oprezu. Razlog za to što se nije sećala bio je jednostavan. Ona nije bila jedna žena, već dve.

A jedna od njih bila je opasna.

6

Edi joj je rekao koliko je mogao, ulepšavši malo pucnjavu, ali kod svega ostalog bio je iskren.

Kada je završio, ona je neko vreme ostala savršeno nema, ruku sklopljenih u krilu.

Sa planina koje su postajale sve pitomije da bi konačno iščezle nekoliko milja na istoku, doticali su potočići. Iz njih su Roland i Edi uzimali vodu dok su hodali ka severu. Najpre je vodu uzimao Edi, zato što je Roland bio suviše slab. Kasnije su to radili na smenu i uvek su morali da odlaze još malo dalje i traže još malo duže pre nego što bi pronašli rečicu. One su bile sve tromije kako su planine bivale sve niže, ali od vode se nisu razboleli.

Do sada.

Roland je išao juče i mada je danas bio red na Edija, revolveraš je otišao ponovo sa mešinama na ramenima, otišao bez reči. Ediju se to činilo čudnovato diskretno. Nije želeo da bude dirnut tim gestom - kad je već o tome reč, bilo čime što Roland uradi - i ustanovio da, bez obzira na to, ipak jeste.

Ona je saslušala Edija sa pažnjom, uopšte nije progovarala, oči su joj bile prikovane za njegove. Ujednom trenu Edi će nagadati da je starija od njega pet godina, u drugom petnaest. Postojala je jedna stvar oko koje nije imao šta da nagađa: zaljubljivao se u nju.

Kada je završio, sedela je za trenutak ne govoreći ništa, i sada više nije gledala u njega već iza njega, gledala je u talase koji će, kada padne noć, doneti jastoge sa njihovim tuđinskim, advokatskim pitanjima. Naročito joj je pažljivo opisao njih. Bolje da se sada malo uplaši nego da se uplaši mnogo kada budu izašli da se igraju. Pretpostavljao je da neće hteti da ih jede, ne pošto je čula šta su učinili sa Rolandovom šakom i stopalom, ne pošto ih bude dobro pogledala izbliza. Ali na kraju, njena glad nadvladaće did-a-čik i dam-a-čam.

Oči su joj bile daleke, odsutne.

"Odeta?" upitao je on pošto je prošlo možda pet minuta. Rekla mu je kako se zove. Odeta Holms.

Njemu se to ime činilo prelepim.

Ona pogleda u njega, trgnuta iz zamišljenosti. Malo se osmehnula. Rekla je jednu reč. "Ne."

Samo ju je gledao, nesposoban da smisli podesan odgovor. Pomislio je da nikada sve do tog trena nije shvatao koliko ograničavajuća može da bude jednostavna negacija.

"Ne razumem", reče on konačno. "Čemu to kažeš ne?"

"Svemu ovome." Odeta mahnu rukum (imala je, primetio je on, veoma snažne mišice - glatke, ali veoma snažne) pokazavši more, nebo, plažu, kržljava brda gde se sada nalazio revolveraš i verovatno tragao za vodom (ili ga je možda presnog jelo neko novo i zanimljivo čudovište, nešto o čemu Edi nije hteo ni da misli). Pokazavši, ukratko, čitav svet.

"Shvatam kako se osećaš. I meni se isprva sve ovo činilo prilično neverovatno."

Ali, da li je? Sad kada razmisli, činilo se da je jednostavno to prihvatio, možda zato što je bio bolestan, zato što se raspadao od potrebe za džankom.

"Prevazići ćeš to."

"Ne", reče ona ponovo. "Verujem da se desila jedna od dve stvari, i bez obzira koja je od njih, ja sam još u Oksfordu, Misisipi. Ništa od svega ovoga nije stvarno."

Ona nastavi. Da joj je glas bio jači (ili možda da se on nije zaljubljivao u nju), bilo bi to gotovo kao lekcija.

Ovako, zvučalo je pre kao lirski tekst nego kao lekcija.

Izuzev što je, morao je stalno sebe da podseća, sve to samo sranje, i moraš da je ubediš u to. Nje radi.

"Možda sam pretrpela povredu glave", reče ona. "UOksford Taunu poznati su po tome što umeju da zamahnu drškom od sekire ili močugom."

Oksford Taun.

To izazva slabašni akord prepoznavanja duboko u Edijevom umu. Rekla je te reči nekakvim ritmom koji ga je iz nekog razloga asocirao na Henrija... na Henrija i mokre pelene. Zašto? Šta? Sada nije bilo važno.

"Pokušavaš da mi kažeš kako misliš da je sve ovo samo neka vrsta sna koji sanjaš dok si u nesvesti?"

"Ili u komi", reče ona. "I ne treba da me gledaš kao da misliš da je to apsurdno, jer nije. Gledaj ovo."

Ona pažljivo razdvoji kosu na levu stranu i Edi je mogao da vidi da ju je nosila na jednoj strani ne zato što joj se takav stil dopadao. Stara rana ispod njene kose bila je izbrazdana i ružna, ne smeđa, već sivkasto-bela.

"Izgleda da si u svoje vreme imala dosta zle sreće", reče on.

Ona nestrpljivo slegnu ramenima. "Mnogo zle sreće i mnogo dobrog života", reče ona. "Možda je to sve u ravnoteži. Pokazala sam ti to samo zato što sam bila u komi tri nedelje kada mi je bilo pet godina. Tada sam mnogo sanjala. Ne mogu da se setim kakvi su ti snovi bili, ali sećam se da mi je mama rekla da je znala da neću umreti dok god sam pričala, a izgleda da sam pričala neprestano, iako su rekli da su jedva mogli da razaberu jednu reč od tuce. Ono čega se sećam jeste da su snovi bili vrlo živopisni."

Zastala je i osvrnula se.

"Živopisni poput ovog mesta. I tebe, Edi."

Kada mu je izgovorila ime, mišice su mu se naježile.

O, bio je gotov, jašta. Gotov načisto.

"I njega." Ona zadrhta. "On izgleda najživopisnije od svega."

"I trebalo bi. Mislim, jesmo stvarni, bez obzira na to šta ti misliš."

Ona mu se ljubazno osmehnu. Bio je to osmeh ispunjen nevericom.

"Kako se to dogodilo?" upita on. "Ta stvar na tvojoj glavi?"

"Nije važno. Samo hoću da kažem da ono što se desilo jednom može sasvim lako da se desi ponovo."

"I nije, ali zanima me."

"Pogodila me je cigla. Bilo je to naše prvo putovanje na sever. Došli smo u grad Elizabet, u Nju Džersiju.

Došli smo vagonom 'Vranog Džima'."

Pogledala ga je kao da ne veruje, gotovo prekorno.

"Gde si ti živeo, Edi? U skloništu od bombardovanja?"

"Ja sam iz drugog vremena", reče on. "Smem li da te pitam koliko si stara, Odeta?"

"Dovoljno stara da glasam, a nedovoljno stara za socijalno osiguranje."

"Pa, mislim da sam dobio ono što sam i tražio."

"Ali nežno, nadam se", reče ona i osmehnu se tim osmehom koji je zračio tako da su mu se mišice ježile.

"Ja imam dvadeset tri", reče on, "ali rođen sam 1964. - u godini kada te je Roland uzeo."

"To je besmislica."

"Ne. Živeo sam u 1987. kada je uzeo mene."

"Pa", reče ona trenutak kasnije. "To svakako prilično doprinosi tvojoj tvrdnji da je ovo stvarnost, Edi."

"Vagon 'Vranog Džima'... jesu li to bili oni vagoni rezervisani za crnce?"

"Za Negrose", reče ona. "Nazvati jednog Negrosa crncem malo je nepristojno, zar ne misliš tako?"

"Svi ćete tako sebe zvati negde oko 198O-te", reče Edi. "Kada sam ja bio dete, ako bih nazvao nekog crnog klinca Negrosom, to bi se završilo tučom. To bi bilo kao da sam ga nazvao crnčugom."

Ona ga pogleda za trenutak nesigurno, a onda ponovo odmahnu glavom.

"Ispričaj mi onda o toj cigli."

"Najmlađa sestra moje majke se udavala", reče Odeta. "Zvala se Sofija, ali moja majka ju je uvek zvala Plava Seka, zato što je to bila boja koja joj se oduvek dopadala. 'Ili joj se bar dopadalo da joj se dopada', tako je moja majka to objašnjavala. Zato sam je ja uvek zvala Plava Teta, čak i pre nego što sam je srela.

Bilo je to predivno venčanje. Posle njega bio je prijem.

Sećam se svih tih poklona."

Nasmejala se.

"Pokloni detetu uvek izgledaju predivno, zar ne, Edi?"

On se osmehnu. "Jah, tu si u pravu. Poklone nikada ne zaboravljaš. Ni ono što dobiješ sam, ni ono što dobije neko drugi."

"Moj otac je tada već počeo da zarađuje, ali sve što sam ja znala bilo je da nam ide nabolje. Tako je moja majka uvek to nazivala i jednom, kada sam joj rekla da me je jedna devojčica sa kojom sam se igrala pitala da li je moj tata bogat, majka mi je rekla šta treba da kažem ako me iko od drugova ikada bude ponovo to pitao. Da nam ide nabolje.

I tako su nameravali da poklone Plavoj Teti divan servis od porcelana i sećam se.. "

Glas joj zatreperi. Jedna ruka diže joj se do slepoočnice i odsutno je protrlja, kao da tamo oseća začetak glavobolje.

"Sećaš se čega, Odeta?"

"Sećam se da joj je moja majka dala specijal. "

"Šta?"

"Izvini. Boli me glava. Jezik mi se vezao. Ne znam zašto se, uostalom, trudim da ti sve ovo pričam."

"Smeta ti?"

"Ne. Ne smeta mi. Mislila sam da kažem da joj je moja majka dala jedan specijalni tanjir. Bio je beo, sa delikatnim plavim obrubom u obliku pletenice." Odeta se malo osmehnu. Ediju se učinilo da to nije baš sasvim opušten osmeh. Nešto vezano za ova sećanja uznemiravalo ju je, a način na koji je njihova neposrednost nadvladala izuzetno čudnu situaciju u kojoj se ona našla, situaciju koja bi trebalo da joj zaokuplja najveći deo pažnje, uznemiravao je njega.

"Mogu da vidim taj tanjir jasno kao što mogu sada da vidim tebe, Edi. Moja majka ga je dala Plavoj Teti, a ona je nad njim plakala i plakala. Mislim da je jednom videla takav tanjir kada su ona i moja majka bile deca, samo što njihovi roditelji, naravno, nikada nisu mogli da priušte ništa slično. Niko od njih kao dete nije dobio ništa specijalno. Posle prijema Plava Teta i njen muž otišli su na medeni mesec na Velike Smokije.

Otišli su vozom." Ona pogleda Edija.

"U vagonu 'Vranog Džima'", reče on.

"Tako je! U Vranom vagonu! Tih dana time su se vozili Negrosi, a tamo su i jeli. To je ono što pokušavamo da promenimo u Oksford Taunu."

Ona ga pogleda, gotovo sa sigurnošću očekujući da on insistira da se ona nalazi ovde, ali on se ponovo upetljao u paučinu sopstvenih sećanja: mokre pelene i te reči. Oksford Taun. Samo što su iznenada došle i druge reči, samo jedna rečenica, ali mogao je da se seti kako ju je Henri pevao iznova i iznova sve dok ga majka nije zamolila da prestane kako bi mogla da čuje Voltera Kronkajta.

Bolje da istraga ni na šta ne čeka. To su bile reči koje je Henri iznova i iznova zapevao nazalno i monotono. Hteo je da se seti još koje, ali nije mogao, i zar je to bilo uopšte za iznenađenje? U to vreme nije mogao imati više od tri godine. Bolje da istraga ni na šta ne čeka. Od tih reči prože ga jeza.

"Edi, da li ti je dobro?"

"Da. Zašto?"

"Zadrhtao si."

On se osmehnu. "Mora da mi je Paja Patak prešao preko groba."

Ona se nasmeja. "U svakom slučaju, bar nisam pokvarila venčanje. To se desilo kada smo hodali natrag ka železničkoj stanici. Prenoćili smo kod prijateljice Plave Tete i ujutro je moj otac pozvao taksi. Taksi je došao gotovo odmah, ali kada je vozač video da smo obojeni, odvezao se kao da mu glava gori a i dupe mu već tinja. Prijateljica Plave Tete već je otišla napred do depoa sa našim prtljagom - bilo ga je dosta, zato što smo nameravali da provedemo nedelju dana u Njujorku. Sećam se da je moj otac rekao da jedva čeka da vidi kako će mi se lice ozariti kada sat u Central parku odzvoni i zaigraju životinje.

Moj otac je rekao da možemo i peške da odemo do stanice. Majka se smesta složila sa tim, rekavši da je to fina zamisao, da ima samo jedna milja i da će biti lepo protegnuti noge pošto smo upravo proveli tri dana u jednom vozu, a čekalo nas je još pola dana u sledećem.

Moj otac je rekao da, i da je osim toga sjajno vreme, ali mislim da sam čak i sa pet godina znala da je besan, da ga je stid i da se oboje plaše da pozovu drugi taksi kako se ista stvar ne bi ponovila.

I tako smo krenuli ulicom. Ja sam bila sa unutrašnje strane zato što se moja majka plašila da ću biti suviše blizu kolovoza. Sećam se da sam se pitala da li je moj tata mislio da će mi lice stvarno početi nekako da svetluca ili tako nešto kada budem videla taj sat u Central parku, kao i da li će me to boleti, a onda mi je pala cigla na glavu. Sve mi se smrklo na neko vreme. A zatim su počeli snovi. Živopisni snovi."

Osmehnula se.

"Poput ovog sna, Edi."

"Da li je cigla pala, ili te je neko njom gađao?"

"Nikada nisu nikoga našli. Policajci su (majka mi je to ispričala mnogo kasnije, kada sam imala negde šesnaest) pronašli mesto na kom su mislili da je bila cigla, ali nedostajalo ih je još, a neke su bile razlabavljene. Bilo je to odmah kraj prozora sobe na četvrtom spratu u stambenoj zgradi predviđenoj za rušenje. Ali, naravno, tamo je boravilo mnogo ljudi.

Naročito noću."

"Naravski", reče Edi.

"Niko nije video bilo koga da izlazi iz zgrade, pa je to ušlo u zapisnik kao nezgoda. Moja majka je rekla kako misli da jeste bila, ali ja mislim da je lagala. Nije se čak ni potrudila da mi kaže šta je mislio moj otac.

Oboje su još pokušavali da shvate to da nas je taksista samo jednom pogledao i odvezao se dalje. To ih je više nego bilo šta drugo uverilo da je neko bio gore, prosto gledao odozgo, video nas kako dolazimo i rešio da baci ciglu na crnčuge.

Hoće li ta tvoja jastog-stvorenja ubrzo izaći?"

"Ne", reče Edi. "Ne do sumraka. Dakle, jedna od tvojih ideja jeste da je sve ovo san u komi nalik na one koje si sanjala kada te je klepila cigla. Samo što ovaj put misliš da se radi o nekakvoj močugi."

"Da."

"Koja je druga?"

Odetino lice i glas bili su sasvim mirni, ali glava joj je bila ispunjena ružnim kolopletom slika koje su se sve svodile na Oksford Taun, srez Oksford Taun. Kako beše ona pesma? Mesečina ubi dva čoveka/Istraga bolje da ni na šta ne čeka. Ne baš, ali blizu. Blizu.

"Možda sam poludela", reče ona.

7

Prve reči koje su Ediju pale na um bile su: Ako misliš da si poludela, Odeta, onda si stvarno ćaknuta.

Kratko razmatranje, medutim, natera ga da shvati kako mu se takav argument ne bi mnogo isplatio.

Umesto toga, ćutao je neko vreme, sedeo kraj njenih invalidskih kolica, privučenih kolena, držeći se za ručne zglobove.

"Jesi li ti zaista bio zavisnik o heroinu?"

"Još sam", reče on. "To ti je kao da si alkoholičar, ili'bazer'. Nije to stvar koju možeš da prevaziđeš. Slušao sam o tome i u glavi mislio 'Da, da, da, tako je', znaš, ali sada razumem. I dalje želim to i verujem da će deo mene uvek želeti, ali ona fizička zavisnost je prošla."

"Šta je to 'baziranje'?" upita ona.

"Nešto što još nije bilo izmišljeno u tvom vremenu.

To ti je nešto što se radi sa kokainom, samo što pre liči na pretvaranje TNT-a u atomsku bombu."

"Radio si to?"

"Hriste, ne. Rekao sam ti, heroin je bio moja stvar."

"Ne ličiš na zavisnika", reče ona.

Edi je, u stvari, izgledao prilično dobro... pod uslovom, naravno, da se prenebregne miris divljači koji se uzdizao sa njegovog tela i odeće (sebe je mogao da izriba, i to je i činio, mogao je da izriba i odeću i to je i činio, ali u nedostatku sapuna, ni jedno ni drugo nije mogao da opere). Kosa mu je bila kratka kada je Roland stupio u njegov život (da bi bolje prošao kroz carinu, dušo, a kakav je samo to vic bio), a sada je i dalje imala pristojnu dužinu. Svakog jutra brijao se oštrim sečivom Rolandovog noža, najpre obazrivo, a potom sa sve većom sigurnošću. Bio je suviše mlad da brijanje bude deo njegovog života kada je Henri otišao u 'Nam, a ni Henriju to tada nije bilo naročito važno; nikada nije pustio bradu, ali se ponekad nije brijao po tri ili četiri dana pre nego što bi ga Mama zvocanjem naterala da "pokosi te čekinje". Međutim, kada se vratio, Henri je bio manijak po tom pitanju (kao i po još nekoliko - prašak za stopala posle tuširanja; pranje zuba tri ili četiri puta dnevno, praćeno tečnošću za ispiranje usta; odeća uvek na vešalici) i isto tako pretvorio je i Edija u fanatika. Čekinje su bile košene svakog jutra i svake večeri. Sada mu je ta navika bila duboko usađena, kao i druge kojima ga je Henri naučio. Uključujući, naravno, i ono što središ iglom.

"Suviše sam uredan?" upita je on, isceren.

"Suviše beo", reče ona kratko, a onda zaćuta na trenutak, strogo zagledana u more. I Edi je ćutao. Ako je za to i postojao odgovor, on ga nije znao.

"Izvini", reče ona. "To je bilo vrlo neljubazno, vrlo nepravedno i nimalo ne liči na mene."

"U redu je."

" Nije. To je kao kada neka bela osoba kaže nešto kao: 'Pi' bre, nikad ne bi' ni pretpostavio da si crnja'nekome sa veoma svetlom kožom."

"Voliš da misliš da si pravednija", reče Edi.

"Ono što volimo da mislimo o sebi i ono što zaista jesmo retko kada imaju išta zajedničkog, rekla bih, ali da - volim da mislim da sam pravednija. Zato te molim da prihvatiš izvinjenje, Edi."

"Pod jednim uslovom."

"Šta je to?" ponovo se malo osmehivala. To je bilo dobro. Sviđalo mu se kada je mogao da je natera na osmeh.

"Da daš ovome poštenu šansu. To je uslov."

" Čemu da dam poštenu šansu?" Zvučalo je kao da ju je to malo razonodilo. Edi bi se narogušio na takav ton u glasu nekog drugog, osetio bi da ga zezaju, ali sa njom je bilo drugačije. Sa njom je to bilo u redu.

Pretpostavljao je da je sa njom maltene sve bilo tako.

"Da postoji i treća alternativa. Da se ovo zaista dešava. Mislim..." Edi pročisti grlo. "Nisam mnogo vičan tim filozofskim sranjima ili, znaš, metamorfozi ili kako već to zovu..."

"Misliš na metafiziku?"

"Možda. Ne znam. Izgleda. Ali znam da ne možeš da se motaš okolo i da ne veruješ u ono što ti čula saopštavaju. Što, ako je tvoja zamisao da je sve ovo san tačna..."

"Nisam rekla san..."

"Šta god da si rekla, na to se svodi, zar ne? Lažna stvarnost?"

Ako je u njenom glasu maločas i bilo nečeg blago snishodljivog, to je sada nestalo. "Filozofija i metafizika ti možda i ne leže, Edi, ali mora da si đavolski dobro vodio debate u školi."

"Nikada nisam učestvovao u debati. To je bilo za peškire, lopate i šmokljane. Kao i šah klub. Na šta to misliš, ne leže? Kako da leže?"

"Prosto, nisu nešto što voliš. A na šta ti to misliš, peškiri? Šta su ti to peškiri?

Gledao ju je za trenutak, a onda slegnuo ramenima.

"Homići. Pešovani. Nema veze. Mogli bismo čitav dan da razmenjujemo sleng. To nas nikuda ne vodi. Ono što pokušavam da kažem jeste da, ako je sve ovo san, možda je on moj, a ne tvoj. Ti bi mogla da budeš tvorevina moje mašte."

Njen osmeh zadrhta. "Ti.. tebe niko nije klepio."

"Ni tebe niko nije klepio."

Sada joj je osmeh sasvim nestao. "Niko koga se sećam", ispravi ga ona sa izvesnom oštrinom.

"Ni mene!" reče on. "Rekla si mi da su gadni tamo, u Oksfordu. Pa, ni ti carinici nisu bili baš neki veseljaci kada nisu mogli da nađu drogu za kojom su tragali.

Možda je jedan od njih mogao da me klepi drškom pištolja po glavi. Možda sada ležim na Belviju dok oni pišu izveštaje, objašnjavaju kako sam, dok su me ispitivali, počeo nasilnički da se ponašam, pa su morali da me smire."

"Nije to isto."

"Zašto? Zato što si ti inteligentna i društveno angažovana crna dama bez nogu, a ja sam samo gedža iz Ko-Op Sitija?" Rekao je to isceren, u nameri da to bude prijazno zezanje, ali ona siknu na njega.

"Volela bih da prestaneš da mi govoriš da sam crna."

On uzdahnu. "Okej, ali potrajaće dok se budem navikao na to."

"Svejedno je trebalo da budeš član debatnog kluba."

"Jebeš to", reče on i način na koji je zakolutala očima natera ga da ponovo shvati da je razlika medu njima mnogo šira od boje; govorili su jedno drugome sa razdvojenih ostrva. Vreme je bilo voda između njih.

Nema veze. Ta reč joj je privukla pažnju. "Ne želim da debatujem sa tobom. Želim da se probudiš i shvatiš činjenicu da jesi budna, to je sve."

"Možda bih mogla da budem u stanju da barem postupam u skladu sa onim što diktira ta tvoja treća alternativa, dok god ovo... ova situacija... bude i dalje trajala, da nije jedne stvari. Postoji suštinska razlika između onoga što se desilo tebi i onoga što se desilo meni. Toliko suštinska, toliko krupna da je nisi ni video."

"Onda mi je pokaži."

"U tvojoj svesti nema diskontinuiteta. U mojoj postoji veoma veliki."

"Ne razumem."

"Hoću da kažem da se u potpunosti sećaš proteklog vremena", reče Odeta. "Tvoja priča ide od tačke do tačke: avion, upad tog... tog... njega..."

Ona klimnu glavom prema obroncima sa jasnom odvratnošću.

"Skrivanje droge, policajci koji su te priveli, sve ostalo. To je fantastična priča, nema karika koje nedostaju.

Što se mene tiče, ja sam doputovala iz Oksforda, sačekao me je Endru, moj vozač, i dovezao me do moje zgrade. Okupala sam se i poželela da zaspim - počela je veoma jako da me boli glava, a san je jedini lek koji iole može da pomogne kada su glavobolje stvarno teške. Ali, bližila se ponoć i pomislila sam da ću prvo da pogledam vesti. Neki od nas su pušteni, ali još ih je dobar broj bio u apsu kada smo otišli. Želela sam da saznam da li su njihovi slučajevi zaključeni.

Obrisala sam se, obukla kućni ogrtač i otišla u dnevnu sobu. Uključila sam TV vesti. Spiker je počeo da priča o Hruščovljevom govoru o američkim savetnicima u Vijetnamu. Rekao je: 'Imamo filmski izveštaj iz...' a onda je nestao i ja sam se kotrljala ovom plažom. Ti kažeš da si me video u nekakvim čarobnim vratima koja su sada nestala, da sam bila kod Mejsisa i da sam krala. Sve to je samo po sebi dovoljno besmisleno, ali sve da je i tako, mogla sam da nađem nešto bolje nego da kradem bižuteriju. Ja ne nosim nakit."

"Onda bolje ponovo pogledaj svoje ruke, Odeta", reče Edi tiho.

Veoma dugo gledala je najpre "dijamant" na svom levom maliću, previše krupan i vulgaran da bude išta drugo do lažnjak, zatim veliki opal na trećem prstu desne ruke, koji je bio suviše krupan i vulgaran da bude išta drugo do pravi.

"Ništa od svega ovoga se ne dešava", ponovi ona čvrsto.

"Zvučiš kao pokvarena ploča!" Prvi put se zaista naljutio. "Svaki put kada neko izbuši rupu u tvojoj finoj maloj priči, samo se povučeš do tog svog 'ništa od ovoga se ne dešava' sranja. Moraš se opametiti,'Deta."

" Ne zovi me tako! Mrzim to!" prasnu ona tako kreštavo da je Edi odskočio.

"Izvini. Isuse! Nisam znao."

"Prešla sam iz noći u dan, od neodevene u odevenu, iz svoje dnevne sobe na ovu napuštenu plažu. Ono što se u stvari dogodilo jeste da me je neki debeli seljački šerifov zamenik tresnuo po glavi močugom i to je sve! "

"Ali tvoja sećanja se ne prekidaju u Oksfordu", reče on blago.

"Š-Šta?" Ponovo nesigurna. Ili možda uviđa, a to ne želi. Kao sa prstenjem.

"Ako su te klepili u Oksfordu, otkud to da ti se sećanja tamo ne prekidaju?"

"U ovakvim stvarima nema uvek mnogo logike."

Ponovo je trljala slepoočnice. "A sada, ako nemaš ništa protiv, Edi, radije bih okončala ovaj razgovor.

Glavobolja mi se vratila. Jako gadna."

"Pretpostavljam da to da li je sve logično ili nije zavisi od toga u šta ti želiš da veruješ. Video sam te kod Mejsisa, Odeta. Video sam te da kradeš. Kažeš da ne radiš takve stvari, ali takođe si mi rekla i da ne nosiš nakit. Rekla si mi to iako si nekoliko puta spustila pogled na ruke dok smo razgovarali. To prstenje je tada bilo tamo, ali ti kao da nisi mogla da ga vidiš sve dok ti nisam skrenuo pažnju i naterao te da ga vidiš."

"Ne želim da razgovaram o tome!" viknu ona. "Boli me glava!"

"U redu. Ali ti znaš gde si izgubila trag vremena, a to nije bilo u Oksfordu."

"Ostavi me na miru", reče ona tupo.

Edi vide kako se revolveraš sporo vraća sa dve pune mešine, jednom vezanom oko pojasa, a drugom prebačenom preko ramena. Izgledao je veoma umorno.

"Želeo bih da mogu da ti pomognem", reče Edi, "ali da bih to učinio, pretpostavljam da moram da budem stvaran."

Stajao je tamo za trenutak, ali njena glava je bila pognuta, a vršci prstiju uporno su joj masirali slepoočnice.

Edi ode da susretne Rolanda.

8

"Sedi." Edi uze mešine. "Izgledaš dibidus propalo."

"I jesam. Ponovo ću se razboleti."

Edi pogleda revolveraševe zajapurene obraze i čelo, ispucale usne, pa klimnu glavom. "Nadao sam se da se to neće desiti, ali nisam ni toliko iznenađen, čoveče. Nisi izgurao ceo ciklus. Balazar nije imao dovoljno kefleksa."

"Ne razumem te."

"Ako ne uzimaš penicilinski lek dovoljno dugo, ne ubiješ infekciju. Samo je oteraš u podzemlje. Prođe nekoliko dana, a ona se vrati. Trebaće nam još, ali imamo bar još jedna vrata do kojih moramo da dođemo. U međuvremenu, moraćeš da se odmaraš."

Edi je nesrećno razmišljao o tome da Odeti nedostaju noge i da mora da se ide sve dalje i dalje da bi se pronašla voda. Zapitao se da li je Roland mogao da odabere gore vreme za povratak infekcije.

Pretpostavljao je da je to bilo moguće; samo nije video kako.

"Moram da ti kažem nešto o Odeti."

"To joj je ime?"

"Aha."

"Veoma je lepo", reče revolveraš.

"Jah. I ja sam tako mislio. Ono što nije lepo jeste to što oseća o ovom mestu. Ona ne misli da je ovde."

"Znam. I ja joj se mnogo ne dopadam, zar ne?"

Ne, pomisli Edi, ali to je ne sprečava da misli kako si i ti jedna žešća halucinacija. Nije to rekao, samo je klimnuo glavom.

"Razlozi su gotovo isti", reče revolveraš. "Vidiš, ona nije žena koju sam preveo preko. Uopšte nije."

Edi je zurio, a onda najednom klimnuo glavom, uzbuđen. Taj zamućeni pogled u ogledalu... to režeće lice.. čovek je bio u pravu. Isuse Hriste, naravno da jeste! To uopšte nije bila Odeta.

Tada se seti ruku koje su bezbrižno preturale po šalovima i isto tako bezbrižno počele da trpaju bižuteriju u njenu veliku tašnu - gotovo, činilo se, kao da je želela da je uhvate.

Prstenje je bilo tamo.

Isto prstenje.

Ali to ne znači nužno i iste ruke, pomisli on divlje, ali to je držalo vodu samo za sekund. Proučio joj je ruke.

One jesu bile iste, dugih prstiju, nežne.

"Ne", nastavi revolveraš. "Nije." Njegove plave oči pažljivo su proučavale Edija.

"Njene ruke..."

"Slušaj", reče revolveraš, "slušaj pažljivo. Naši životi možda zavise od toga - moj zato što ću se ponovo razboleti, a tvoj zato što si se zaljubio u nju."

Edi oćuta.

"To su dve žene u istom telu. Ona je bila jedna žena kada sam ušao u nju, a druga kada sam se vratio ovamo."

Sada Edi nije mogao ništa da kaže.

"Bilo je tu još nešto, nešto čudno, ali ja ili nisam to shvatio, ili jesam, pa mi je onda izmaklo. Činilo mi se važno."

Roland pogleda pored Edija, pogleda invalidska kolica na plaži, sama na kraju svoje kratke staze niotkuda. Onda ponovo pogleda Edija.

"Razumem vrlo malo od ovoga, ili kako je tako nešto moguće, ali ti moraš da budeš na oprezu.

Razumeš li to?"

"Da." Edijeva pluća kao da su imala malo vazduha u sebi. Shvatao je - ili je, bar, imao razumevanje jednog filmskog gledaoca za ono o čemu je revolveraš govorio - ali nije imao daha da to objašnjava, ne još.

Osećao se kao da mu je Roland izbio sav vazduh.

"Dobro. Zato što je žena u koju sam ušao sa one strane vrata bila smrtonosna koliko i ona jastog-stvorenja što izlaze noću."

GLAVA 4 - DETA NA DRUGOJ STRANI

1

Moraš da budeš na oprezu, rekao je revolveraš i Edi se složio, ali revolveraš je znao da Edi ne zna o čemu on to priča; čitava zadnja polovina Edijevog uma, od koje zavisi opstanak, nije primila poruku.

Revolveraš je to video.

Sreća Edijeva da jeste.

2

Usred noći, oči Dete Voker naglo se otvoriše. Bile su pune zvezdane svetlosti i jasne inteligencije.

Sećala se svega: kako se borila protiv njih, kako su je vezali u stolici, kako su joj se rugali, zvali je crna kučko, crna kučko.

Sećala se čudovišta koja su izlazila iz talasa i sećala se kako je jedan od muškaraca - onaj stariji - ubio jedno. Mlađi je upalio vatru, ispekao ga, a onda joj ponudio zadimljeno čudovišno meso na štapiću, isceren. Sećala se da mu je pljunula u lice, sećala se kako mu se kez pretvorio u ljutito belačko mrštenje.

Udario ju je po licu i rekao joj: Pa, nema veze, dovešću te ja u red, crna kučko. Sačekaj pa vidi da li neću. Onda su se on i Stvarno Gadan Čovek - nasmejali i Stvarno Gadan Čovek je izvukao parče govedine koje je pljunuo i lagano ispekao na vatri, na plaži ovog tuđinskog mesta na koje su je doveli.

Miris govedine koja se polako pekla bio je zavodljiv, ali ona nije dala nikakav znak. Čak ni kada joj je mlađi zamahao parčetom mesa ispred lica, zapevajući Grizi da ga uhvatiš, crna kučko, hajde, grizi da ga uhvatiš, ona je sedela kao kamen i uzdržavala se.

Onda je zaspala, a sada je bila budna i konopci kojima su je vezali nestali su. Više nije bila u svojoj stolici, već je ležala na jednom ćebetu i ispod drugog, daleko iznad linije plime, gde su jastog-stvorenja još lunjala, postavljala pitanja i hvatala ponekog nesrećnog galeba iz vazduha.

Ona pogleda levo i ne vide ništa.

Ona pogleda desno i vide dva usnula muškarca umotana u dve gomile ćebadi. Mlađi je bio bliži, a Stvarno Gadan Čovek skinuo je svoje opasače sa pištoljima i odložio ih kraj sebe.

Pištolji su još bili na njima.

Gadnu si grešku napravijo, mater ti jebem, pomisli Deta i otkotrlja se udesno. Glasno krckanje i škripa njenog tela na pesku nisu se mogli čuti od vetra, talasa, stvorenja koja su postavljala pitanja. Puzala je polako po pesku (i sama nalik na neko od onih jastogovišta), dok su joj oči svetlucale.

Ona posegnu za opasačima i izvuče jedan pištolj.

Bio je veoma težak, glatko je ležao u ruci i bio nekako sam po sebi smrtonosan. Težina je nije brinula. Imala je jake ruke, ta Deta Voker.

Ona otpuza još malo dalje.

Mlađi muškarac bio je obični kamen koji hrče, ali Stvarno Gadan Čovek malo se promeškoljio u snu i ona se zaledila sa režanjem istetoviranim na licu sve dok on nije ponovo utihnuo.

Taj ti je jedan podli kučkin sin. Proveri, Deta. Proveri si, da bidneš sigurna.

Ona pronade izlizanu polugicu za otvaranje burenceta, pokuša da je gurne napred, ne dobi ništa, pa umesto toga povuče. Burence se otvori.

Pun! Jebač je pun! Ima prvo da skineš ovog mladog picopevca, pa će taj Stvarno Gadan Čovek da se probudi, a ti će' da mu se lepo iskeziš - nasmeši se, milo moje, da bi vid'la 'di si - a onda ima da ga lepo prosviraš kako treba.

Ona vrati burence, poče da vuče zapinjač.. a onda sačeka.

Kada je vetar dunuo u novom naletu, ona nategnu zapinjač do kraja.

Deta uperi Rolandov pištolj u Edijevu slepoočnicu.

3

Revolveraš je posmatrao poluotvorenim okom.

Groznica mu se vratila, ali još nije bila gadna, ne toliko gadna da ne veruje sam sebi. I tako je čekao dok je to poluotvoreno oko bilo samo prst na obaraču njegovog tela, tela koje je uvek bilo njegov revolver onda kada nije imao revolver u ruci.

Ona povuče obarač.

Klik.

Naravno klik.

Kada su se on i Edi vratili sa mešinama posle razgovora, Odeta Holms je bila u dubokom snu u svojim invalidskim kolicima, zgurena na jednu stranu.

Načinili su joj na pesku ležaj što su bolje mogli i nežno je preneli iz kolica do prostrte ćebadi. Edi je bio siguran da će se ona probuditi, ali Roland je znao da neće.

On je ubio lovinu, Edi je potpalio vatru i jeli su, sačuvavši porciju za ujutro, za Odetu.

Onda su razgovarali i Edi je rekao nešto što je blesnulo Rolandu kao iznenadno sevanje munje. Bilo je to suviše jarko i suviše kratko da bi potpuno razumeo, ali on je video mnogo, onako kako se u jednom jedinom, srećnom sevu munje, može razabrati konfiguracija terena.

Mogao je tada da kaže Ediju, ali nije. Shvatao je da on mora da bude Edijev Kort, a kada je neki od Kortovih učenika ostao povređen i krvav od nekog neočekivanog udarca, Kortov odgovor bio je uvek isti:

Dete ne razume šta je čekić sve dok se ne udari po prstima dok ukucava ekser. Diži se i prestani da cviliš, crve! Zaboravio si očevo lice!

I tako je Edi zaspao iako mu je Roland rekao da mora da bude na oprezu i kada je Roland bio siguran da oboje spavaju (čekao je duže na Gospu koja je, smatrao je on, bila kadra za lukavstva) napunio je pištolje istrošenim čaurama, skinuo opasače (to ga je zabolelo), i stavio ih kraj Edija.

Onda je sačekao.

Jedan sat; dva; tri.

Negde na polovini četvrtog sata, dok je njegovo umorno i grozničavo telo pokušavalo da drema, osetio je pre nego primetio da se Gospa probudila i potpuno se probudio i sam.

Posmatrao je kako se prevrće. Posmatrao je kako joj se šake pretvaraju u kandže i vuku je po pesku tamo gde su mu ležali opasači sa pištoljima.

Posmatrao je kako uzima jedan, privlači se Ediju, a onda zastaje, nakrenute glave, dok joj se nozdrve šire i skupljaju, ne samo da njuše vazduh; ispituju mu ukus.

Da. Ovo je bila žena koju je doveo preko.

Kada je pogledala revolveraša, on je učinio više nego da se napravio da spava, zato što bi ona osetila prevaru; zaista je zaspao. Kada je osetio da joj se pogled pomerio dalje od njega, ponovo je otvorio to jedno oko. Video je kako ona počinje da diže pištolj - činila je to sa manje napora nego Edi prvi put kada ga je Roland video da isto to radi - i cilja u Edijevu glavu.

Tada je zastala, lica ispunjenog neopisivom prepredenošću.

U tom trenutku podsetila ga je na Martena.

Zapetljala je oko burenceta, isprva pogrešno, a onda ga otvorila. Pogledala je dna čaura. Roland se ukoči u iščekivanju da vidi hoće li ona znati da su kapisle već bile udarene, iščekujući da vidi da li će okrenuti pištolj, pogledati sa druge strane burenceta i videti da je tamo samo praznina umesto olova (pomislio je da napuni pištolj mecima koji su se već pokazali kao ćorci, ali samo načas; Kort ih je naučio da svakim pištoljem u krajnjoj liniji vlada Matoro Rascepljeno Stopalo i da metak koji jednom ne opali drugi put može da učini suprotno). Ako to učini, on će smesta skočiti.

Ali ona zatvori burence, poče da zapinje zapinjač.. a onda ponovo zastade. Zastade da sačeka da vetar prikrije tiho škljocanje.

On pomisli: Evo još jednog. Bože, ona je zla, nema noge, ali i ona je revolveraš isto tako sigurno kao i Edi.

Čekao je sa njom.

Vetar nalete.

Ona zape zapinjač do kraja i postavi pištolj na pola inča od Edijeve slepoočnice. Sa kezom gotovo nalik na grimasu zloduha, ona povuče oroz.

Klik.

On sačeka.

Ona povuče oroz ponovo. I ponovo. I ponovo.

Klik-klik-klik.

"Bem ti MATER!" vrisnu ona i okrenu drugi kraj pištolja tečnim, gracioznim pokretom.

Roland se skupi, ali ne skoči. Dete ne razume šta je čekić sve dok se ne udari po prstima dok ukucava ekser.

Ako ubije njega, ubila je i tebe.

Nema veze, odgovori neumoljivo Kortov glas.

Edi se promeškolji. I refleksi mu nisu bili loši; pomerio se dovoljno brzo da izbegne onesvešćivanje ili smrt. Umesto da mu se spustio na ranjivu slepoočnicu, težak rukohvat pištolja tresnu sa strane po vilici.

"Šta.. Isuse!"

" BEMTIMATER! BEMTIMATER BELU!" vrisnu Deta i Roland vide kako podiže pištolj drugi put. I mada je bila bez nogu, a Edi se kotrljao u stranu, rizikovao je dovoljno. Ako Edi sada nije naučio lekciju, nikada neće. Sledeći put kada revolveraš bude rekao Ediju da bude na oprezu, Edi će to i biti, a osim toga - kuja je bila brza. Ne bi bilo mudro osloniti se više od ovoga, bilo na Edijevu brzinu, bilo na Gospinu nesposobnost.

On se opruži, prelete preko Edija i odbaci je unatrag, završivši na njoj.

"'Oćeš ti, bemtimater?" vrisnu ona na njega, okrenuvši istovremeno svoje medunožje uz njegove prepone i podigavši ruku u kojoj je još držala pištolj iznad njegove glave. "'Oćeš. Ima da ti dam, ako 'oćeš, jašta!"

"Edi!", viknu on ponovo i sada nije samo vikao, već zapovedao. Za trenutak, Edi je samo i dalje čučao tamo razrogačeno dok mu je krv kapala sa vilice (koja je već počela da otiče), izbuljen, raširenih očiju. Pomeri se, zar ne možes da se pomeriš, pomisli on, ili to ne želiš?

Snaga mu je nestajala i sledeći put kada bude spustila tu tešku dršku pištolja slomiće mu ruku... ukoliko bude stigao da je podigne na vreme. Ako ne, razbiće mu glavu.

Tada se Edi pokrenu. Uhvati pištolj dok se spuštao i ona zakrešta, okrenu se prema njemu, stade da ga ujeda kao vampir i psuje ga patois- om iz slivnika toliko mračno južnjačkim da čak ni Edi nije mogao da ga razume; Rolandu je to izgledalo kao da je žena iznenada progovorila stranim jezikom. Ali Edi je bio u stanju da joj istrgne pištolj iz šake i pošto je predstojeći udarac sprečen, Roland je uspeo da je pribije uz tle.

Čak ni tada nije odustala već je nastavila da se otima, poskakuje i psuje, tamnog lica oblivenog znojem.

Edi je zurio dok su mu se usta otvarala i zatvarala kao usta ribe. On uz oklevanje dodirnu vilicu, trže se, skloni prste i zagleda se u njih i u krv na njima.

Vrištala je da će ih obojicu ubiti; mogu da probaju da je siluju, ali ona će ih ubiti pičkom, videće oni, to je jedna gadna kurvinska pećina sa zubima na ulazu i ako požele da je oprobaju i istražuju videće da je tako.

"Šta to do đavola..." reče Edi glupavo.

"Jedan od mojih opasača", dahtao je revolveraš oštro na njega. "Uzmi ga. Prevrnuću se tako da bude na meni, a ti joj zgrabi ruke i veži joj ih iza leđa."

"Na sveti NIKAD!" zakrešta Deta i praćaknu se beznogim telom sa tako iznenadnom snagom da umalo što nije zbacila Rolanda sa sebe. Osećao je kako pokušava iznova i iznova da podigne patrljak desne butine, u želji da mu ga zabije u jaja.

"Ja.. ja.. ona..."

"Mrdaj, prokleto ti bilo očevo lice!" riknu Roland i Edi se konačno pomeri.

4

Umalo da nisu dvaput izgubili kontrolu nad njom dok su je umotavali i vezivali. Ali Edi je konačno bio u stanju da veže jedan Rolandov opasač u čvor oko njenih ručnih zglobova - koristeći svu snagu - i konačno ih povuče iza nje (sve vreme je izbegavao njene ugrize dok se bacakala, kao mungos koji izbegava napade zmije; ujede je izbegao, ali pre nego što je Edi završio, revolveraš je bio mokar od pljuvačke), a onda ju je Edi svukao sa njega držeći kratki deo opasača koji je virio iz čvora. Nije želeo da povredi to stvorenje koje se otimalo, psovalo i vrištalo. Bila je daleko ružnija od jastogovišta zbog veće inteligencije koja ju je hranila informacijama, ali on je znao da ume da bude i prelepa. Nije želeo da povredi tu drugu osobu koju je ova posuda skrivala negde u sebi (kao što živa golubica leži skrivena duboko u jednom od tajnih pretinaca madioničareve čarobne kutije).

Odeta Holms bila je negde u tom vrištećem, kreštavom stvoru.

5

Iako je poslednja životinja koju je jahao - mazga - uginula previše davno da bi je pamtio, revolveraš je još imao komad njenog ulara (koji je, opet, nekada bio fini revolverašev laso). Njime su je vezali za kolica, kao što je i zamišljala (ili se lažno sećala, što na kraju izađe na isto, zar ne?) da su već učinili. Onda su se povukli dalje od nje.

Da nije bilo gmizavih jastogolikih stvorenja, Edi bi se spustio do vode i oprao ruke.

"Povraća mi se", reče on glasom koji je protrčavao skalom kao glas dečaka u pubertetu.

"Što malo ne pofafate jedan drugom KURAC?" zakrešta stvar koja se otimala u kolicima. "Što lepo ne uradite to ako cvikate od pizde jedne crnkinje? Samo napred. Jašta! Posisajte jedan drugom kitu! Ajde, dok još možete, jer će Deta Voker da se digne iz ove stolice i da te stare žgoljave kite otfikari i njima na'rani one dole hodajuće testere!"

"Ona je žena u kojoj sam bio. Da li mi sada veruješ?"

"Verovao sam ti i pre" , reče Edi. " Rekao sam ti to."

" Verovao si da veruješ. Verovao si u gornjem sloju uma. Da li sada sasvim veruješ? Sve do dna?"

Edi pogleda stvora koja je kreštao i grčio se u kolicima, a onda odvrati pogled, beo, ako se izuzme posekotina na vilici koja mu je malo kapala. Ta strana njegovog lica počela je da liči na balon.

"Da", reče on. "Bože, da."

"Ova žena je monstrum."

Edi zaplaka.

Revolveraš je želeo da ga uteši, ali nije mogao da počini takvo svetogrđe (isuviše dobro se sećao Džejka) i otišao je u mrak dok ga je sve unutra bolelo od nove groznice.

6

Mnogo ranije te noći, dok je Odeta još spavala, Edi je rekao da možda shvata šta to nije u redu sa njom.

Možda. Revolveraš ga je upitao na šta to misli.

"Možda je šizofrenik."

Roland je samo odmahnuo glavom. Edi objasni onako kako je on shvatao šizofreniju, zahvaljujući filmovima poput Tri Evina lica i raznim TV serijama (mahom sapunicama koje su on i Henri često gledali dok su bili ufiksani). Roland je klimnuo glavom. Da.

Bolest koju je Edi opisao zvučala je otprilike tako.

Žena sa dva lica, jednim svetlim a drugim mračnim.

Lice poput onog koje mu je čovek u crnom pokazao na petoj tarot karti.

"I oni ne znaju - ti šizofrenici - da poseduju nekog drugog?"

"Ne", reče Edi. "Ali..." On zaćuta, smrknuto posmatrajući kako jastogovišta gmižu i zapitkuju, zapitkuju i gmižu.

"Ali šta?"

"Ja ne umem da stežem mozgove", reče Edi, "tako da ne znam stvarno..."

"Da stežeš mozgove? Ko to steže mozgove?"

Edi se kucnu po slepoočnici. "Doktori za glavu.

Doktori za um. U stvari se zovu psihijatri."

Roland klimnu glavom. Više mu se dopadalo stezač mozgova. Zato što je mozak ove Gospe bio preveliki.

Dvostruko veći nego što je bilo potrebno.

"Ali, mislim da šiznuti gotovo uvek znaju da nešto nije u redu sa njima", reče Edi. "Zato što imaju praznine. Možda grešim, ali uvek sam ih zamišljao kao dvoje ljudi koji misle da imaju delimičnu amneziju, zbog praznih mesta u pamćenju kada druga ličnost ima kontrolu. Ona... Ona kaže da se seća svega. Ona stvarno misli da se seća svega."

"Zar nisi rekao da ne veruje kako se išta od svega ovoga događa?"

"Jah", reče Edi, "ali zaboravi to za sada. Pokušavam da kažem da, bez obzira na to u šta ona veruje, ono čega se seća nastavlja se pravo na njenu dnevnu sobu u kojoj je sedela u kućnom ogrtaču i gledala ponoćne vesti, bez ikakvog prekida. Ona nema nikakav osećaj da je neka druga osoba preuzela kontrolu između tog trenutka i onog kada si je zgrabio kod Mejsisa. Ma šta, to se možda desilo sutradan, ili nedeljama kasnije.

Znam da je još bila zima pošto je većina kupaca u radnji nosila kapute..."

Revolveraš klimnu glavom. Edijeva zapažanja su se izoštravala. To je bilo dobro. Promakle su mu čizme i šalovi, rukavice koje su virile iz džepova kaputa, ali ipak je bilo dobro za početak.

..... ali je inače nemoguće utvrditi koliko je dugo Odeta bila ta druga žena zato što to ona ne zna ni sama. Mislim da se nalazi u situaciji u kakvoj nikada nije bila i način na koji štiti obe strane jeste ta priča o udarcu po glavi."

Roland klimnu glavom.

"I to prstenje. Kada je to videla, stvarno se uzdrmala. Pokušala je da to ne pokaže, ali videlo se, nego šta."

Roland upita: "Ako te dve žene ne znaju da postoje u istom telu i ne žele čak ni da posumnjaju da nešto nije u redu, ako svaka od njih ima posebni lanac sećanja, delimično stvaran, delimično izmišljen tako da odgovara vremenu kada je tamo ona druga, šta ćemo da radimo sa njom?"

Edi slegnu ramenima. "Nemoj mene da pitaš. To je tvoj problem. Ti si taj koji kaže da ti je potrebna. Do đavola, rizikovao si vrat da bi je doveo ovamo." Edi na minut razmisli o tome, prisetivši se kako je čučao nad Rolandovim telom sa Rolandovim nožem tik iznad revolveraševog grla, i nasmeja se naglo, bez humora.

BUKVALNO si rizikovao da te zakoljem, čoveče, pomisli on.

Između njih zavlada tišina. Odeta je tada već tiho disala. I kada je revolveraš zaustio da ponovi svoje upozorenje Ediju da bude na oprezu i da objavi (dovoljno glasno da ga Gospa čuje, ukoliko se pravi), da namerava da legne, Edi reče nešto što osvetli Rolandov um jednim jedinim, iznenadnim bleskom, nešto što ga je nagnalo da shvati bar delimično ono što je tako neizostavno morao da zna.

Na kraju, kada su prošli.

Promenila se na kraju.

A on je video nešto, neku stvar...

"Da ti kažem nešto", reče Edi dok je namrgođeno čačkao ostatke vatre otkinutim kleštima ovovečernjeg plena, "kada si je doveo preko, osećao sam se kao da sam ja šiznuo."

"Zašto?"

Edi razmisli, a onda slegnu ramenima. Bilo je to suviše teško da se objasni, ili je on možda samo bio suviše umoran. "Nije važno."

"Zašto?"

Edi pogleda Rolanda, vide da mu postavlja ozbiljno pitanje iz ozbiljnog razloga - ili je to bar mislio - i ponovo razmisli o tome jedan minut. "Stvarno je teško to opisati, čoveče. Reč je o gledanju kroz ta vrata. To me je izbezumilo. Kada vidiš da se neko kreće u tim vratima, to to je kao da se krećeš sa njim. Znaš o čemu pričam."

Roland klimnu glavom.

"E, ja sam to gledao kao film - nema veze, nije važno - sve do samog kraja. Onda si je okrenuo prema ovoj strani vrata i prvi put sam gledao u samog sebe.

Bilo je to kao..." On potraži reč, ali je ne nađe. "Ne znam. Trebalo je da bude kao kad gledaš u ogledalo, ali nije, zato što... zato što je to bilo kao da gledaš neku drugu osobu. Kao da sam bio izvrnut naopako. Kao da sam na dva mesta u isto vreme. Sranje, ne znam."

Ali, revolveraš je bio kao gromom pogođen. Bilo je to ono što je on osetio dok su prolazili; bilo je to ono što se njoj dogodilo, ne, ne samo njoj, njima: za trenutak Deta i Odeta su pogledale jedna u drugu, ne onako kako gledaš u svoj odraz u ogledalu, već kao u zasebne osobe; ogledalo je postalo prozorsko okno i Odeta je na tren videla Detu, Deta je videla Odetu, i obe su bile užasnute.

Obe znaju, pomisli revolveraš smrknuto. Možda nisu znale pre, ali sada znaju. Mogu da pokušaju to da sakriju od sebe, ali u trenu kada su videle, znale su, i to saznanje mora da je još tamo.

"Rolande?"

"Šta je?"

"Samo sam hteo da se uverim da nisi zaspao otvorenih očiju. Zato što si na minut izgledao kao da si, znaš, negde davno i negde daleko."

"Ako je tako, sada sam se vratio", reče revolveraš.

"Hoću da spavam. Upamti šta sam ti rekao, Edi: budi na oprezu."

"Paziću", reče Edi, ali Roland je znao da će, bolestan ili ne, on morati noćas da čuva stražu.

Sve ostalo usledilo je posle toga.

7

Posle gužve Edi i Deta Voker su konačno ponovo zaspali (ona je pre zapala u iscrpljenu nesvest u kolicima nego što je zaspala i glava joj se nakrivila u stranu, oslonjena o konopce kojima je bila vezana).

Revolveraš je, međutim, ležao budan.

Moraću da izazovem bitku izmedu njih dve, pomislio je, ali nije mu bio potreban neki od Edijevih "stezača mozgova" da mu kaže da će ta bitka možda biti na život i smrt. Ako u boju pobedi ona svetla, Odeta, sve će možda i biti dobro. Ako pobedi ona mračna, sa njom će svakako sve biti izgubljeno.

Ali opet, slutio je da ne treba da dođe do ubijanja, već do spajanje. Već je prepoznao mnogo toga što bi mu - njima - koristilo u uličnoj tvrdoći Dete Voker, i želeo ju je - ali pod kontrolom. Trebalo je prevaliti dugi put. Deta je mislila da su on i Edi monstrumi iz neke vrste koju je zvala Bemtimater Belu. Bilo je to samo opasno zavaravanje, ali usput će nailaziti na stvarna čudovišta - jastogovišta nisu bila ni prva ni poslednja. Bori-se-dok-ne-padneš žena u koju je ušao i koja je ponovo izašla iz skrovišta večeras mogla bi jako dobro da dođe u borbi protiv takvih čudovišta, ukoliko bi mogla da joj meru daje smirena humanost Odete Holms - naročito sada, kada njemu nedostaju dva prsta, metaka gotovo da nema, a groznica je sve jača.

Ali, to je korak napred. Ako budem mogao da ih nateram da priznaju postojanje jedna drugoj, mislim da će ih to dovesti u sukob. Kako se to može izvesti?

Ležao je budan čitave te duge noći, razmišljao, i mada je osećao kako se groznica u njemu pojačava, nije pronašao odgovor na svoje pitanje.

8

Edi se probudio neposredno pre svanuća, video da revolveraš sedi kraj pepela sinoćne vatre umotan u ćebe kao Indijanac i pridružio mu se.

"Kako se osećaš?" upita Edi tiho. Gospa je još spavala u izukrštanim konopcima, iako se povremeno trzala, mrmljala i ječala.

"Dobro."

Edi ga pogleda procenjivački. "Ne izgledaš dobro."

"Hvala, Edi", reče revolveraš suvo.

"Drhtiš."

"Proći će."

Gospa se ponovo trže i zaječa - ovaj put sa rečju koja se gotovo mogla razumeti. Moglo je to biti

Oksford.

"Bože, kako mrzim što je vidim ovako vezanu", promrmlja Edi. "Kao neko prokleto tele u štali."

"Uskoro će se probuditi. Možda ćemo tada moći da je razvežemo."

Bilo je to najbliže što je ijedan od njih došao do toga da kaže glasno kako može da se desi da ih, kada Gospa u kolicima otvori oči, pozdravi pomalo zbunjen pogled Odete Holms.

Petnaest minuta kasnije, kada su prvi zraci sunca obasjali brda, te oči se otvoriše - ali ono što su muškarci videli nije bio smireni pogled Odete Holms već ludačko piljenje Dete Voker.

"Kol'ko ste me puta silovali dok sam bila onesvešćena?" upita ona. "Pička mi je mokra i podmazana, k'o da je čačkalo par tih malih belih svećica koje vi sivoliki, bem vam mater, zovete kurcom."

Roland uzdahnu.

"Da krenemo", reče on i ustade sa grimasom.

"Nećem ja nigde s vami, bem vam mater", pljunu Deta.

"Hoćeš, bogme, hoćeš", reče Edi. "Strašno mi je žao, draga moja."

"Di to mislite da idem?"

"Pa", reče Edi, "ono što je bilo iza Vrata Broj Jedan nije bilo ništa naročito, ali ono što je bilo iza Vrata Broj Dva bilo je još gore, tako da sada, umesto da odustanemo kao razumni ljudi, idemo dalje da proverimo Vrata Broj Tri. Kako stvari idu, izgleda da će tamo da bude nešto nalik na Godzilu ili Hidru, troglavo čudovište, ali optimista sam. Još se nadam da će tu da bude posuđe od rostfraja."

"Nećem da idem."

"Ideš, nego šta", reče Edi i ode iza njenih kolica.

Ona ponovo poče da se otima, ali te čvorove je vezao revolveraš i njeno otimanje samo ih je još više zateglo.

Vrlo brzo ona to uvide i prestade. Bila je puna otrova, ali daleko od toga da je bila glupa. Ali, osvrnula se preko ramena prema Ediju sa kezom koji ga natera da malo odskoči. Učini mu se da nikada na ljudskom licu nije video zlobniji izraz.

"Pa, možda i da pođem onako, malo", reče ona, "ali ne tol'ko daleko kol'ko ti misliš, beli dečko. A tako mi Boga, ne ni tol'ko brzo."

"Kako to misliš?"

Ponovo taj iscereni kez preko ramena.

"Provali sam, beli dečko." Njene oči, lude ali ubedljive, načas pređoše na revolveraša. "Oba ima to da provalite."

Edi uhvati biciklističke hvataljke na krajevima drški za guranje na leđima njenih kolica i oni ponovo krenuše ka severu, ostavljajući sada za sobom ne samo tragove stopa već i istovetne tragove točkova Gospinih kolica dok su se kretali naizgled beskrajnom plažom.

9

Taj dan bio je košmaran.

Bilo je teško izračunati prevaljenu razdaljinu u pejzažu koji je toliko jednoličan, ali Edi je znao da im je napredovanje usporeno do brzine puzanja.

A znao je i ko je kriv za to.

O, da.

Oba ima to da provalite, rekla je Deta i nisu se kretali ni pola sata kada je provaljivanje počelo.

Guranje.

To je bila prva stvar. Guranje invalidskih kolica plažom od finog peska bilo bi nemoguće kao i vožnja kolima kroz duboki, nepočišćeni sneg. Kretanje po ovoj plaži i njenoj hrapavoj, laporastoj površini bilo je moguće, ali daleko od lakog. Neko vreme kolica su se kotrljala sasvim glatko, krckala preko školjki i izbacivala oblutke sa obe strane tvrdih guma... a onda bi naišla na mesto gde se nalazio nanos finijeg peska i Edi je morao da se upinje i gura, uz stenjanje, kako bi i kolica i njihovog nepomičnog putnika koji nije hteo da pomogne proveo kroz to. Pesak je pohlepno sisao točkove. Morao si simultano da guraš i oslanjaš težinu o drške kolica kako se ne bi preturila napred sa svojim vezanim putnikom na plažu.

Deta se kikotala dok se on trudio da je gura tako da je ne preturi. "Lepo ti je tamo pozadi, luče malo?" pitala je svaki put kada bi kolica naletela na neku od takvih suvih močvara.

Kada je revolveraš prišao da pomogne, Edi mu je pokazao da se udalji. "Imaćeš svoju priliku", rekao je.

"Menjaćemo se." Ali, mislim da će moje smene biti pakleno duže od njegovih, progovori glas u njegovoj glavi. Kako izgleda, još malo pa će imati pune ruke posla samo da tera samog sebe da se kreće, a kamoli da gura ženu u ovim kolicima. Ne, gos'n Edi, bojim se da je ovo namenjeno tebi. To je Božja osveta, znaš? Sve te godine proveo si kao džanki, i znaš šta? Najzad si počeo i da ga valjaš.

On se nasmeja kratko, bez daha.

"Šta je tol'ko smešno, beli dečko?" upita Deta, i mada je Edi mislio da je nameravala da to zvuči sarkastično, zvučalo je to i malčice ljutito.

Ja zbog ovoga ne bi trebalo da se smejem, pomisli on. Uopšte. Ne, što se nje tiče.

"Ne bi shvatila, mala. Pusti to na miru."

"Ima ja tebe da smirim pre nego se ovo završi", reče ona. "Ima da smirim i tebe i onog tvog gadnog drugara tako da ostanete u komade po celoj ovoj ovdi plaži.

Jašta. U međuvremenu, bolje štedi dah da bi gur'o s njim. Već zvučiš k'o da ti ponestaje vazdu'a."

"Pa, onda ti pričaj za oboje", zadahta Edi. "Tebi vazduha izgleda nikada ne ponestane."

"Ima da vidiš šta je vazduh kad ti prdnem, sivoliki!

Ima da ti se isprdim po mrtvoj faci!"

"Obećanja, obećanja." Edi izgura kolica iz peska na relativno lakšu podlogu - bar za neko vreme. Sunce se još nije sasvim uzdiglo, ali on se već preznojio.

Ovo će da bude zabavan i informativan dan, pomisli on. Već vidim da hoće.

Zaustavljanje.

To je bilo sledeće.

Došli su do čvrstog poteza plaže. Edi je gurao kolica brže i neodređeno pomišljao da bi, ukoliko zadrži ovo malo viška brzine, mogao da prođe pravo kroz sledeću peščanu zamku na koju naiđe zahvaljujući čistoj inerciji.

Najednom kolica stadoše. Stadoše u mestu.

Poprečna šipka na leđima glasno udari Edija u grudi.

On zastenja. Roland se osvrnu, ali čak ni revolveraševi mačji refleksi nisu mogli da spreče da se Gospina kolica preture upravo onako kako su pretile u svakoj peščanoj zamci. Ona se prevrnuše i prevrnu se i Deta sa njima, vezana i bespomoćna, ali mahnito zacerekana. Još se cerekala kada su Roland i Edi konačno uspeli da ponovo isprave kolica. Neki konopci su se toliko zategli da su joj se sigurno surovo usecali u meso, sprečavali joj cirkulaciju u udovima; čelo joj je bilo posečeno i krv joj je curkala u obrve.

Bez obzira na sve to, i dalje se cerekala.

Oba muškarca su dahtala, bez daha, kada su kolica ponovo bila na točkovima. Njihova težina i težina žene zajedno mora da su iznosile dvesta pedeset funti, a najveći deo toga otpadao je na kolica. Ediju pade na pamet da bi, da je revolveraš ugrabio Detu iz njegovog kada, 1987, kolica možda težila čak šezdeset funti manje.

Deta se zakikota, frknu, žmirnu da ukloni krv iz očiju.

"Vidi, vidi, dečki, što ste me prevrnuli", reče ona.

"Zovi svog advokata", promrmlja Edi. "Tuži nas."

"I skroz ste se iskilavili dok ste me opet dig'li. Mora da vam je trebalo celi' deset minuta."

Revolveraš uze parče košulje - dovoljno je već nestalo od nje da ostatak ne bude važan i posegnu levom rukom da joj obriše krv sa posekotine na čelu.

Ona kidisa glavom da ga ujede i po divljem škljocanju tih zuba Edi pomisli da bi, samo da je Roland bio iole sporiji dok je povlačio ruku natrag, Deta Voker ponovo izjednačila broj prstiju na njegovim šakama.

Ona se zacereka i zapilji u njega zlobno veselim očima, ali revolveraš u tim očima vide duboko skriven strah. Plašila ga se. Plašila ga se zato što je on bio Stvarno Gadan Čovek.

Zbog čega je on bio Stvarno Gadan Čovek? Možda zato što je, na nekom dubljem nivou, osećala ono što on zna o njoj.

"Zamalo što te nisam caknula, sivoliki", reče ona.

"Zamalo što te nisam ovi put." I zacereka se, kao veštica.

"Drži joj glavu", reče revolveraš ravno. "Ujeda kao lasica."

Edi ju je držao dok je revolveraš pažljivo čistio ranu. Nije bila široka i nije izgledala duboka, ali revolveraš nije rizikovao; polako je otišao do vode, natopio slanom vodom parče košulje, a onda se vratio.

Ona poče da vrišti dok je prilazio.

"Da me nisi pipn'o s time! Da me nisi pipn'o s tom vodom odaklen izilaze one otrovne stvari! Miči to!

Miči to!"

"Drži joj glavu", reče Roland istim ravnim glasom.

Šibala je glavom s jedne na drugu stranu. "Ne želim uopšte da rizikujem."

Edi ju je držao... i stiskao kada je pokušavala da se oslobodi. Videla je da je ozbiljan i smesta se umirila, ne pokazujući više strah od vlažnog dronjka. Dakle, samo se pretvarala.

Ona se osmehnu Rolandu dok je ispirao posekotinu i pažljivo uklanjao i poslednje čestice peska.

"U stvari, ti izgledaš više nego da si se iskilavijo", primeti Deta.

"Izgledaš da si boles'an, sivoliki. Ne bi' rekla da si spreman za neki dugi put. Ne bi' rekla da si spreman za ništa slično."

Edi pregleda rudimentarne kontrole na kolicima.

Imala su ručnu kočnicu za slučaj opasnosti, koja je blokirala oba točka. Deta je iskobeljala desnu ruku tamo, čekala strpljivo sve dok nije pomislila da Edi dovoljno brzo gura, a onda cimnula kočnicu i namerno se preturila. Zašto? Da bi ih usporila, to je sve. Nije bilo razloga da se učini nešto takvo, ali ženi poput Dete, pomislio je Edi, razlozi nisu bili potrebni. Žena poput Dete bila je savršeno voljna da čini takve stvari iz čiste zlobe.

Roland joj malo popusti vezove tako da krv može da joj teče slobodnije, a onda joj čvrsto veza ruke dalje od kočnice.

"Nema frke, bajo", reče Deta, osmehnuvši mu se vedrim osmehom ispunjenim sa isuviše zuba.

"Svejedno, nema frke. Će budu i druge stvari da vas, dečke, usporim. Raznorazne stvari."

"Hajdemo", reče revolveraš bezizražajno.

"Da li ti je dobro, čoveče?" upita Edi. Revolveraš je izgledao veoma bled.

"Jeste. Hajdemo."

Oni ponovo krenuše plažom.

10

Revolveraš je insistirao da gura jedan sat i Edi mu je nevoljno prepustio kolica. Roland ju je proveo kroz prvu peščanu zamku, ali Edi je morao da gurne i pomogne da kolica izađu iz druge. Revolveraš je gutao vazduh, krupne graške znoja izbile su mu po čelu.

Edi ga je pustio još malo i Roland je sasvim vešto izbegavao mesta gde je pesak bio dovoljno rastresit da se točkovi zaglave, ali kolica su konačno ponovo upala i Edi je mogao samo nekoliko trenutaka da podnese da gleda kako se Roland upinje da ih oslobodi, dahćući dok mu se prsa nadimaju, a veštica (jer Edi je počeo tako da misli o njoj) urla od smeha i čak zabacuje telo unazad u kolicima kako bi taj poduhvat još više otežala - a onda je odgurnuo revolveraša ramenom i oslobodio kolica jednim ljutitim, naglim potezom. Kolica se zaljuljaše i on vide/oseti kako se ona premešta napred koliko god joj to užad dopušta, nekako uvrnuto pripravna za to, tačno u pravom trenutku, i pokušava da se ponovo preturi.

Roland se baci svom težinom na leđa kolica odmah do Edija i kolica se vratiše natrag.

Deta se osvrnu i namignu im tako skaredno konspirativno da Edi oseti kako mu se mišice ježe.

"Zamalo što me niste opet prevrnuli, dečki", reče ona. "Bolje da malo pazite, ja sam samo jedna starica, invalid, zato da ste me malo bolje pazili."

Smejala se... smejala se kao da će se raspasti od smeha.

Iako je Edi mario za ženu koja je bila drugi deo nje - dospeo je blizu toga da je zavoli samo na osnovu kratkog vremena kada ju je video i razgovarao sa njom - on oseti da ga ruke svrbe da je stegnu oko dušnika i uguše taj smeh, da ga guše sve dok ne bude mogla više nikada da se nasmeje.

Ona ponovo zvirnu preko ramena, vide na šta misli kao da je to bilo odštampano na njemu crvenim mastilom i nasmeja se još jače. Njene oči su ga čikale.

'Ajde samo, sivoliki. 'Ajde. 'Oćeš da uradiš to? 'Ajde, uradi.

Drugim rečima, nemoj samo da preturiš kolica; preturi ženu, pomisli Edi. Preturi je tako da jednom završiš sa tim. To je ono što ona želi. Za Detu je jedini pravi cilj u životu da je ubije neki belac.

"Hajde", reče on i ponovo pogura. "Obići ćemo obalu, slatka moja, sviđalo se to tebi ili ne."

"Jebi se", pljunu ona.

"Zaveži, luče", odgovori Edi prijazno.

Revolveraš je hodao kraj njih, pognute glave.

11

Došli su do poveće kamene izbočine kada je sunce govorilo da je negde oko jedanaest i tu su se zaustavili na gotovo čitav sat, u senci, dok se sunce uspinjalo prema zenitu dana. Edi i revolveraš pojeli su ono što je preostalo od sinoćnjeg ulova. Edi je ponudio jednu porciju Deti, koja je ponovo odbila rekavši mu da zna šta žele da joj urade i ako već to žele, onda je najbolje to da urade golim rukama i da prestanu da pokušavaju da je otruju. Tako, rekla je ona, rade samo kukavice.

Edi je u pravu, razmišljao je revolveraš. Ova žena je sačinila sopstveni lanac sećanja. Zna sve što joj se dešavalo prošle noći, iako je zaista čvrsto spavala.

Verovala je da su joj donosili komade mesa koje je smrdelo na smrt i truljenje, da su joj se time rugali dok su sami jeli usoljenu govedinu i pili nekakvo pivo iz čuturica. Verovala je da su joj, malo-pomalo, pružali po komad svoje neuprljane večere, a onda joj ga sklanjali u poslednjem trenutku kada bi pokušala da to ugrabi zubima - i smejali se pritom, naravno. Usvetu (ili bar u glavi) Dete Voker Beli Bemtimateri radili su ženama smeđe puti samo dve stvari: silovali ih ili im se smejali. Ili i jedno i drugo istovremeno.

Bilo je to gotovo smešno. Edi Din je poslednji put video govedinu tokom vožnje u nebeskoj kočiji, a Roland je nije video otkad je pojeo svoje poslednje usoljeno parče, samo su Bogovi znali koliko davno pre. A što se piva tiče.. on hitnu misli natrag.

Tul.

U Tulu je bilo piva. Piva i govedine.

Bože, ala bi dobro došlo jedno pivo. Grlo ga je bolelo i pivo bi dobro došlo da ublaži taj bol. Bolje čak i od astina iz Edijevog sveta.

Odmakli su se dalje od nje.

"Nisam dovoljno fino društvo za bele dečke kao što ste vi?" gakala je ona za njima. "Ili samo 'oćete malo da cimnete jedan drugom te vaše male bele sveće?"

Ona zabaci glavu i zavrišta od smeha, što preplaši galebove koji uzleteše sa kamenja četvrt milje dalje, na kom su održavali konvenciju.

Revolveraš je sedeo i razmišljao, dok su mu ruke visile između kolena. Konačno je podigao glavu i rekao Ediju: "Mogu da razumem samo jednu reč u deset koje izgovori."

"Ja se snalazim mnogo bolje", odgovori Edi.

"Ukapiram najmanje dve od tri. Ali nema veze. Većina se svodi na bemtimater belu."

Roland klimnu glavom. "Da li mnogo ljudi tamne kože govori tako odakle si došao? Ona njena druga nije."

Edi odmahnu glavom i nasmeja se. "Ne. I da ti kažem nešto smešno - bar je meni smešno, ali možda samo zato što ovde i nema mnogo toga čemu bi se čovek nasmejao. To nije stvarno. Nije stvarno, a ona to čak i ne zna."

Roland ga pogleda i ne reče ništa.

"Sećaš se kada si joj oprao čelo, kako se pravila da se plaši vode?"

"Da."

"Znao si da se pravi?"

"Isprva ne, ali ubrzo zatim da."

Edi klimnu glavom. "To je bila gluma i ona je znala da je to gluma. Ali prilično je dobra glumica i za par sekundi zavarala je obojicu. Način na koji govori takode je gluma. Ali, ne tako dobra. Toliko je to glupo, toliko prokleto izveštačeno!"

"Veruješ da se dobro pravi samo onda kada zna da to radi?"

"Da. Ona zvuči kao kombinacija crnaca iz knjige

Mandingo koju sam nekad čitao i Baterflaj Mekvin iz

Prohujalo s vihorom. Znam da ne znaš ta imena, ali ono što hoću da kažem jeste da govori kao kliše. Da li znaš tu reč?"

"To znači ono što uvek govore ili misle ljudi koji razmišljaju malo ili nimalo."

"Da. Ja ne bih umeo ni upola tako dobro to da objasnim."

"Dečki, još niste završili sa drkanjem ti' vaši'svećica?" Detin glas postajao je promukao i napukao.

"Ili prosto ne možete da gi nadete? Je l' to?"

"Hajdemo." Revolveraš polako ustade. Zanese se za trenutak, vide da ga Edi gleda i osmehnu se. "Biće mi dobro."

"Koliko još?"

"Koliko bude trebalo", odgovori revolveraš i spokoj u njegovom glasu zaledi Edijevo srce.

12

Te noći revolveraš je upotrebio poslednji metak za koji je bio siguran da je u redu, kako bi ulovio večeru.

Sutra uveče počeće sistematski da isprobava one za koje je mislio da su ćorci, ali smatrao je da će se sve svesti na ono što je Edi rekao: moraće da te prokletinje počnu da prebijaju namrtvo.

Bila je to noć poput drugih: vatra, pripremanje hrane, skidanje ljušture, hranjenje - hranjenje koje je sada bilo sporo, lišeno poleta. Počinje da nam biva svega dosta, pomisli Edi. Ponudili su hranu Deti, koja je vrištala, smejala se, psovala i pitala koliko još misle da je ona budala, a onda je počela divlje da se bacaka s jedne strane na drugu, ne mareći za to što su joj vezovi postajali sve čvršći, trudeći se samo da izbaci kolica iz ravnoteže na jednu ili drugu stranu tako da moraju da je podignu pre nego što stignu da jedu.

Neposredno pre nego što je stigla to da izvede, Edi ju je zgrabio, a Roland je sa obe strane pod točkove stavio po kamen.

"Popustiću malo konopce ako se smiriš", reče joj Roland.

"Sajsi mi loma govna iz bulje, bemtimater!"

"Ne razumem da li to znači da ili ne."

Ona ga pogleda, očiju suženih, očekujući neku skrivenu bodlju satire u tom smirenom glasu (Edi se takođe pitao, ali nije mogao da odredi da li je toga bilo ili ne), i trenutak kasnije ona reče: "Ću bidnem mirna, Suviše sam prokleto gladna da mnogo dižem frku.

'Oćete vi dečki da mi date neku pravu klopu ili mislite da crknem od gladi? To je plan? Suviše ste se usrali da me zadavite, a ja nećem ni pod razno da klopam neki tamo otrov, znači mora da vi je to plan. Da crknem od gladi. Pa, ima da se vidi, jašta. Ima da se vidi. Jašta da ima."

Ona im se ponovo isceri tim jezivim srpom od keza.

Nedugo zatim, ona zaspa.

Edi dodirnu Rolandov obraz. Roland ga pogleda, ali ne ustuknu od tog dodira.

"Dobro mi je."

"Da, baš si cakum-pakum. E, da ti kažem, Cakume, danas nismo mnogo daleko stigli."

"Znam." Osim toga, bila je tu i činjenica da su utrošili poslednji dobar metak, ali bilo je to nešto što je Edi mogao i da ne zna, bar večeras. Edi nije bio bolestan, ali je bio iscrpljen. Suviše iscrpljen za nove loše vesti.

Ne, nije bolestan, ne još, ali ako nastavi predugo bez odmora, ako se dovoljno izmori, razboleće se.

Na neki način, Edi je već bio bolestan; obojica su bili. Na krajevima usana Edi je imao žvale, a na koži krljuštaste površine. Revolveraš je mogao da oseti kako mu se zubi klimaju u vilici, a meso između nožnih prstiju počelo je da mu puca i krvari, kao i između preostalih prstiju na rukama. Jeli su, ali jeli su jedno te isto, iz dana u dan. Dugo su mogli tako, ali na kraju će umreti isto kao što bi umrli da su gladovali.

Imamo mornarsku bolest na kopnu, pomisli Roland.

Prosto. Ala je to smešno. Treba nam voće. Treba nam povrće.

Edi pokaza glavom prema Gospi. "Nastaviće da nam otežava stvari."

"Osim ako se ona druga u njoj ne vrati."

"To bi bilo lepo, ali na to ne možemo da računamo", reče Edi. On uze parče pocrnelih klešta i poče da švrlja besmislene šare po tlu. "Imaš li pojma koliko su daleko sledeća vrata?"

Roland odmahnu glavom.

"Pitam samo zato što, ako je razdaljina između Broja Dva i Broja Tri ista kao i razdaljina između Broja Jedan i Broja Dva, mogli bismo da se nađemo u govnima."

"Već smo u govnima."

"Do guše", složi se Edi smrknuto. "Stalno se pitam koliko ću moći da izdržim."

Roland ga lupi po ramenu, u gestu privrženosti tako retkom da je Edi žmirnuo od iznenađenja.

"Postoji nešto što Gospa ne zna", reče on.

"O? Šta to?"

"Mi Beli Bemtimateri možemo mnogo toga da izdržimo."

Edi se tome nasmeja, nasmeja se snažno, prigušivši smeh uz mišicu kako ne bi probudio Detu. Bilo mu je dosta nje za jedan dan, molim vas i hvala lepo.

Revolveraš ga pogleda, osmehujući se. "Idem da spavam", reče on. "Budi..."

"...na oprezu. Jah. Hoću."

13

Sledeće je bilo vrištanje.

Edi je zaspao istog trena kada mu je glava dodirnula smotuljak košulje i činilo se da je prošlo samo pet minuta kada je Deta počela da vrišti.

Smesta se probudio, spreman za sve, za nekog Kralja Jastoga koji se uzdigao iz dubina da osveti svoju pobijenu decu ili za neki užas sa brda. Činilo se, u svakom slučaju, da se smesta probudio, jer je revolveraš već bio na nogama, sa pištoljem u levoj ruci.

Kada je videla da su obojica budni, Deta odmah prestade da vrišti.

"Samo sam 'tela da vas vidim na nogama, dečki", reče ona. "Mož' bit' da ima vukova okolo. Predeo je k'o dušu dao za njig. 'Tela sam da se uverim da ću, ako budem vid'la da mi se šunja neki vuk, da mognem da vi dignem na noge na vreme." Ali u njenim očima nije bilo straha; svetlucale su zlobnom veselošću.

"Hriste", reče Edi ošamućeno. Mesec se pojavio, ali jedva da se uzdigao; spavali su manje od dva sata.

Revolveraš vrati pištolj u futrolu.

"Nemoj to da radiš ponovo", reče on Gospi u kolicima.

"Što? Š'a će' da mi radiš u suprotnom? Da me siluješ?"

"Da smo hteli da te silujemo, do sada bi već bila jedna dobro silovana žena", reče revolveraš ravno.

"Nemoj to ponovo da radiš."

On ponovo leže i prekri se ćebetom.

Hriste, dragi Hriste, pomisli Edi, koje je ovo sranje, koje jebeno.. i to je bilo najdalje što je ta misao stigla pre nego što se ponovo izgubila u iscrpljenom snu, a onda je ona kidala vazduh novim kricima, kreštala kao požarno zvono i Edi je ponovo skočio dok mu je telo buktalo od adrenalina, stisnutih pesnica, a onda se ona smejala i glas joj je bio hrapav i promukao.

Edi pogleda naviše i vide da je mesec napredovao manje od deset stepeni otkad ih je prvi put probudila.

Namerava to i dalje da radi, pomisli on umorno.

Namerava da ostane budna i da nas posmatra, a kada bude sigurna da tonemo u duboki san, na ono mesto gde se ponovo puniš, otvoriće usta i početi ponovo da se dere. Radiće to sve dok ne ostane sasvim bez glasa.

Njen smeh naglo prestade. Roland joj je prilazio, tamno obličje na mesečini.

"Da si ost'o dalje od mene, sivoliki", reče Deta, ali u glasu joj se čulo podrhtavanje nerava. "Nećeš ti meni ništa."

Roland stade ispred nje i za trenutak Edi je bio siguran, sasvim siguran, da je revolveraš dosegao kraj strpljenja i da će je prosto zgnječiti kao muvu. Umesto toga, zapanjujuće, on kleknu pred nju kao prosac koji se upravo sprema da joj zatraži ruku.

"Slušaj", reče on i Edi jedva da je mogao da prepozna svilenkasti kvalitet Rolandovog glasa.

Mogao je da vidi isto duboko iznenađenje na Detinom licu, samo što mu se tamo pridružio i strah. "Slušaj me, Odeta."

"Koga ti to zoveš O-Deta? To nije moje ime."

"Umukni, kučko", zareža revolveraš, a onda, vrativši se tom istom svilenkastom glasu: "Ako me čuješ i ako uopšte možeš da je kontrolišeš..."

"Što pričaš sa mnom tako? Što pričaš k'o da pričaš s nekim drugim? Dosta tog belačkog blebetanja! Da si o'ma' prest'o, čuješ?"

"...nateraj je da umukne. Mogu da joj zapušim usta, ali ne želim to. Čvrsto zapušavanje je opasna stvar.

Ljudi se uguše."

"DA SI PREST'O S TIM BELAČKIM VUDU SRANJEM

BEMTIMATER! "

"Odeta." Glas mu je bio šapat, kao početak kiše.

Ona zaćuta, zureći u njega ogromnim očima. Edi nikada u životu nije video takvu kombinaciju mržnje i straha u ljudskim očima.

"Mislim da bi ovu kučku bilo baš briga sve i da zaista umre zbog čvrsto zapušenih usta. Ona želi da umre, ali možda još više, želi da ti umreš. Ali ti nisi umrla, još ne, a ne mislim ni da je Deta ganc-nova u tvom životu. Suviše se oseća na svome u tebi, tako da možda možeš da čuješ ono što govorim i možda možeš da zadržiš nešto kontrole nad njom ako već ne možeš još da izađeš.

Ne dozvoli joj da nas treći put probudi, Odeta.

Ne želim da joj zapušim usta.

Ali ako budem morao, hoću."

On ustade, ode bez osvrtanja, ponovo se umota u ćebe i smesta zaspa.

Ona je bila nepomična, zurila je u njega raširenih nozdrva.

"Belačko vudu sranje", šapnu.

Edi leže, ali ovaj put potrajalo je dugo dok ga san nije uzeo, uprkos njegovom dubokom umoru. Došao bi do ruba i, u iščekivanju njenog vrištanja, trgao se nazad.

Oko tri sata kasnije, dok se mesec kretao na drugu stranu, on konačno usnu.

Deta te noći više nije vrištala, bilo zbog toga što ju je Roland uplašio, bilo zbog toga što je želela da sačuva glas za buduće fore i fazone, ili - moguće, samo moguće - zato što je Odeta čula i ispoljila kontrolu koju je revolveraš zatražio od nje.

Edi je konačno zaspao, ali se probudio gnjecav i neosvežen. On pogleda prema kolicima, nadajući se uprkos svemu da će to biti Odeta, molim te, Bože, neka ovog jutra to bude Odeta..

"Jutar, beloguzi", reče Deta i isceri se svojim kezom morskog psa na njega. "Mislila sam da će' da knjavaš do podne. A tako nešto ne smeš, je l' da? Treba da prevalimo još koju milju, nije l' to u pitanju, a? Jašta! A mislim da s' ti taj što će da mora da se najviše potrudi, jer onaj drugi baja, onaj s vudu očima, taj ti je sve drtaviji, da ti kažem da jeste! Da! ne bi' rekla da će taj još dugo išta da jede, pa čak ni to fino dimljeno mesce što ga vi, beloguzani, čuvate za kad svršite sa zajebancijom oko tig beli' svećica. Aj'mo onda, beloguzi! Deta ne bi da vi zadržava."

I kapci i glas spustiše joj se malo; oči su joj lukavo virile ka njemu.

"Barem ne s početka."

Ovo ima da bidne dan da ga pamtiš, beloguzi, obećavale su te oči. Ovo ima da bidne dan da ga pamtiš dugo, dugo.

Jašta.

14

Tog dana su prevalili tri milje, možda nešto manje.

Detina stolica se dvaput preturila. Jednom je to učinila sama, polako i neupadljivo pomerivši prste iznad ručne kočnice i cimnuvši je. Drugi put je to uradio Edi, bez ikakve pomoći, tako što je kolica gurnuo suviše snažno u jednu od tih prokletih peščanih zamki. Bilo je to pred kraj dana i on se prosto uspaničio, pomislivši da jednostavno neće biti u stanju da je ovaj put izvuče, da jednostavno neće. I tako je poslednji put povukao iz sve snage uzdrhtalim rukama, naravno da su kolica bila preteška i ona se preturila, kao Hamti Damti kada pada sa zida, i on i Roland su morali da se pomuče da je ponovo usprave. Završili su to taman na vreme. Uže koje joj je prolazilo ispod dojki sada joj je bilo na grlu. Revolverašev efikasni potezni čvor gušio ju je nasmrt. Lice joj je poprimilo čudnu plavu boju, bila je na ivici da izgubi svest, ali i dalje je šištala i cerekala se svojim gadnim smehom.

Pusti je, hoćeš li? umalo što Edi nije rekao Rolandu kada se Roland brzo sagnuo da popusti čvor. Neka se uguši! Ne znam želi li to i sama kao što si ti rekao, ali znam da hoće da sredi NAS... zato, pusti je!

Tada se seti Odete (iako je njihov susret bio tako kratak i činio se tako davnim da mu je sećanje postajalo maglovito) pa krenu da pomogne.

Revolveraš ga nestrpljivo odgurnu jednom rukom.

"Mesta ima samo za jednog."

Kada je uže bilo popušteno i kada je Gospa oštro dahtala za vazduhom (koji je izbacivala u naletima gnevnog smeha), on se okrenu i pogleda Edija procenjivački. "Mislim da bi trebalo da se zaustavimo za večeras."

"Još malo dalje." Samo što nije moljakao. "Mogu još malo dalje."

"Jašta! On ti je jedan jaki baja. Mogne taj da sredi još jedan red pamuka i opet da bidne u stanju da ti noćaske fino pofafa tu tvoju belu svećicu."

Još nije htela da jede i lice joj je poprimalo sve izraženije linije i uglove. Oči su joj svetlucale u sve dubljim dupljama.

Roland uopšte nije obratio pažnju na nju, samo je podrobno proučavao Edija. Konačno on klimnu glavom. "Malo. Ne daleko, ali malo može."

Dvadeset minuta kasnije, Edi je sam objavio da odustaje. Ruke su mu bile kao pihtije.

Seli su u senke stena, osluškujući galebove, posmatrajući dolazak plime, očekujući da sunce zađe i da jastogovišta izađu i počnu svoje nezgrapno unakrsno ispitivanje.

Roland reče Ediju previše tiho da bi Deta čula kako smatra da su ostali bez dobre municije. Edi malo stisnu usta, ali to je bilo sve. Roland je bio zadovoljan.

"Tako da ćeš morati sam da razbiješ glavu jednom od njih", reče Roland. "Ja sam suviše slab da držim dovoljno veliki kamen da se to obavi... i da i dalje budem siguran."

Sada je Edi bio taj koji je proučavao.

Nije mu se svidelo ono što je video.

Revolveraš mahnu da prekine njegovo ispitivanje.

"Nema veze", reče on. "Nema veze, Edi. Šta jeste, jeste. "

" Ka", reče Edi.

Revolveraš klimnu glavom i bledo se osmehnu.

"Ka."

"Kaka", reče Edi i njih dvojica se zgledaše, pa se obojica nasmejaše. Roland je izgledao zaprepašćen, pa možda čak malo i uplašen zbog zarđalog zvuka koji mu je dopirao iz usta. Njegov smeh nije potrajao dugo.

Kada je prestao, izgledao je daleko i melanholično.

"Je l' taj smej znači da ste konačno uspeli jedan drugom da izdrkate?" doviknu im Deta svojim promuklim, sve slabijim glasom. "Kad ćete da pređete na nabadanje? To bi da vidim! Nabadanje!"

15

Edi je došao sa ulovom.

Deta je odbila da jede, kao i ranije. Edi je pojeo pola parčeta tako da ona može da vidi, a onda joj ponudio drugu polovinu.

"Jokja!" reče ona, sevnuvši očima na njega. "Jokja' stavio si otrov na drugi kraj. Onaj što 'oćeš da mi daš."

Ne rekavši ništa, Edi uze ostatak parčeta, stavi ga u usta, sažvaka, proguta.

"Ništa to ne znači", reče Deta smrknuto. "Ostav' me na miru sivoliki."

Edi nije hteo.

Doneo joj je novo parče.

" Ti ga prepolovi. Daj mi koju god polovinu hoćeš. Ja ću je pojesti, a ti onda pojedi ostalo."

"Nećem ja da pa'nem na nikaki vaš belački trik, gos'n Čarli. Bež' od mene, rekla sam, i tako sam i mislila."

16

Te noći nije vrištala. . ali još je bila tu sledećeg jutra.

17

Tog dana prevalili su samo dve milje, iako Deta nije ni pokušala da preturi kolica; Edi je mislio da postaje isuviše slaba za pokušaje sabotaže. Ili je možda uvidela da oni u stvari nisu ni potrebni. Tri fatalna faktora neizbežno su se približavala jedan drugom: Edijev umor, teren, koji je posle beskrajnih dana istovetnosti konačno počeo da se menja, i Rolandovo sve gore stanje.

Bilo je manje peščanih zamki, ali to je bila jadna uteha. Tle je postajalo rastresitije, sve više nalik na jeftino i neisplativo zemljište i sve manje nalik na pesak (tu i tamo rasli su žbunovi korova i izgledali su gotovo kao da se stide što su tamo), a iz te čudne kombinacije peska i zemlje štrčalo je toliko krupnog kamenja da je Edi shvatio da ih obilazi isto onako kako je prethodno pokušavao da obilazi sa Gospinim kolicima oko peščanih zamki. I vrlo brzo, video je on, od plaže neće ostati ništa. Brda, smeđa i nevesela, neprestano su se privlačila sve bliže. Edi je mogao da vidi jaruge koje su vijugale između njih, nalik na useke koje je načinio nespretni div zamahujući tupom satarom. Te noći, pre nego što je zaspao, čuo je kako nešto nalik na veoma krupnu mačku vreči visoko gore na jednom od brda.

Plaža se činila beskrajna, ali on je počeo da shvata da ipak ima kraj. Negde pred njima, ta brda će je jednostavno istisnuti iz postojanja. Erodirana brda će domarširati dole do mora, a onda i u njega, gde će najpre postati rt ili nekakvo poluostrvo, a onda niz arhipelaga.

To ga je brinulo, ali Rolandovo stanje ga je brinulo još više.

Ovaj put revolveraš nije izgledao toliko kao da gori koliko kao da nestaje, gubi sebe, postaje proziran.

Crvene pruge ponovo su se pojavile, marširajući neumorno uz unutrašnju stranu njegove desne ruke prema laktu.

Poslednja dva dana, Edi je stalno gledao napred, žmirio u daljinu, u nadi da će ugledati vrata, vrata, ta čarobna vrata. Poslednja dva dana čekao je da se pojavi Odeta.

Nije se pojavilo ni jedno, ni drugo.

Pre nego što je te noći zaspao došle su mu strašne misli, kao neki vic sa duplom poentom:

Šta ako nema nikakvih vrata?

Šta ako je Odeta Holms mrtva?

18

"Diž' se, svanulo je, bemtimater!" trže ga Deta iz nesvesti svojim kreštanjem. "Mislim da smo od sad samo ti i ja, luče malo. Mislim da ti je pajtos najzad odapeo. Mislim da ti pajtos sad nabada đavola, dole, u paklu."

Edi pogleda umotano, zgureno Rolandovo obličje i za jedan strašan trenutak pomisli da je kučka u pravu.

Tada se revolveraš promeškolji, nerazgovetno zastenja i uskobelja se u sedeći položaj.

"Vidi, vidi!" Deta je toliko vrištala da je sada bilo trenutaka kada joj je glas gotovo sasvim nestajao, prelazio u jedva nešto jače od jezivog šapata, nalik na zimski vetar pod vratima. "Mislila sam da si rikn'o, bajo!"

Roland je polako ustajao. I dalje je Edija podsećao na čoveka koji koristi prečke nevidljivih lestvica da bi to izveo. Edi oseti neko ljutito sažaljenje i to je bila poznata emocija, čudnovato nostalgična. Trenutak kasnije, on shvati. Bilo je to kao kada su on i Henri gledali mečeve na TV-u, jedan bokser bi povredio drugog, strašno ga povređivao iznova i iznova, masa je vrištala tražeći krv i Henri je vrištao tražeći krv, ali Edi je samo sedeo tamo i osećao to ljutito sažaljenje, to tupo gađenje; sedeo je tamo i mislima slao poruku sudiji: Prekini to, čoveče, jebote, zar si slep? On umire tamo! UMIRE! Prekini taj jebeni meč!

Nije bilo načina da se ovaj prekine.

Roland je pogleda progonjenim, grozničavim očima. "Mnogo ljudi je pomišljalo to, Deta." On pogleda Edija. "Spreman?"

"Jah, mislim da jesam. Jesi li ti?"

"Jesam."

" Možeš li?"

"Mogu."

Oni nastaviše dalje.

Oko deset sati Deta poče da trlja prstima slepoočnice.

"Stani", reče ona. "Loše mi je. Mislim da ću da bacim peglu."

"Verovatno od onog velikog obroka koji si sinoć pojela", reče Edi i nastavi da gura. "Trebalo je da preskočiš dezert. Rekao sam ti da je ta torta sa čokoladom teška."

"Ću bacim peglu! Ja.. "

"Stani, Edi!" reče revolveraš.

Edi stade.

Žena u kolicima najednom se grčevito izvi, kao da je kroz nju prošao električni šok. Oči joj se naglo otvoriše, izbuljene ni u šta.

"SLOMILA SAM TI TANJIR TI SMRDLJIVA MATORA PLAVA GOSPOĐO", vrisnu ona. "SLOMILA SAM GA I JEBOTE NE DA MI JE DRAGO ŠTO S..."

Ona se najednom pognu napred u kolicima. Da nije bilo užadi, ispala bi iz njih.

Hriste, mrtva je, pretrpela je srčani udar i sad je mrtva, pomisli Edi. On krenu oko kolica, seti se koliko lukava i puna trikova ume da bude, pa stade isto tako naglo kao što je i krenuo. On pogleda Rolanda. Roland mu mirno uzvrati pogledom i njegove oči nisu odavale ama baš ništa.

Tada ona zastenja. Oči joj se otvoriše.

Njene oči.

Odetine oči.

"Dragi Bože, ponovo sam se onesvestila, zar ne?" reče ona. "Žao mi je što ste morali da me vežete. Te moje glupe noge! Mislim da bih mogla da se pridignem malo ako biste vi.. "

Tada Rolandove noge polako zaklecaše i on se onesvesti nekih trideset milja od mesta gde se završavala plaža na Zapadnom Moru.

PONOVNO MIJEŠANJE

1

Ediju Dinu činilo se da se on i Gospa više ne vuku, čak ni da hodaju po onome što je preostalo od plaže.

Činilo mu se da lete.

Odeti Holms se Roland i dalje nije ni dopadao, niti mu je verovala; to je bilo jasno. Ali, prepoznala je njegovo očajničko stanje i reagovala na to. Sada, umesto da gura mrtav grumen od čelika i gume za koji je nekim slučajem bilo pričvršćeno ljudsko telo, Edi se osećao gotovo kao da gura jedrilicu.

Idi sa njom. Ranije, samo sam pazio na tebe i to je bilo važno. Sada ću vas samo usporavati.

Gotovo odmah je shvatio koliko je revolveraš u pravu. Edi je gurao kolica; Odeta je okretala točkove rukama.

Jedan od revolveraševih revolvera bio je zataknut za pojas Edijevih pantalona.

Sećaš se kada sam ti rekao da budeš na oprezu, pa nisi bio?

Da.

Kažem ti ponovo: Budi na oprezu. Svakog trena. Ako se ona druga vrati, ne čekaj ni sekund. Onesvesti je.

Šta ako je ubijem?

Onda je to kraj. Ali, ako ona ubije tebe, to je takođe kraj. A ako se vrati, pokušaće. Pokušaće.

Edi nije želeo da ga ostavi. Nije u pitanju bio samo taj noćni mačji vrisak (iako je stalno mislio na to); Roland je prosto postao njegova jedina dodirna tačka sa ovim svetom. On i Odeta nisu pripadali ovamo.

Opet, shvatio je da je revolveraš u pravu.

"Želiš li da se odmoriš?" upita on Odetu. "Ima još hrane. Malo."

"Još ne", odgovori ona, iako joj je glas zvučao umorno. "Uskoro."

"U redu, ali prestani bar da okrećeš točkove. Slaba si. Tvoj.. tvoj stomak, znaš."

"U redu." Ona se okrenu dok joj je lice blistalo od znoja i pokloni mu osmeh koji ga je istovremeno i osnažio i oduzeo mu snagu. Mogao je da umre za jedan takav osmeh... a mislio je i da hoće, ako to okolnosti budu zahtevale.

Nadao se iz sve snage da okolnosti to neće zahtevati, ali svakako se i to moralo uzeti u obzir.

Vreme je postalo nešto od tolike suštinske važnosti da je vrištalo.

Ona stavi ruke u krilo, a on nastavi da gura. Tragovi koje su kolica ostavljala za sobom sada su bili nejasniji; plaža je neprestano postajala sve čvršća, ali po njoj je takođe bilo razbacano kamenje koje bi moglo da izazove nesreću. Neka zaista teška nesreća mogla bi da povredi Odetu i to bi bilo loše; takva nesreća takođe bi mogla da uništi kolica i to bi bilo loše za njih, a verovatno još gore za revolveraša, koji bi gotovo sigurno umro sam. A ako Roland umre, oni će ostati uzapćeni u ovom svetu zauvek.

Pošto je Roland bio previše bolestan i slab da hoda, Edi je bio primoran da se suoči sa jednostavnom činjenicom: ovde ih je bilo troje, a dvoje od njih su bili bogalji.

Dakle, kakva je nada postojala, kakve šanse?

Kolica.

Kolica su bila nada, čitava nada i samo nada.

Tako im Bog pomogao.

2

Revolveraš je došao svesti ubrzo pošto ga je Edi odvukao u senku kamene izbočine. Njegovo lice je, tamo gde nije bilo pepeljasto, bilo grozničavo crveno.

Prsa su mu se brzo uzdizala i spuštala. Na desnoj ruci imao je pravu mrežu od izuvijanih crvenih linija.

"Nahrani je", zakrkljao je Ediju.

"Ti."

"Pusti ti mene. Biće mi dobro. Nahrani je. Mislim da će sada jesti. A tebi će trebati njena snaga."

"Rolande, šta ako se ona samo pravi da je.. "

Revolveraš nestrpljivo mahnu rukom.

"Ne pretvara se ona da je bilo šta, osim da je sama u svom telu. Ja to znam, a znaš i ti. To joj je na licu.

Nahrani je, tako ti oca, i dok jede vrati se kod mene.

Sada je važan svaki minut. Svaki sekund."

Edi ustade i revolveraš ga povuče natrag levom rukom. Bolestan ili ne, još je imao snage.

"I ne govori ništa o onoj drugoj. Šta god da ti kaže, kako god da objašnjava, Nemoj da joj protivrečiš. "

"Zašto?"

"Ne znam. Samo znam da tako ne treba. Sad uradi kako sam ti rekao i nemoj više da gubiš vreme!"

Odeta je sedela u kolicima i gledala u more sa izrazom zbunjene zapanjenosti. Kada joj je Edi ponudio komade jastoga koji su preostali od sinoć, ona se žalosno osmehnu. "Jela bih da mogu", reče ona, "ali ti znaš šta se desi."

Edi, koji nije imao pojma o čemu govori, mogao je samo da slegne ramenima i kaže: "Ne bi smetalo da ponovo'probaš, Odeta. Treba da jedeš, znaš. Moramo da idemo što brže možemo."

Ona se malo nasmeja i dodirnu mu ruku. On oseti da sa nje na njega prelazi nešto kao električno pražnjenje. I bila je to ona; Odeta. Znao je to dobro, kao i Roland.

"Volim te, Edi. Toliko si se trudio. Toliko si bio strpljiv. Takođe i on..." Ona klimnu glavom prema mestu gde je revolveraš ležao uspravljen uz stenu i posmatrao, ".. ali njega je teško voleti."

"Jah. Kao da ne znam to."

"Probaću još jednom.

Za tebe."

Ona se osmehnu i on oseti da se čitav svet okreće zbog nje, radi nje, i pomisli: Molim te, Bože, nikada nisam imao mnogo, zato te molim da mi je ne oduzmeš ponovo. Molim te.

Ona uze komade jastogovog mesa, nabra nos u žalosno komičnom izrazu i pogleda ga odozdo.

"Moram li?"

"Probaj samo", reče on.

"Nikada više nisam jela školjke posle toga", reče ona.

"Molim?"

"Mislila sam da sam ti rekla."

"Možda i jesi", reče on i nasmeja se, pomalo nervozno. U tom trenutku ono što je revolveraš rekao o tome da joj ne dopusti da zna za onu drugu motalo mu se iz sve snage po glavi.

"Jedne večeri, kada sam imala deset ili jedanaest godina, imali smo ih za večeru. Mrzela sam njihov ukus, kao male gumene kuglice, a kasnije sam ih povratila. Više ih nikada nisam jela. Ali..." Ona uzdahnu. "Kao što kažeš, da probam."

Ona stavi parče u usta kao dete koje uzima kašičicu leka za koji zna da je gadnog ukusa. Isprva je sporo žvakala, zatim brže. Progutala je. Uzela drugo parče.

Sažvakala, progutala. Još jedno. Sada je to halapljivo proždrala.

"'Ej, uspori malo!" reče Edi.

"Mora da je to neka druga vrsta! Tako je, naravno da je tako!" Ona pogleda Edija ozareno. "Prevalili smo deo puta uz plažu i vrsta se promenila! Izgleda da više nisam alergična! Nema tako gadan ukus kao pre.. a baš sam se trudila da ih zadržim, zar ne?" Ona ga pogleda otvoreno. " Baš sam se trudila."

"Jah." Njemu je to zvučalo kao radio-emisija sa veoma udaljenim signalom. Ona misli da je jela svakog dana, a onda sve povraćala. Misli da je zbog toga tako slaba. Hriste Svemogući. "Jah, đavolski si se trudila."

"Tako su..." Te reči je bilo teško razabrati zato što su joj usta bila puna. "Tako su ukusne!" Ona se nasmeja. Zvuk je bio delikatan i divan. "Ostaće u meni!

Nahraniću se! Znam to! Osećam to!"

"Samo nemoj da preteraš", upozori je on i dade joj jednu mešinu. "Nisi se navikla. Sve to..." On proguta knedlu i začu se čujno (bar za njega čujno) škljocanje u njegovom grlu. "Sve to povraćanje."

"Da. Da."

"Treba na par minuta da popričam sa Rolandom."

"U redu."

Ali, pre nego što je stigao da krene ona ga ponovo zgrabi za ruku.

"Hvala ti, Edi. Hvala ti što si toliko strpljiv. A hvala i njemu." Ona načini ozbiljnu pauzu. "Hvala i njemu i nemoj mu reći da ga se plašim."

"Neću", reče Edi i vrati se kod revolveraša.

3

Čak i kada nije gurala, Odeta je bila od pomoći.

Upravljala je sa veštinom žene koja je mnogo vremena provela krivudajući kolicima kroz svet koji još godinama neće priznati postojanje hendikepiranih ljudi poput nje.

"Levo", najavila bi i Edi bi skrenuo ulevo i projezdio kraj kamena koji je štrčao iz testastog tla kao očnjak u raspadanju. Sam, možda bi ga video... a možda i ne.

"Desno", najavila je i Edi zanese udesno, jedva promašivši jednu od sve redih peščanih zamki.

Konačno stadoše i Edi se opruži, teško dišući.

"Spavaj", reče Odeta. "Jedan sat. Ja ću te probuditi."

Edi je pogleda.

"Ne lažem. Primetila sam stanje u kom se nalazi tvoj prijatelj, Edi.. "

"Nije mi on baš prijatelj, zn..."

"...i znam koliko je vreme važno. Neću te pustiti da spavaš duže od sat zbog nekog pogrešnog osećaja milosrđa. Mogu sasvim dobro da čitam kretanje sunca.

Nećeš tom čoveku nimalo pomoći ako sebe satreš, zar ne?"

"Neću", reče on, razmišljajući: Ali, ti ne shvataš. Ako zaspim, a Deta Voker se vrati...

"Spavaj, Edi", reče ona, i pošto je Edi bio suviše umoran (i suviše zaljubljen) da učini drugo do da joj veruje, on zaspa. Spavao je, ona ga je probudila kada je i rekla da će ga probuditi i bila je i dalje Odeta, pa su nastavili dalje i sada je ona ponovo okretala točkove i pomagala mu. Hitali su plažom koja se bližila kraju prema vratima koja je Edi neprestano mahnito tražio i još ih nije ugledao.

4

Kada je ostavio Odetu da jede svoj prvi obrok posle više dana i vratio se kod revolveraša, Roland je izgledao malo bolje.

"Čučni ovamo", reče on Ediju.

Edi čučnu.

"Ostavi mi onu mešinu što je dopola puna. To je sve što mi treba. Odvedi je do vrata."

"Šta ako ih ne.. "

"Ne nađeš? Naći ćeš ih. Prva i druga su bila tamo; biće i ova. Ako stigneš tamo večeras pre sutona, sačekaj da se smrkne pa ubij dvostruko. Trebaće ti da bi njoj ostavio hranu i da bi bio siguran da je na bezbednom onoliko koliko je to moguće. Ako ne stigneš do tamo večeras, ubij trostruko. Evo."

On mu pruži jedan pištolj.

Edi ga uze s poštovanjem, iznenađen kao i ranije njegovom težinom.

"Mislio sam da su svi meci ćorci."

"Verovatno jesu. Ali napunio sam ga onima za koje mislim da su se najmanje skvasili - tri spreda, kod kopče levog opasača, tri s prednje strane desnog.

Jedan možda i opali. Dva, ako budeš imao sreće.

Nemoj da ih isprobavaš na onim puzavcima." Njegove oči osmotriše Edija načas. "Tamo možda bude i nečeg drugog."

"I ti si čuo, zar ne?"

"Ako misliš na ono što je zavijalo u brdima, jesam.

Ako misliš na nekog Bauka, kao što ti oči kažu, nisam.

Čuo sam divlju mačku u šipražju, čiji je glas možda četiri puta jači od tela. Možda to i nije nešto što možeš oterati štapom. Ali, moraš da misliš i na nju. Ako se vrati ona njena druga, možda ćeš morati da..."

"Neću je ubiti, ako na to misliš!"

"Možda ćeš morati da je onesvestiš. Razumeš?"

Edi klimnu glavom s oklevanjem. Ti prokleti meci ionako verovatno neće opaliti, tako da nije imalo mnogo smisla praviti veliku gužvu oko toga.

"Kada dođeš do vrata, ostavi je. Smesti je u neki zaklon što bolje možeš i vrati se po mene sa kolicima."

"A pištolj?"

Revolveraševe oči buknuše tako jarko da Edi trže glavu unazad, kao da mu je Roland gurnuo plamteću baklju u lice. "Bogovi, da! Da je ostaviš sa napunjenim pištoljem kada ona njena druga može da se vrati svekog trenutka? Jesi li lud?"

"Meci.. "

" Jebeš metke!" uzviknu revolveraš i slučajni nalet vetra ponese te reči. Odeta okrenu glavu, pogleda ih jedan dugi trenutak, a onda se ponovo zagleda u more.

"Nećeš da ga ostaviš kod nje!"

Edi je i dalje govorio tiho, za slučaj da se vetar ponovo javi. "Šta ako se nešto spusti iz šipražja dok sam ja na putu ovamo? Nekakva mačka četiri puta snažnija od svog glasa, umesto da bude obrnuto?

Nešto što ne možeš oterati štapom?"

"Daj joj gomilu kamenja", reče revolveraš.

" Kamenja! Tako ti Isusa! Čoveče, koje si ti jebeno govno!"

"Ja razmišljam", reče revolveraš. "A izgleda da je to nešto što ti ne možeš da radiš. Dao sam ti taj pištolj da bi je branio od opasnosti o kakvoj govoriš na polovini puta koji moraš da prevališ. Da li bi ti bilo milije da ga uzmem natrag? Onda bi možda mogao da umreš za nju. Da li bi ti to bilo milije? Vrlo romantično... osim što bismo tada, umesto da strada samo ona, stradali svi."

"Vrlo logično. Svejedno, i dalje si jebeno govno."

"Idi ili ostani. Prestani da me psuješ."

"Zaboravio si nešto", reče Edi jarosno.

"Šta to?"

"Zaboravio si da mi kažeš da odrastem. To je Henri uvek govorio. 'O, dete, odrasti već jednom.'"

Revolveraš se osmehnuo, umornim, čudnovato divnim osmehom. "Mislim da jesi odrastao. Hoćeš li poći ili ostati?"

"Poći ću", reče Edi. "Šta ćeš ti da jedeš? Počistila je sve što je ostalo."

"Jebeno govno će se snaći. Jebeno govno se snalazi već godinama."

Edi odvrati pogled. "Ja... rekao bih da mi je žao što sam te tako nazvao, Rolande. Bio je ovo..." On se najednom nasmeja, kreštavo. "Bio je ovo dan pun iskušenja."

Roland se ponovo osmehnu. "Jeste", reče. "Bio je."

5

Tog dana postigli su najbolje vreme na celoj stazi, ali vrata još nisu bila na vidiku kada je sunce počelo da sipa svoj zlatni trag po okeanu. Iako mu je rekla da je savršeno sposobna da nastavi još pola sata, on je zatražio da stanu i pomogao joj da siđe sa kolica.

Preneo ju je do zaravnjenog dela tla koji je izgledao prilično glatko, uzeo jastuke sa leđa kolica i sedišta i stavio ih pod nju.

"Gospode, ala je dobro protegnuti se malo", uzdahnu ona. "Ali..." Čelo joj se nabra. "Stalno mislim na onog čoveka tamo, na Rolanda, sasvim samog, i ne mogu sasvim u ovome da uživam. Edi, ko je on? Šta je on?" I, gotovo kao naknadna pomisao: "I zbog čega toliko viče?"

"Takav je po prirodi, pretpostavljam", reče Edi i odmah ode da prikupi kamenje. Roland jedva da je ikada vikao. Pretpostavljao je da je ono jutros moglo da se nazove vikanjem - JEBEŠ metke! - ali ostalo na šta je mislila sigurno su bila lažna sećanja: vreme u kom je mislila da je bila Odeta.

Ubio je trostruko, kao što ga je revolveraš poučio, i toliko je bio zaokupljen poslednjim da je u poslednjem trenutku uzmakao od četvrtog koji mu se približavao zdesna. On vide kako mu klešta škljocaju u praznom prostoru koji je samo tren ranije zauzimalo njegovo stopalo i noga i pomisli na prste koji su nedostajali revolverašu.

Pekao ih je na vatri od suvog drveta - sve impozantnija brda i sve veća vegetacija olakšali su i ubrzali potragu za dobrim gorivom, to je bilo jedno - dok se poslednja svetlost dana gubila sa zapadnog neba.

"Gledaj, Edi!" uzviknu ona pokazujući naviše.

On pogleda i vide jednu jedinu zvezdu kako svetluca na grudima noći.

"Zar nije divna?"

"Jeste", reče on i iznenada, bez ikakvog razloga, oči mu ispuniše suze. Gde je bio ceo svoj prokleti život?

Gde je to bio, šta je to radio, ko je bio sa njim dok je to radio, i zašto se odjednom osećao toliko prljavo i beskrajno usrano?

Njeno uzdignuto lice bilo je strašno u svojoj lepoti, neporecivo na ovoj svetlosti, ali za tu lepotu ona koja ju je posedovala nije ni znala i samo je gledala zvezdu krupnim, začuđenim očima i blago se smešila.

"Zvezdo mala, zvezdo sjajna", reče ona i prekinu.

Gledala je u njega. "Znaš to, Edi?"

"Jah." Edijeva glava i dalje je bila pognuta. Glas mu je zvučao sasvim jasno, ali da je podigao pogled, videla bi da plače.

"Onda mi pomozi. Ali, moraš da gledaš."

"Okej."

On obrisa suze dlanom ruke i podiže pogled zajedno sa njom ka zvezdi.

"Zvezdo mala..." ona ga pogleda i on joj se pridruži.

"Zvezdo sjajna..."

Ona pruži ruku, pipajući, i on je ščepa, ruku prefinjene smeđe boje čokolade rukom prefinjene bele boje golubijeg poprsja.

"Ti si noćas moja tajna", izgovoriše svečano u jednoglasju, dečak i devojčica za ovo sada, ne muškarac i žena kao što će biti kasnije, kada mrak bude potpun, kada ga ona dozove da ga pita spava li, a on odgovori da ne spava, i kada ga upita da li bi je zagrlio zato što joj je hladno; "Imam želju, šta sad tražiš..."

Pogledali su se i on vide da joj suze teku niz obraze.

Njegove ponovo navreše i on joj dozvoli da vidi kako teku. Tu nije bilo sramote, već samo neopisivog objašnjenja.

Osmehnuše se jedno drugome.

"Da mi želju tu uvažiš", reče Edi i pomisli: Molim te, uvek ti.

"Da mi želju tu uvažiš", reče ona kao odjek i pomisli: Ako već moram da umrem na ovom čudnovatom mestu, molim te neka to ne bude mnogo teško i neka ovaj dobri mladić bude uz mene.

"Izvini što sam plakala", reče ona otirući oči.

"Obično ne plačem, ali bio je ovo.. "

"Dan pun iskušenja", dovrši on umesto nje.

"Da. A ti treba da jedeš, Edi."

"Ti takođe."

"Samo se nadam da mi neće ponovo pozliti od toga."

On joj se osmehnu.

"Mislim da neće."

6

Kasnije, dok su se iznad njihovih glava nepoznate galaksije lagano obrtale u svom plesu, i ona i on pomislili su da čin ljubavi nikada nije bio tako sladak, tako potpun.

7

Krenuli su u zoru, žurno, i oko devet Edi je već poželeo da je pitao Rolanda šta da radi ako naiđu na mesto gde brda odsecaju plažu, a vrata još ne budu na vidiku. Činilo se da je to pitanje znatne važnosti, zato što se kraj plaže zaista približavao, tu nije bilo nikakve sumnje. Brda su marširala sve bliža, pružajući se u dijagonali prema vodi.

Sama plaža više uopšte nije bila plaža, ne zaista; tle je sada bilo čvrsto i glatko. Nešto - otopljena bujica, pretpostavljao je on, ili poplava u vreme sezone kiša (otkad je bio u ovom svetu ona uopšte nije padala, ni kap; nebo se nekoliko puta naoblačilo, ali onda bi se oblaci ponovo razišli) - ispralo je većinu kamenih izbočina.

U pola deset, Odeta viknu: "Stani, Edi! Stani!"

On stade tako naglo da je morala da ščepa rukohvate kolica kako ne bi ispala. U trenu se stvorio kraj nje.

"Izvini", reče on. "Dobro si?"

"Fino." On vide da je njeno uzbuđenje pogrešno protumačio kao ogorčenje. Ona pokaza. "Tamo gore!

Vidiš li nešto?"

On zakloni oči i ne vide ništa. Začkilji. Samo na trenutak pomisli da... ne, to je svakako treperenje vazduha od toplote kojom je zračila stvrdnuta zemlja.

"Mislim da ne vidim", reče on i osmehnu se. "Izuzev možda tvoju želju."

"Ja mislim da vidim!" Ona okrenu uzbuđeno, nasmešeno lice prema njemu. "Stoje sama od sebe!

Blizu mesta gde se završava plaža!"

On pogleda ponovo, začkiljivši ovaj put toliko da su mu oči zasuzile. Ponovo pomisli da je samo na tren video nešto. I jesi, pomisli on i osmehnu se. Video si njenu želju.

"Možda", reče on, ne zato što je verovao u to, već zato što je verovala ona.

"Hajdemo!"

Edi se vrati iza kolica, iskoristivši trenutak da izmasira donji deo leđa gde mu se usadio uporni bol.

Ona se osvrnu.

"Šta čekaš?"

"Stvarno misliš da si ih ugledala, zar ne?"

"Da!"

"E pa onda, hajdemo!"

Edi ponovo pogura.

8

Pola sata kasnije ugledao ih je i on. Isuse, pomislio je, oči su joj oštre kao i Rolandove. Možda i oštrije.

Ni ona ni on nisu želeli da se zaustave kako bi ručali, ali bila im je potrebna hrana. Brzo su obedovali, a onda nastavili dalje. Plima je nadolazila i Edi je gledao desno - prema zapadu - sa sve većom nelagodnošću. Još su se nalazili prilično iznad umršene linije algi i morske trave koja je označavala najviši doseg vode, ali mislio je da će se, kada budu stigli do vrata, naći u neugodno oštrom uglu s jedne strane oivičenom morem, a s druge kosim brdima.

Sada je ta brda mogao sasvim jasno da vidi. Nije bilo ničeg prijatnog u tom prizoru. Bila su stenovita i po njima je bilo načičkano nisko drveće čije se krivo korenje nalik na zglavke obolele od artritisa ukopalo u tle i držalo s mračnom upornošću, kao i žbunje koje kao da je bilo puno trnja. Brda nisu bila stvarno strma, ali bila su isuviše strma za kolica. Možda je mogao da je prenese tamo gore, možda će, u stvari, tako i morati da učini, ali nije želeo ni da pomišlja da je ostavi tamo.

Prvi put je čuo insekte. Zvuk je podsećao na zrikavce, ali bio je viši od toga i nije imao promene u ritmu - samo neprekidni, monotoni riiiiiiii zvuk, nalik na zvuk kablova za prenos elektriciteta. Prvi put je video druge ptice osim galebova. Neke su bile povelike i kružile su dublje iznad kopna na krutim krilima. Sokolovi, pomisli on. Video je kako s vremena na vreme sklope krila i obruše se kao kamen. Love. Šta love? Pa, sitne zveri. To je bilo u redu.

I dalje je mislio na onaj zov koji je čuo u noći.

Sredinom popodneva mogli su jasno da vide treća vrata. Kao i ostala, bila su nemogućnost koja je svejedno stajala, sasvim stvarna.

"Zapanjujuće", čuo je kako ona tiho kaže. "Potpuno zapanjujuće."

Bila su tačno tamo gde je pretpostavio da će biti, u uglu koji je označavao kraj lakog napredovanja ka severu. Stajala su odmah iznad linije plime i manje od devet jardi od mesta gde su brda iznenada iskakala iz tla kao džinovska šaka prekrivena sivo-zelenim žbunjem umesto maljama.

Plima je sasvim nadošla kada je sunce počelo da se spušta prema vodi; i otprilike u četiri sata - Odeta je rekla da ima toliko, a pošto je rekla da se dobro snalazi u određivanju vremena pomoću sunca (i pošto je bila njegova ljubljena), Edi joj je verovao - stigli su do vrata.

9

Prosto su gledali u njih, Odeta u kolicima sa rukama u krilu, Edi kraj mora. Gledali su ih donekle onako kako su prethodne noći gledali večernju zvezdu - što će reći, onako kako deca gledaju na stvari - ali donekle, gledali su ih drugačije. Kada su poželeli želju pod zvezdom bili su deca radosti. Sada su bili ozbiljni, začuđeni, kao deca koja gledaju u stvarno otelotvorenje nečega što pripada samo bajci.

Na ovim vratima bila je ispisana jedna reč.

"Šta to znači?" upita Odeta konačno.

"Ne znam", reče Edi, ali ta reč donela mu je beznadežnu jezu; osetio je kako mu se srce kradom pomračuje.

"Zar ne znaš?" upita ona, pogledavši ga podrobnije.

"Ne. Ja..." On proguta knedlu. "Ne."

Gledala ga je još trenutak. "Gurni me iza njih, molim te. Volela bih to da vidim. Znam da hoćeš da se vratiš po njega, ali da li hoćeš to da mi učiniš?"

Hteo je.

Oni krenuše okolo, sa gornje strane vrata.

"Čekaj!" uzviknu ona. "Jesi li video to?"

"Šta?"

"Vrati se! Gledaj! Posmatraj!"

Ovaj put gledao je vrata umesto napred, ne bi li video nešto što bi moglo da im se ispreči na putu. Dok su prolazili iznad njih video je kako se sužavaju u perspektivi, video njihove šarke, šarke koje kao da nisu bile uronjene ni u šta, video njihovu debljinu...

A onda su nestala.

Debljina vrata je nestala.

Njegov pogled na vodu trebalo je da remeti tri, možda čak i četiri inča čvrstog drveta (vrata su izgledala izuzetno robusno), ali takvog remećenja nije bilo.

Vrata su nestala.

Njihova senka bila je tu, ali vrata su nestala.

On vrati kolica dve stope, tako da se našao samo malo južnije od mesta gde su stajala vrata i debljina je bila tamo.

"Vidiš?" upita on hrapavim glasom.

" Da! Ponovo su tamo!"

On gurnu kolica napred za stopu. Vrata su još bila tu. Još šest inča. I dalje tu. Još dva inča. I dalje tu. Još jedan inč... i nije ih više bilo. Uopšte.

"Isuse", šapnu on. "Isuse Hriste."

"Da li bi se otvorila tebi?" upita ona. "Ili meni?"

On kroči polako napred i uhvati kvaku vrata na kojima je pisala jedna reč.

Pokuša u smeru kazaljke na satu; pokuša u suprotnom smeru.

Kvaka se ne pomeri ni za dlaku.

"U redu." Glas joj je bio miran, rezigniran. "Ona su onda namenjena njemu. Mislim da smo oboje to znali.

Idi po njega, Edi. Odmah."

"Najpre moram da se pobrinem za tebe."

"Biće meni dobro."

"Neće. Suviše si blizu linije plime. Ako te ostavim ovde, kada se smrkne ima da izađu jastozi, a ti ćeš da im budeš več..."

Gore na brdima, mačja zakašljana rika najednom preseče njegove reči kao nož koji seče tanku nit. Bilo je to dosta udaljeno, ali bliže nego ono pre.

Njene oči za tren skrenuše na revolverašev revolver zataknut za pojas njegovih pantalona, a onda se vratiše njegovom licu. Osećao je tupu vrelinu u obrazima.

"Rekao ti je da mi ga ne daš, zar ne?" reče ona tiho.

"Ne želi da je kod mene. Iz nekog razloga ne želi da je revolver kod mene."

"Meci su se ovlažili", reče on nezgrapno.

"Verovatno ionako ne bi opalili."

"Razumem. Odnesi me još malo uz nagib, Edi, možeš li? Znam koliko mora da si umoran. Endru to naziva Pogurenost Invalidskih Kolica, ali ako me odneseš malo gore, biću bezbedna od jastoga.

Sumnjam da će bilo šta drugo doći toliko blizu mestu gde se oni nalaze."

Edi pomisli: Kada nadode plima, to je verovatno tačno... ali šta kada krene oseka?

"Daj mi nešto za jelo i malo kamenja", reče ona i njen nenamerni odjek revolveraševih reči natera Edija da ponovo pocrveni. Obrazi i čelo bili su mu kao zidovi pećnice od opeka.

Ona ga pogleda, osmehnu se slabo i odmahnu glavom kao da je naglas progovorio. "Nećemo se raspravljati oko ovoga. Videla sam kako mu je. Ostalo mu je veoma malo vremena. Nema vremena za diskusije. Odnesi me malo gore, daj mi hrane i nešto kamenja, uzmi kolica i idi."

10

Smestio ju je što je brže mogao, a onda izvukao revolverašev revolver i pružio joj ga sa okrenutom drškom. Ali ona odmahnu glavom.

"Biće ljut na oboje. Ljut na tebe što si mi ga dao, još ljući na mene što sam ga uzela."

"Sranje!" dreknu Edi. "Otkud ti takva zamisao?"

"Znam", reče ona i glas joj je bio nepopustljiv.

"Pa, recimo da je to tačno. Ali samo recimo. Ja ću se naljutiti na tebe ako ga ne uzmeš."

"Vrati ga. Ne volim pištolje. Ne znam kako da ih koristim. Kada bi nešto došlo po mene u mraku prvo što bih uradila bilo bi da se upiškim u gaćice. Sledeće što bih uradila bilo bi da okrenem pogrešnu stranu i upucam sama sebe." Ona zastade, zagledana ozbiljno u Edija. "Postoji još nešto, i bolje je da to znaš. Ne želim da dodirnem ništa što pripada njemu. Ama baš ništa. Što se mene tiče, mislim da njegove stvari možda imaju na sebi ono što je moja mama zvala'hudu'. Volim o sebi da mislim kao o modernoj ženi... ali ne želim kod sebe nikakav hudu kada odeš i kad se na mene spusti mrak."

On pogleda pištolj pa Odetu i oči su mu i dalje bile upitne.

" Vrati ga", reče ona, strogo kao učiteljica. Edi prsnu u smeh i posluša je.

"Zašto se smeješ?"

"Zato što si, kad si to rekla, zvučala kao gospođica Hatavej. Ona mi je bila učiteljica u trećem osnovne."

Ona se malo osmehnu, ali njene sjajne oči nisu napuštale njegove. Ona zapeva tiho, slatko: "Nebeski zastori noći spuštaju se sad... stigao je sumrak..." Ona zaćuta i oboje pogledaše ka zapadu, ali zvezda pod kojom su prošle noći poželeli želju nije se još pojavila, iako su im se senke izdužile.

"Ima li još nešto, Odeta?" On oseti poriv da odugovlači i odugovlači. Mislio je da će to proći jednom kada zaista krene natrag, ali sada se poriv da ščepa svaki izgovor za ostajanje činio veoma snažan.

"Poljubac. Jedan bi mi dobro došao, ako nemaš ništa protiv."

On je poljubi dugo i kada im se usne više nisu dodirivale, ona ga uhvati za ručni zglob i zagleda se neteremice u njega. "Nikada nisam vodila ljubav sa belim muškarcem sve do sinoć", reče ona. "Ne znam da li ti je to važno ili nije. Ne znam čak ni da li je važno meni. Ali mislila sam da to treba da znaš."

On razmisli.

"Meni nije važno", reče on. "U mraku, mislim da smo oboje sivi. Volim te, Odeta."

Ona stavi svoju ruku preko njegove.

"Ti si sladak mladić i možda volim i ja tebe, mada je previše rano da ijedno od nas..."

U tom trenutku, kao na dati znak, divlja mačka urliknu u onome što je revolveraš zvao šipražje. I dalje se činilo da je četiri ili pet milja daleko, ali to je opet bilo četiri ili pet milja bliže nego poslednji put kada su je čuli, i zvučala je krupno.

Oni okrenuše glave prema tom zvuku. Edi oseti kako dlačice pokušavaju da mu se naježe na vratu.

Nisu sasvim uspele. Izvinjavam se, dlačice, pomisli on glupavo, izgleda da mi je kosa sada malo predugačka.

Rika se uzdiže do izmučenog vriska koji je zvučao kao oglašavanje bića koje je upravo umrlo na užasan način (možda je to u stvari samo obeležavalo ništa strašnije od uspešnog parenja). Trajalo je koji tren, gotovo neizdrživo, a onda se utiša, klizeći kroz sve niže i niže skale sve dok nije nestalo ili uronilo ispod neprestanog fijuka vetra. Čekali su da se opet začuje, ali krik se ne ponovi. Što se Edija ticalo, to nije ni bilo važno. On ponovo izvuče revolver iz pojasa i pruži joj ga.

"Uzmi ga bez raspravljanja. Ako bude potrebno da ga upotrebiš, neće ti nimalo pomoći - tako ovakve stvari obično ispadnu - ali svejedno ga uzmi."

"Hoćeš da se svađamo?"

"O, možeš ti da se svađaš. Možeš da se svađaš koliko hoćeš."

Posle ispitivačkog pogleda u Edijeve oči boje lešnika, ona se osmehnu pomalo umorno. "Izgleda da neću da se svađam." Ona uze pištolj. "Molim te, budi brz koliko možeš."

"Hoću." On je ponovo poljubi, ovaj put žurno i gotovo da joj reče da bude na oprezu.. ali, ozbiljno, narode, koliko je mogla da bude oprezna u situaciji u kojoj se nalazila?

On krenu natrag niz padinu kroz sve dublje senke (jastogovišta još nisu izašla, ali ubrzo će se pojaviti) i ponovo pogleda reč ispisanu na vratima. Ista jeza prože mu telo. Baš je bila odgovarajuća, ta reč. Bože, kako je samo odgovarala. Onda ponovo pogleda uz padinu. Za trenutak nije mogao da je vidi, a onda spazi kako se nešto pomera. Svetlija smeđa boja jednog dlana. Mahala mu je.

On joj uzvrati mahanjem, a onda okrenu kolica i potrča sa njima pridignutim tako da manji, nežniji prednji točkovi budu iznad tla. Potrčao je prema jugu, odakle je došao. Prvih pola sata njegova senka trčala je sa njim, neverovatna senka suvonjavog diva zalepljena za đonove njegovih patika, izdužena dugim jardima prema istoku. Onda je sunce zašlo, senka je nestala i jastogovišta su počela da se teturaju napolje iz talasa.

Prošlo je otprilike deset minuta pošto je čuo zujanje njihovih prvih glasova, kada je podigao pogled i video da večernja zvezda mirno svetluca na tamnoplavom somotu noći.

Nebeski zastori noći spuštaju se sad... stigao je sumrak...

Neka bude bezbedna. Noge su ga već bolele, dah mu je bio previše vreo i težak u plućima, a preostalo je i to treće putovanje, ovaj put sa revolverašem kao putnikom i mada je nagađao da je Roland sigurno teži od Odete za čitavih stotinu funti i znao da mora da čuva snagu, Edi je svejedno nastavio da trči. Neka bude bezbedna, to je moja želja, neka moja ljubljena bude bezbedna.

I, kao loše znamenje, divlja mačka vrisnu negde u izmučenim jarugama usečenim između brda... samo što je ta divlja mačka zvučala velika poput lava koji riče u afričkoj džungli.

Edi potrča brže, gurajući praznu skalameriju kolica pred sobom. Ubrzo vetar poče tanko, grozno da njišti kroz žice podignutih prednjih točkova koji su se slobodno okretali.

11

Revolveraš je čuo kako mu se približava zvuk trščanog cviljenja, napeo se za trenutak, a onda čuo dahtanje i opustio se. Bio je to Edi. Znao je to iako nije otvorio oči.

Kada je zvuk cviljenja nestao i kada je topot nogu u trku prestao, Roland otvori oči. Edi je stajao pred njim i dahtao dok mu se znoj slivao niz obraze. Košulja mu je bila slepljena za grudi u jednoj jedinom tamnoj mrlji. I poslednji tragovi izgleda dečaka sa koledža na kojem je Džek Andolini toliko insistirao nestali su.

Kosa mu je visila preko čela. Pocepao je pantalone kod prepona. Plavičasto-purpurni srpovi ispod njegovih očiju kompletirali su sliku. Edi Din je načisto propao.

"Uspeo sam", reče on. "Tu sam." On pogleda unaokolo, a onda ponovo pogleda revolveraša, kao da ne može da poveruje. "Isuse Hriste, stvarno sam tu."

"Dao si joj pištolj."

Edi pomisli da revolveraš izgleda loše - loše kao što je izgledao pre prvog skraćenog tretmana kefleksom, možda i malo gore. Vrelina groznice kao da je izbijala iz njega u talasima i znao je da treba da mu ga bude žao, ali za trenutak mogao je samo da bude pakleno besan.

"Rikn'o sam da bih se vratio ovamo za rekordno vreme, a ti umeš jedino da kažeš: 'Dao si joj pištolj.'

Hvala, čoveče, mislim, očekivao sam neki izraz zahvalnosti, ali jebote, ovo je da čovek ne poveruje."

"Mislim da sam rekao jedino što je važno."

"E, kad si već pomenuo to, dao sam joj", reče Edi, podboči se i zapilji se odozgo u revolveraša. "Sad biraj.

Možeš da sedneš u ova kolica ili hoćeš da ih sklopim i probam da ti ih nabijem u bulju. Šta ti se više sviđa, gospodaru?"

"Ni jedno ni drugo." Roland se malo osmehivao, osmehom čoveka koji ne želi da se osmehuje, ali ne može da se uzdrži. "Prvo moraš malo da odspavaš, Edi. Videćemo ono što treba da se vidi kada za to dođe vreme, ali za sada treba ti san. Baldisao si."

"Hoću da se vratim kod nje."

"I ja. Ali, ako se ne odmoriš, pašćeš usput na nos.

Prosto tako. Loše za tebe, još gore za mene, najgore za nju."

Edi je stajao još trenutak, neodlučan.

"Postigao si dobro vreme", priznade mu revolveraš.

Začkilji se u sunce. "Četiri je, možda četiri i četvrt.

Odspavaj pet, možda sedam sati i biće mrkli mrak..."

"Četiri. Četiri sata."

"U redu. Dok se ne smrkne; mislim da je to važna stvar. Onda ćeš da jedeš. Potom krećemo."

"Ješćeš i ti."

Ponovo taj slabi osmeh. "Pokušaću." On pogleda Edija mirno. "Tvoj život je sada u mojim rukama; pretpostavljam da to znaš."

"Da."

"Oteo sam te."

"Da."

"Želiš li da me ubiješ? Ako želiš, bolje učini to sada nego da sve nas izlažeš..." Dah mu blago zašišta. Edi je čuo grebanje u njegovim grudima i taj zvuk nimalo mu se nije dopao. ".. daljim neugodnostima", dovrši on.

"Ne želim da te ubijem."

"Onda..." Prekinu ga iznenadni napad oštrog kašlja.

"...lezi", dovrši on.

Edi je legao. San nije dolebdeo do njega kao što to ponekad čini, već ga je ščepao grubim rukama ljubavnika koji je nespretan od silne žudnje. Čuo je (ili je to možda bio samo san) kako Roland govori: Ali nije trebalo da joj daš pištolj, a onda je jednostavno proveo u mraku neznano dugo, Roland ga je drmao i budio iz sna i kada je konačno seo učinilo mu se da u njegovom telu obitava samo bol: bol i teret. Mišići su mu se pretvorili u zarđala vitla i čekrke u napuštenoj zgradi.

Njegov prvi pokušaj da se osovi na noge nije uspeo.

Teško je pao natrag na pesak. Uspeo je iz drugog pokušaja, ali osećao se kao da će mu za jednostavno okretanje biti potrebno dvadeset minuta. I pritom će ga sve boleti.

Rolandove oči bile su na njemu, upitne. "Jesi li spreman?"

Edi klimnu glavom. "Jesam. Jesi li ti?"

"Jesam."

" Možeš li?"

"Mogu."

I tako su jeli. . a onda Edi krenu na svoje treće i poslednje putovanje tim prokletim parčetom plaže.

12

Prevalili su te noći dobar deo puta, ali Edi je svejedno bio tupo razočaran kada je revolveraš zatražio da stanu. Nije se usprotivio naprosto zato što je bio suviše umoran da nastavi bez odmora, ali nadao se da će stići dalje. Težina. To je bio veliki problem. Upoređenju sa Odetom, gurati Rolanda bilo je kao gurati tovar gvozdenih šipki. Edi je odspavao još četiri sata pre zore, probudio se sa suncem koje se pomaljalo iznad erodiranih brda koja su bila sve što je preostalo od planina i čuo revolverašev kašalj. Bio je to slab kašalj, pun krkljanja, kašalj starca koji je možda zaradio upalu pluća.

Oči im se sretoše. Rolandov grčeviti kašalj pretvori se u smeh.

"Još nisam gotov, Edi, bez obzira na to kako zvučim.

A ti?"

Edi pomisli na Odetine oči i odmahnu glavom.

"Nisam gotov, ali prijao bi mi jedan čizburger i'bad'."

"'Bad'?" reče revolveraš sumnjičavo, pomislivši na jabukovo drveće i prolećno cveće u Vrtovima Kraljevskog Dvora.

"Nema veze. Uskači, bajo. Nismo četvorotočkaši i nemamo frizirani motor, ali svejedno ima da prevalimo koju milju."

Tako i učiniše, ali kada se drugog dana posle njegovog odlaska od Odete spustio suton, još su se samo vukli prema mestu gde su se nalazila treća vrata. Edi je legao u nameri da odspava još četiri sata, ali ga je vrisak jedne od onih mačaka trgao iz sna posle samo dva sata, uz lupanje srca. Bože, to je zvučalo jebeno ogromno.

On vide da se revolveraš pridigao na lakat i da muoči svetlucaju u mraku.

"Jesi li spreman?" upita Edi. Polako ustade, kriveći lice od bola.

"Jesi li ti? " upita Roland ponovo, veoma tiho.

Edi izvi leđa, proizvevši niz pucketanja nalik na uzicu sa nanizanim malim petardama. "Jah. Ali stvarno bih zaseo za taj čizburger."

"Mislio sam da ti se jede piletina."

Edi zastenja. "Poštedi me, čoveče."

Kada se sunce uzdiglo nad brda treća vrata mogla su se jasno videti. Dva sata kasnije, stigoše do njih.

Ponovo svi na okupu, pomisli Edi, spreman da se sruši na pesak.

Ali očigledno nije bilo tako. Odeti Holms nije bilo ni traga ni glasa.

13

"Odeta!" vrisnu Edi i sada mu je glas bio napukao i promukao kao glas Detine druge.

Nije mu odgovorio čak ni odjek, nešto za šta je makar mogao da pomisli da je Odetin glas. Zvuk se nije odbijao od ovih niskih, erodiranih brda. Čulo se samo razbijanje talasa, mnogo glasnije na ovom zemljištu nalik na vrh strele, ritmički, šuplji, potmuli prasak talasa koji su se razbijali o kraj nekog tunela koji su iskopali u trošnom kamenu, i neprestano fijukanje vetra.

"Odeta!"

Ovaj put vrisnuo je tako snažno da je ostao bez glasa i za trenutak nešto oštro, kao parče riblje kosti, zapara mu glasne žice. Oči su mu frenetično preletale preko brda, u potrazi za svetlijom smeđom mrljom koja bi bila njen dlan, u potrazi za pokretom njenog ustajanja.. u potrazi za (Bog neka mu oprosti) mrkim kamenom zapljusnutim jarkom krvlju.

On zateče sebe kako se pita šta bi učinio da ugleda to potonje, ili da pronađe revolver, sada sa dubokim tragovima zuba u glatkoj sandalovini drške. Prizor nečega takvog mogao bi da ga natera na histeriju, mogao bi da ga nagna u ludilo, ali on je svejedno tražio to - ili bilo šta.

Oči mu nisu videle ništa; uši mu nisu donele ni najslabiji odgovor.

U meduvremenu, revolveraš je proučavao treća vrata. Očekivao je jednu reč, reč koju je čovek u crnom upotrebio kada je okrenuo šestu tarot kartu na prašnjavoj Golgoti gde su razgovarali. Smrt, rekao je Valter, ali ne za tebe, revolverašu.

Na ovim vratima je zaista bila ispisana jedna reč, ali to nije bila SMRT. On je pročita ponovo, dok su mu se usne nemo pomerale:

GURAČ

A opet, to znači smrt, pomisli Roland; znao je da je tako.

Ono što ga je nagnalo da se osvrne bio je zvuk Edijevog glasa koji se udaljavao. Edi je počeo da se penje uz prvu padinu, i dalje dozivajući Odetino ime.

Jedan trenutak Roland je razmišljao da ga prosto pusti da ode.

Možda je pronađe, možda je čak pronađe u životu, ne mnogo povređenu, i dalje svoju. Pretpostavljao je da bi njih dvoje možda i mogli da sebi organizuju nekakav život ovde, da Edijeva ljubav prema njoj i Odetina prema njemu mogu nekako da izbrišu noćnu senku koja je sebe nazivala Detom Voker. Da, izmedu njih dvoje Deta bi mogla biti nasmrt spljeskana. On je bio romantičar na sopstveni, grubi način.. a opet je bio dovoljno realista da zna da ljubav ponekad zaista pobedi sve. A što se njega tiče? Čak i ako bude u stanju da dobavi lekove iz Edijevog sveta koji su ga ranije gotovo izlečili, da li bi oni bili u stanju da ga izleče i ovaj put, ili čak uopšte da započnu lečenje? Sada je bio veoma bolestan i zatekao je sebe kako se pita da stvari možda nisu otišle predaleko. Ruke i noge su ga bolele, u glavi mu je bubnjalo, grudi su mu bile teške i pune šlajma. Kada je kašljao osećao je bolno struganje sa leve strane, kao da su mu tamo slomljena rebra. Levo uvo mu je gorelo. Možda je, pomislio je, došlo vreme da se sve okonča; da jednostavno vikne da se predaje.

Na to, sve u njemu uzbuni se u protestu.

"Edi!" viknu on i sada se nije zakašljao. Glas mu je bio dubok i moćan.

Edi se okrenu, sa jednom nogom na sirovoj zemlji, a drugom podignutom na isturenu kamenu gredu.

"Idi samo", reče on i načini čudnovati mali pokret čišćenja rukom, pokret koji je govorio da želi da se otarasi revolveraša kako bi mogao da se posveti svom pravom poslu, onom važnom poslu, poslu pronalaženja Odete i njenog spasavanja ukoliko je spasavanje neophodno. "U redu je. Pređi preko i uzmi ono što ti treba. Oboje ćemo biti tu kada se vratiš."

"Sumnjam u to."

"Moram da je pronađem." Edi pogleda Rolanda i njegov pogled bio je veoma mlad i potpuno ogoljen.

"Mislim, stvarno moram. "

"Shvatam tvoju Ijubav i potrebu", reče revolveraš, "ali hoću da ovaj put podeš sa mnom."

Edi je dugo zurio u njega, kao da pokušava da poveruje u ono što čuje.

"Da pođem s tobom", reče on konačno, zbunjen.

"Da podem sa tobom! Bože sveti, sad stvarno mislim da sam sve čuo. Ama dibidus sve. Prošli put si bio toliko odlučan da ostanem da si pristao na rizik da te zakoljem. Ovaj put hoćeš mene da nateraš na rizik da nešto zakolje nju."

"To se možda već desilo", reče Roland, iako je znao da nije. Gospa je možda bila povređena, ali znao je da nije mrtva.

Nažalost, znao je to i Edi. Nedelju ili deset dana bez njegove droge izuzetno mu je izoštrilo um. On pokaza na vrata. "Znaš da nije. Da je mrtva, ta prokleta stvar bi nestala. Osim ako nisi lagao kada si rekao da ništa ne vredi ako nismo tu svih troje."

Edi pokuša da se vrati usponu uz padinu, ali Rolandove oči držale su ga prikovanog.

"U redu", reče revolveraš. Glas mu je bio tih gotovo kao onomad, kada je govorio kroz Detino lice puno mržnje i vrišteći glas ženi uzapćenoj negde iza toga.

"Ona je živa. Kad je već tako, zbog čega ne odgovori na tvoje pozive?"

"Pa.. neko od onih mačjih stvorenja moglo je da je odnese." Ali Edijev glas je bio slab.

"Mačka bi je ubila, pojela koliko želi i ostavila ostatak. U najgorem slučaju, odvukla bi joj telo u senku tako da može da se vrati večeras i pojede meso koje se možda još nije ukvarilo na suncu. Ali da je tako, vrata bi nestala. Mačke nisu kao neki insekti, koji parališu svoj plen i odnesu ga da ga pojedu kasnije, i ti to znaš."

"To nije obavezno tačno", reče Edi. Za trenutak je čuo Odetu kako kaže: Trebalo je da budeš u debatnom klubu, Edi, i odgurnu tu misao u stranu. "Možda je mačka došla po nju i ona je pokušala da puca u nju, ali nekoliko prvih metaka u tvom pištolju nije opalilo. Do đavola, možda čak i prvih četiri ili pet. Mačka stiže do nje, ozleđuje je i neposredno pre nego što može da je ubije... BAM! " Edi udari pesnicom po dlanu jer je video sve to toliko živo, kao da lično prisustvuje. "Metak ubija mačku, ili je možda samo ranjava, ili je možda samo zaplaši i otera. Šta misliš o tome?"

Blago, Roland reče: "Čuli bismo pucanj."

Za trenutak Edi je mogao samo da stoji, nem, nesposoban da smisli kontraargument. Naravno da bi ga čuli. Prvi put kada su čuli zavijanje jedne od tih mačaka, ona mora da je bila petnaest, možda dvadeset milja daleko. Pucanj iz pištolja..

On pogleda Rolanda sa iznenadnom lukavošću.

"Možda si ti čuo", reče on. "Možda si ti čuo pucanj dok sam ja spavao."

"To bi te probudilo."

"Ne kada sam ovako umoran, čoveče. Kada zaspim, to ti je kao..."

"Kao da si mrtav", reče revolveraš istim blagim glasom. "Znam taj osećaj."

"Onda razumeš..."

"Ali to ne znači da jesi mrtav. Prošle noći tako si se obeznanio, ali kada je zakreštala jedna od tih mačaka, za par sekundi si bio budan i na nogama. Zbog tvoje brige za nju. Nije bilo nikakvog pucnja, Edi, i ti to znaš.

Čuo bi ga. Možda zbog tvoje brige za nju."

"Dobro, možda ju je udarila kamenom!" viknu Edi.

"Kako do đavola mogu to da znam kad stojim ovde i raspravljam se sa tobom umesto da proverim sve mogućnosti? Mislim, čoveče, možda ona sada leži negde povređena! Povređena ili krvari nasmrt! Kako bi ti se dopalo da odem s tobom kroz ta vrata, a da ona umre dok smo mi na drugoj strani? Kako bi ti se dopalo da se osvrneš jednom i vidiš ta vrata tamo, a onda da se osvrneš drugi put i vidiš da su nestala, baš kao da ih nikada nije ni bilo, zato što je nestala ona?

Tada bi ti ostao uhvaćen u mom svetu umesto da bude obrnuto!" Stajao je, dahtao i zurio u revolveraša, stisnutih pesnica.

Roland oseti umorno ogorčenje. Neko je - možda je to bio Kort, ali on je pre mislio da se radilo o njegovom ocu - imao izreku: Bolje da pokušaš da ispiješ okean kašičicom nego da se svađaš sa zaljubljenim. Ako je toj izreci bio potreban ikakav dokaz, stajao je tu iznad njega, u pozi suštog prkosa i odbrane. Nastavi samo, govorio je stav tela Edija Dina.

Nastavi samo, mogu ja da odgovorim na svako pitanje koje mi postaviš.

"Možda je nije pronašla mačka", reče on sada. "Ovo je možda tvoj svet, ali ne verujem da si ikada bio u ovom njegovom delu isto kao što nisi bio ni na Borneu. Ti ne znaš šta sve može da se vrzma po tim brdima, zar ne? Možda ju je zgrabio neki majmun, ili nešto slično."

"Nešto ju je zgrabilo, nego šta", reče revolveraš.

"E, hvala Bogu da ti bolest nije oduzela i poslednju trunku raz..."

"I obojica znamo šta je to. Deta Voker. To je ono što ju je zgrabilo. Deta Voker."

Edi otvori usta, ali nakratko - samo na nekoliko sekundi, ali sasvim dovoljno da obojica priznaju istinu - revolveraševo lice je ućutkalo sve njegove argumente.

14

"Ne mora da bude tako."

"Dođi malo bliže. Ako već treba da pričamo, popričajmo. Svaki put kada moram da se derem da bi me čuo od talasa, ostanem bez novog parčeta grla. Bar tako osećam."

"Ala su ti velike oči, bako", reče Edi, ne pomerajući se.

"O čemu ti to govoriš, do đavola?"

"O jednoj bajci." Edi je zaista sišao malo niz padinu - četiri jarde, ne više. "A bajke su upravo ono na šta ti misliš ako veruješ da možeš da me navedeš da priđem dovoljno blizu tim kolicima."

"Dovoljno blizu za šta? Ne razumem", reče Roland, iako je razumeo savršeno.

Gotovo sto i pedeset jardi iznad njih i možda punih četvrt milje ka istoku, tamne oči - oči koliko pune inteligencije, toliko i lišene ljudske samilosti - napeto su posmatrale tu scenu. Bilo je nemoguće razabrati šta govore; vetar, talasi i njihovo potmulo razbijanje koje je kopalo podzemne kanale pobrinuli su se za to, ali Deta nije morala da čuje šta govore da bi znala o čemu razgovaraju. Nije joj trebao teleskop da vidi da je Stvarno Gadan Čovek sada takođe Stvarno Bolestan Čovek, a možda je Stvarno Gadan Čovek bio voljan da provede nekoliko dana, pa čak i nekoliko nedelja u mučenju jedne Negro žene bez nogu - kako se čini, ovde je izgleda jako teško naći zabavu - ali smatrala je da Stvarno Bolestan Čovek hoće samo jednu stvar, a to je da skloni svoju belu guzicu odavde. Prosto da upotrebi ta čarobna vrata i zapali, pička mu materina.

Ali pre toga, nije taj vukao dupe nikuda. Pre toga, Stvarno Gadan Čovek postojao je samo u njenoj rođenoj glavi. I dalje nije volela da se priseća kako je to bilo, kako se osećala, kako je lako savladao sve njene mahnite pokušaje da ga istisne napolje, dalje, da ponovo preuzme kontrolu nad sobom. To je bilo grozno. Strašno. A stvar je još gorom činio njen nedostatak razumevanja. Šta je tačno bio izvor njene strave? Sama invazija nije bila dovoljno zastrašujuća.

Znala je da bi to shvatila kada bi sebe podrobnije ispitala, ali nije želela to da uradi. Takvo ispitivanje moglo bi je dovesti do mesta nalik na ono kog su se mornari plašili u staro doba, do mesta koje je bilo ni manje ni više nego ivica sveta, mesta koje su kartografi obeležili legendom OVDE SU ZMIJE. Ono grozno vezano za invaziju Stvarno Gadnog Čoveka bilo je to što joj je taj osećaj bio poznat, kao da se ta zapanjujuća stvar dešavala i pre - ne jednom, već mnogo puta. Ali, uplašena ili ne, poricala je paniku.

Posmatrala je još dok se borila i setila se da je gledala u ta vrata kada je revolveraš njenim rukama obrnuo kolica ka njima. Sećala se da je videla telo Stvarno Gadnog Čoveka kako leži na pesku i Edija koji je nad njim ležao, sa nožem u ruci.

Da je samo Edi zario taj nož u vrat Stvarno Gadnog Čoveka! To bi bilo bolje nego klanje svinje! Daleko bolje!

Nije, ali ona je videla leš Stvarno Gadnog Čoveka.

Disao je, ali leš je bila prava reč svejedno; bila je to samo bezvredna stvar, kao bačeni džak koji je neki idiot natrpao korovom ili kukuruznom šašom.

Detin um je možda bio ružan kao pacovska guzica, ali je bio još brži i oštriji od Edijevog. Taj Stvarno Gadan Čovek tamo bio je neviđeno zajeban. Sada više jok, vala. Zna taj da sam ovdi gore i neće ništa drugo neg' da zapali odavdi pre neg' siđem i ubijem ga načisto. Njegov mali pajtos, e - taj je još dosta jak i misli da još nije završio s mene. 'Oće da dođe ovamo gore i da me ulovi, baš ga briga za to kako je Stvarno Gadnom Čoveku. Jašta. Taj misli: Jedna crna kučka bez nogu nije dorasla jednom vel'kom razmetljivom belom kuronji k'o što sam ja. 'Oću da ulovim tu crnu skotušu. Da je malo nasadim, pa onda mož' da se ide k'o što bi ti 'teo. Tako taj misli, i dobro što je tako. Baš fino, sivoliki. Misliš da će' da središ Detu Voker, samo ti dodi 'vamo na ovu ložu pa probaj. Ima da s'vatiš da kad se jebavaš s menom, jebavaš se s najboljom što je ima, luče malo! Će' da s'vatiš...

Ali, iz mahnite trke misli trže je zvuk koji je jasno čula uprkos talasima i vetru: težak prasak pucnja iz pištolja.

15

"Mislim da razumeš bolje nego što to priznaješ", reče Edi. " Đavolski mnogo bolje. Hteo bi da ti dođem dovoljno blizu da me zgrabiš, eto šta ja mislim." On pokaza glavom ka vratima ne skidajući oči s Rolandovog lica. Nesvestan toga da nedaleko neko misli upravo isto, on dodade: "Znam da si bolestan, u redu, ali moguće je da se praviš da si mnogo slabiji nego što zaista jesi. Moguće je da si se malo pritajio u visokoj travi."

"Moguće", reče Roland bez osmeha, pa dodade:

"Ali, nisam."

Ipak, jeste.. malo.

"Mada, još koji korak neće škoditi, zar ne? Neću biti u stanju još dugo ovako da vičem." Poslednji slog pretvori mu se u žablji kreket kao da želi to da dokaže.

"A moram da te nateram da razmisliš o tome što radiš - što nameravaš da uradiš. Ako ne mogu da te nateram da pođeš sa mnom, možda bar mogu da te nateram da budeš na oprezu... ponovo."

"Zbog tvoje neprocenjive Kule", frknu Edi, ali siđe suljajući se do polovine nagiba uz koji se popeo, dok su mu iskrzane tenis patike podizale mlitave oblačiće kestenjaste prašine.

"Zbog moje neprocenjive Kule i tvog neprocenjivog zdravlja", reče revolveraš. "Da ne pominjem tvoj neprocenjivi život."

On izvuče preostali revolver iz leve futrole i pogleda ga sa izrazom koliko tužnim, toliko i čudnim.

"Ako misliš da možeš time da me zaplašiš..."

"Ne mislim. Znaš da ne mogu da pucam u tebe, Edi.

Ali mislim da ti je potrebna očigledna nastava o tome kako su se stvari izmenile. Koliko mnogo su se stvari izmenile."

Roland podiže pištolj, uperivši usta cevi ne u Edija, već u prazan, nadirući okean, pa zape zapinjač palcem.

Edi se pripremi za teški prasak pištolja.

Nije se čulo ništa slično. Samo suvo škljocanje.

Roland ponovo zape zapinjač. Burence se okrenu.

On povuče obarač i ponovo se ne začu ništa osim suvog škljocanja.

"Nema veze", reče Edi. "Tamo odakle ja dolazim Ministarstvo odbrane bi te zaposlilo već posle prvog ćorka. Možeš slobodno da odu..."

Ali teško BA-BAM revolvera preseče kraj te reči isto onako glatko kako je Roland skidao grančice sa drveća na vežbama gađanja u metu kada je bio učenik.

Edi poskoči. Pucanj je za trenutak ućutkao stalno riiiiii insekata na brdima. Oni počeše samo da se ponovo štimuju, oprezno, pošto je Roland stavio pištolj u krilo.

"Šta kog đavola to dokazuje?"

"Pretpostavljam da sve zavisi od toga šta slušaš, a šta odbijaš da čuješ", reče Roland pomalo oštro. "To treba da dokaže da nisu svi meci ćorci. Osim toga, to sugeriše - snažno sugeriše - da je moguće da su neki, možda čak i svi meci u pištolju koji si dao Odeti bojevi."

"Sranje!" Edi zastade. "Zašto?"

"Zato što sam pištolj iz kog sam upravo opalio napunio mecima sa zadnje strane opasača - drugim rečima, mecima koji su se najviše ovlažili. Uradio sam to da bih ubio vreme dok te nije bilo. A za punjenje pištolja i ne treba tako mnogo vremena, čak i kad ti fali par prstiju, razumeš?" Roland se malo nasmeja i smeh se pretvori u kašalj koji priguši sakatom pesnicom. Kada je kašalj minuo, on nastavi: "Ali pošto pokušaš da ispališ mokre metke, moraš da rastaviš mašinu i očistiš mašinu. Rastavite mašinu, očistite mašinu, crvi, - bilo je to prvo što nam je Kort, naš učitelj, utuvio u glavu. Ne znam koliko bi mi trebalo da rastavim pištolj, očistim ga i ponovo sastavim samo jednom i po šakom, ali smatrao sam da ukoliko nameravam i dalje da živim - a nameravam, Edi, nameravam - bolje to da saznam. Da saznam, a onda da naučim to da radim brže, zar ne misliš i ti tako?

Hodi malo bliže, Edi! Hodi malo bliže, tako ti oca!"

"Da te bolje vidim, dete moje", reče Edi, ali načini par koraka prema Rolandu. Samo par.

"Kada je prvo tane opalilo posle povlačenja obarača, samo što nisam napunio gaće", reče revolveraš. On se ponovo nasmeja. Šokiran, Edi shvati da je revolveraš došao do ruba delirijuma. "Prvo tane, ali veruj mi kada kažem da je to bilo poslednje što sam očekivao."

Edi pokuša da zaključi da li revolveraš laže, da li laže za pištolj i da li laže za stanje u kom se nalazi.

Macan je bio bolestan, jah. Ali, da li je zaista bio ovoliko bolestan? Edi nije znao. Ako je Roland glumio, radio je to sjajno; što se pištolja tiče, Edi nije mogao da ustanovi, zato što nije imao iskustva sa njima.

Pucao je iz pištolja možda triput u životu pre nego što se iznenada našao u pucnjavi kod Balazara. Henri bi možda znao, ali Henri je bio mrtav - bila je to misao koja je neprestano iznalazila načine da Edija iznenadi i rastuži.

"Nijedan više nije opalio", reče revolveraš, "pa sam očistio mašinu, ponovo je napunio i ponovo ispalio celo burence. Ovaj put koristio sam metke koji su bili malo bliži kopčama. One koji su bili još manje ovlaženi. Municija koju smo koristili da bismo ubili hranu, suva municija, bila je najbliža kopčama."

On zastade da se suvo nakašlje u šaku, pa nastavi.

"U drugom krugu naišao sam na dva bojeva metka.

Ponovo sam rastavio pištolj, ponovo ga očistio, a onda ga napunio treći put. Upravo si me gledao kako povlačim obarač na prva tri metka tog trećeg punjenja." On se slabo osmehnu. "Znaš, posle prva dva škljocaja pomislio sam da bi to bilo sasvim u skladu sa mojom prokletom srećom da napunim burence samo mokrim mecima. To ne bi bilo naročito ubedljivo, zar ne? Da li bi mogao da priđeš malo bliže, Edi?"

"Nimalo uverljivo", reče Edi, "a mislim da sam ti došao sasvim dovoljno blizu, hvala. I kakvu pouku treba da izvučem iz ovoga, Rolande?"

Roland ga pogleda onako kako bi čovek pogledao imbecila. "Nisam te poslao ovamo da umreš, znaš.

Nisam poslao nijedno od vas ovamo da umrete. Veliki bogovi, Edi, gde ti je mozak? Ona ima pištolj sa bojevom municijom! " Njegove oči podrobno osmotriše Edija. "Ona je negde gore, u brdima. Možda si mislio da možeš da je pronađeš, ali ako je tle tako kamenito kao što izgleda odavde, nećeš imati sreće. Ona leži tamo gore, Edi, ne Odeta već Deta, leži tamo gore sa punim pištoljem u ruci. Ako te pustim i ti odeš za njom, izbaciće ti creva na čmar."

Zgrčio se od novog napada kašlja.

Edi je zurio u zakašljanog čoveka u invalidskim kolicima, dok su talasi bubnjali, a vetar zviždao svoju istu idiotsku notu.

Konačno on začu sopstveni glas kako kaže: "Mogao si da zadržiš jedan metak za koji si znao da je pravi.

Ne bi me to začudilo od tebe." I rekavši to on shvati da je to istina: ne bi ga ni to, niti bilo šta drugo začudilo od Rolanda.

Njegova Kula.

Njegova prokleta Kula.

I lukavošt potrebna da se sačuvani metak stavi u treći cilindar! To je davalo baš pravi dodir realnosti, zar ne? U to je bilo teško ne poverovati.

"U mom svetu postoji jedna izreka", reče Edi. "'Taj tip bi prodao frižider Eskimima.' Tako glasi izreka."

"Šta to znači?"

"To znači da se okaneš ćorava posla."

Revolveraš ga je gledao dugo, a onda klimnuo glavom. "Nameravaš da ostaneš. U redu. Kao Deta ona je bezbednija od.. od zveri kojih ovde eventualno ima.. nego što bi bila kao Odeta, a ti bi bio bezbedniji da si dalje od nje - bar privremeno - ali vidim kako stoje stvari. To mi se ne dopada, ali nemam vremena da se raspravljam sa budalom."

"Znači li to", upita Edi učtivo, "da niko nikada nije pokušao da se raspravlja sa tobom o toj Mračnoj Kuli do koje si toliko rešen da stigneš?"

Roland se umorno osmehnu. "Pokušali su mnogi, u stvari. Pretpostavljam da zato shvatam da nećeš biti pokoleban. Jedna budala prepozna drugu. U svakom slučaju, suviše sam slab da te uhvatim, očigledno si suviše oprezan da mi dopustiš da te navedem da priđeš dovoljno blizu kako bih te ščepao, a vremena je premalo za rasprave. Sve što mogu je da odem i da se nadam najboljem. Reći ću ti jedan poslednji put pre nego što krenem i poslušaj me, Edi: Budi na oprezu. "

Tada Roland učini nešto što posrami Edija zbog svih njegovih sumnji (iako ga nimalo nije pokolebalo u njegovoj odluci); on otvori burence revolvera uvežbanim trzajem ručnog zgloba, isprazni sve metke i zameni ih novima sa opasača, najbližim kopčama.

Novim trzajem ručnog zgloba on vrati burence na mesto.

"Sada nema vremena da se mašina očisti", reče on, "ali mislim da neće ni da bude važno. Hvataj sad, i to hvataj pažljivo - nemoj da uprljaš mašinu više nego što je već uprljana. U mom svetu nije ostalo još mnogo mašina koje rade."

On baci pištolj kroz prostor koji ih je delio. Uuzbuđenju Edi umalo da ga zaista ne ispusti. A onda ga bezbedno zataknu za pojas.

Revolveraš ustade iz kolica, gotovo pade kada su kliznula unazad odgurnuta njegovim rukama, pa se otetura do vrata. Zgrabi kvaku; u njegovoj ruci okrenula se lako. Edi nije mogao da vidi prizor pred kojim su se vrata otvorila, ali je začuo prigušene zvuke saobraćaja.

Roland se osvrnu prema Ediju i njegove plave oči toreadora blistale su sa lica koje je bilo užasno bledo.

16

Deta je sve to posmatrala iz svog skrovišta očima u kojima je blistala glad.

17

"Upamti, Edi", reče on promuklim glasom, a onda kroči napred. Njegovo telo se sruši pred samim vratima, kao da je naišlo na kameni zid umesto na prazan prostor.

Edi oseti gotovo neutaživi poriv da ode do vrata, da pogleda i vidi gde - i u koje kada - vode. Umesto toga, on se okrenu i ponovo osmotri brda, sa rukom na dršci pištolja.

Reći ću ti jedan poslednji put.

Najednom, pretražujući prazna smeđa brda, Edi se uplaši.

Budi na oprezu.

Tamo gore ništa se nije pomeralo.

Bar ništa što je on mogao da vidi.

Svejedno, osetio ju je.

Ne Odetu; revolveraš je tu imao pravo.

Osetio je Detu.

On proguta knedlu i začu škljocanje u grlu.

Na oprezu.

Da. Ali nikada u životu nije osećao tako smrtonosnu potrebu za snom. Obuzeće ga sasvim brzo; ako mu se ne prepusti svojevoljno, san će ga silovati.

A dok bude spavao, doći će Deta.

Deta.

Edi se borio protiv umora, gledao brda bez pokreta očima koje su bile naduvene i teške i pitao se koliko će potrajati pre nego što se Roland vrati sa trećim - sa Guračem, ko god bio ili bila.

"Odeta?" pozva on bez mnogo nade.

Odgovori mu samo tišina, i za Edija započe vreme čekanja.

GURAČ

GLAVA 1 - GORKI LEK

1

Kada je revolveraš ušao u Edija, Edi je iskusio trenutnu mučninu i imao je osećaj da ga neko posmatra (Roland ovo nije osetio; to mu je Edi kasnije ispričao). Drugim rečima, osećao je na neki neodređeni način revolveraševo prisustvo. Sa Detom, Revolveraš je bio prinuđen da smesta istupi, sviđalo se to njemu ili ne. Ona ga nije samo osetila; na neki čudan način kao da ga je očekivala - njega ili nekog drugog, češćeg posetioca. Kako god bilo, bila je potpuno svesna njegovog prisustva od prvog trena kada se našao u njoj.

Džek Mort nije osetio baš ništa.

Suviše je bio usredsređen na dečaka.

Posmatrao je dečaka poslednje dve nedelje.

Danas će ga gurnuti.

2

Iako je leđima bio okrenut očima kroz koja je revolveraš sada gledao, Roland prepozna dečaka. Bio je to dečak kojeg je sreo u postaji u pustinju, dečak kojeg je izbavio od Proročišta u Planinama, dečak čiji je život žrtvovao kada je konačno nastupio čas da bira između toga da spase njega ili konačno stigne čoveka u crnom; dečak koji je rekao: Idi onda – ima još svetova pored ovih pre nego što se obrušio u ponor. I, svakako, dečak je bio u pravu.

Taj dečak bio je Džejk.

U jednoj ruci držao je običnu smeđu kesu, a u drugoj, za uzicu, plavu platnenu torbu. Zbog uglova koji su zatezali platno, revolveraš pomisli da u njoj mora da su knjige.

Ulicom koju je dečak nameravao da pređe tekla su vozila - bila je to ulica u istom gradu iz kog je uzeo Sužnja i Gospu, shvati on, ali za trenutak ništa od toga nije bilo važno. Bilo je važno samo ono što će se dogoditi ili se neće dogoditi za sledećih nekoliko sekundi.

Džejk nije dospeo u revolverašev svet ni kroz kakva čarobna vrata; došao je kroz grublji, razumljiviji portal: rođen je u Rolandovom svetu tako što je umro u svom.

Bio je ubijen.

Tačnije, bio je gurnut.

Gurnut na ulicu; pregazila su ga kola dok je išao ka školi, sa kesom sa ručkom u jednoj i knjigama u drugoj ruci.

Gurnuo ga je čovek u crnom.

On će to učiniti! Učiniće to sada! Biće to moja kazna za to što sam ga ubio u svom svetu - da gledam kako gine u ovom pre nego što mogu to da sprečim!

Ali odbacivanje surove sudbine bilo je ono što je revolveraš radio celog života - bio je to njegov ka, ako vam se tako više sviđa - i zato je istupio ni ne razmišljajući, delujući refleksima toliko dubokim da su postali gotovo instinkti.

I dok je to činio u glavi mu blesnu misao kako užasna, tako i ironična; Šta ako je telo u koje je ušao bilo samo telo čoveka u crnom? Šta ako, dok bude hitao napred da spase dečaka, ugleda sopstvene ruke kako se pružaju i guraju? Šta ako je ovo osećanje kontrole samo iluzija i ako je Valterova poslednja likujuća smicalica to da on sam ubije dečaka?

3

U jednom jedinom trenu Džek Mort je izgubio tanku, snažnu strelu koncentracije. Neposredno pre nego što je skočio napred i gurnuo klinca pred vozila, osetio je nešto što je njegov um pogrešno preveo baš kao što telo može da prenosi bol iz jednog svog dela u drugi.

Kada je revolveraš istupio, Džek je pomislio da mu je nekakva buba sletela pozadi na vrat. Ne osa ili pčela, ništa što zaista bode, već nešto što ujeda i ostavlja svrab. Komarac, možda. Okrivio je to za popuštanje koncentracije u ključnom trenutku. On se pljesnu rukom tamo i vrati dečaku.

Pomislio je da se to desilo u treptaju oka; u stvari, prošlo je sedam sekundi. Nije osetio ni revolveraševo brzo istupanje ni njegov jednako brzi uzmak, a niko od ljudi oko njega (ljudi koji su išli na posao, uglavnom sa stanice metroa u susednom bloku, lica još naduvenih od spavanja, zagledani poluusnulim očima u sebe) nije primetio da su Džekove oči od uobičajeno, duboko plavih, prešle u svetlije plave iza naočara sa zlatnim okvirom. Niko nije primetio ni da te oči ponovo poprimaju normalnu boju kobalta, ali kada se to desilo i kada je ponovo upravio pažnju na dečaka, video je sa frustriranim besom oštrim poput trna da je prilika propuštena. Svetla na semaforu su se promenila.

Posmatrao je kako dečak prelazi ulicu sa ostalim ovcama, a onda se sam Džek okrenuo natrag onamo odakle je i došao i počeo da se gura uzvodno kroz plimski talas pešaka.

"Hej, gospodine! Pazite ma..."

Neka bubuljičava tinejdžerka koju je jedva primetio. Džek je odgurnu u stranu, ne osvrćući se na njen ljutiti uzvik kada su joj se knjige razletele iz naručja. Nastavio je da hoda Petom avenijom, sve dalje od Četrdeset treće, gde je dečaku za danas namenio smrt. Glava mu je bila pognuta, usne stisnute tako jako da se činilo kao da uopšte nema usta, već samo ožiljak davno zaceljene rane iznad brade. Pošto se iskobeljao iz uskog grla na ćošku, nije usporio već je krenuo još brže, prelazeći Četrdeset drugu, Četrdeset prvu, Četrdesetu. Negde na sredini sledećeg bloka prošao je pored zgrade u kojoj je dečak živeo.

Jedva da ju je i okrznuo pogledom, iako je dečaka svakog jutra u poslednje tri nedelje pratio od nje, pratio ga sve do zgrade na ćošku tri i po bloka uz Petu, do ćoška o kom je mislio jednostavno kao o Mestu za guranje.

Devojčica sa kojom se sudario vrištala je za njim, ali Džek Mort to nije primećivao. Kao što neki lepidopterist-amater ne bi primetio običnog leptira.

Džek je, na svoj način, bio veoma sličan lepidopteristi-amateru.

Po profesiji, bio je uspešan C.P.A. (Certified Public Accountant - ovlašćeni javni računovođa).

Guranje mu je bilo samo hobi.

4

Revolveraš se vrati u pozadinu uma tog čoveka i tamo se skljoka. Ako je postojalo neko olakšanje, onda je to bilo da ovo nije bio čovek u crnom, da ovo nije bio Valter.

Sve ostalo bilo je potpuni užas... i potpuna spoznaja.

Rastavljen od svog tela, njegov um - njegov ka - bio je zdrav i oštar kao i uvek, ali iznenadna spoznaja pogodila ga je kao udarac dletom po slepoočnici.

Spoznaja nije došla kada je istupio, već kada je bio siguran da je dečak bezbedan i kada je kliznuo natrag.

Uvideo je vezu između ovog čoveka i Odete, suviše fantastičnu, a opet suviše jezivo prikladnu da bi bila slučajna i shvatio je kako će izgledati pravo izvlačenje tri Tarot karte, i ko su one zaista.

Treći nije bio ovaj čovek, ovaj Gurač; trećeg je Valter imenovao kao Smrt.

Smrt... ali ne za tebe. Tako je Valter, čak i na kraju pametan kao Sotona, rekao. Odgovor jednog advokata... toliko blizu istine da je istina bila u stanju da se sakrije u njegovoj senci. Smrt nije bila za njega; smrt je postala on.

Sužanj, Gospa.

Smrt je bila treća.

Odjednom ga ispuni ubeđenje da je on lično treći.

5

Roland je suknuo napred kao projektil, bezumna raketa programirana da lansira telo u kojem je bio na čoveka u crnom istog trena kada ga ugleda.

Misli o tome šta bi moglo da se desi ako spreči čoveka u crnom da ubije Džejka došle su mu tek kasnije - mogući paradoks, fistula u vremenu i dimenzijama koja bi mogla da poništi sve što se desilo posle njegovog dolaska u postaju.. jer svakako, ako spase Džejka u ovom svetu, tamo neće postojati nikakav Džejk kojeg bi sreo i sve što se dogodilo posle toga izmenilo bi se.

Kakve bi to promene bile? Bilo je nemoguće čak i spekulisati o njima. Da bi jedna od njih mogla biti i kraj njegove potrage, revolverašu nije ni palo na pamet. I, svakako, takve spekulacije posle svršenog čina bile su jalove; da je ugledao čoveka u crnom, nikakva posledica, paradoks ili predodređenost sudbine ne bi ga sprečili da prosto pogne glavu ovog tela u kom se nalazio i da njom probije Valterove grudi. Roland bi bio bespomoćan da učini drugačije kao što je pištolj bespomoćan da odbije prst koji povlači obarač i upućuje tane na let.

Kada bi to sve poslalo do đavola, onda do đavola s tim.

Brzo je osmotrio ljude okupljene na ćošku, zagledajući svako lice (posmatrao je žene podrobno koliko i muškarce, kako bi bio siguran da nema neke koja se samo pravi da je žena).

Valtera nije bilo.

Postupno se opustio, kao što prst savijen oko obarača može da se opusti u poslednjem trenutku. Ne; Valter nije bio nigde u blizini dečaka i revolveraš je nekako bio siguran da ovo nije pravo kada. Ne baš. To kada bilo je blizu - dve nedelje udaljeno, nedelju dana, možda čak i jedan jedini dan - ali još nije sasvim nastupilo.

I tako se vratio.

Usput je video...

6

...i pao obeznanjen od šoka: ovaj čovek, u čiji um su se otvarala treća vrata, nekada je sedeo i čekao na prozoru napuštene sobe u zgradi punoj napuštenih soba - to jest, napuštenih ako se izuzmu pijanci i ludaci koji su tu često provodili noć. Za pijance si znao zato što si mogao da osetiš miris njihovog očajničkog znoja i ljute mokraće. Za ludake si znao zato što si mogao da osetiš smrad njihovih poremećenih misli.

Jedini nameštaj u ovoj sobi bile su dve stolice. Džek Mort je zauzeo obe: jednu da u njoj sedi, drugu kao podupirač kako bi vrata ka hodniku ostala zatvorena.

Nije očekivao iznenadno uznemiravanje, ali najbolje je bilo ne rizikovati. Bio je dovoljno blizu prozora da gleda napolje, ali i dovoljno udaljen od kose linije senke da bi bio bezbedan od slučajnog posmatrača.

U ruci je držao trošnu crvenu ciglu.

Odvalio ju je kraj samog prozora, gde ih je bilo poprilično razlabavljenih. Bila je stara, istrošena na uglovima, ali teška. Komadi prastarog maltera bili su zakačeni za nju kao prilepci.

Čovek je nameravao da ispusti ciglu na nekoga.

Nije ga bilo briga na koga; kada se radilo o ubistvu, Džek Mort je svakome davao šansu.

Nešto kasnije, tročlana porodica naišla je trotoarom ispod njega: muškarac, žena, mala devojčica. Devojčica je hodala sa unutrašnje strane, verovatno da bi bila bezbedna od saobraćaja. Toga je bilo sasvim dosta ovako blizu železničke stanice, ali Džeka Morta automobilski saobraćaj nije interesovao.

Ono što ga je interesovalo bio je nepostojanje zgrada direktno naspram njega; one su već bile srušene i za njima je ostala zbrkana pustoš rascepljenih dasaka, slomljenih cigli, svetlucavog stakla.

Nagnuće se napolje samo na par sekundi, a imao je naočari za sunce na očima i vansezonsku pletenu kapu preko plave kose. Bilo je to kao i stolica pod kvakom. Čak i kad si bezbedan od očekivanih rizika, nema zgoreg redukovati i one neočekivane koji su preostajali.

Takođe je nosio preveliku duksericu - dopirala mu je gotovo do polovine butina. Ta vrećasta odeća doprineće da mu se pomešaju prava veličina i oblik tela (bio je veoma mršav) ukoliko bude primećen. To je služilo i jednoj drugoj svrsi: kad god je nekome slao'dubinske mine' (jer tako je uvek o tome razmišljao, kao o 'slanju dubinskih mina'), svršio bi u gaće.

Vrećasta dukserica takođe mu je pokrivala vlažnu mrlju koja mu se bez izuzetka pojavljivala na farmerkama.

Sada su se primakli bliže.

Ne brzaj, čekaj, samo čekaj...

Drhtao je na prozoru, stavio je ciglu ispred sebe, privukao je na stomak, ponovo je isturio napred, ponovo je povukao (ali ovaj put samo dopola), a onda se nagnuo napolje, sada sasvim hladan. Uvek je bio takav u pretposlednjem trenutku.

On ispusti ciglu i proprati njen pad pogledom.

Padala je i obrtala se. Džek jasno vide zalepljene ljušture od maltera na suncu. U ovim trenucima kao ni u kakvim drugim sve je bilo jasno, sve se ocrtavalo sa tačnom i geometrijski savršenom suštinom; bila je to stvar koju je gurnuo u stvarnost, kao što vajar zamahuje čekićem po dletu da izmeni kamen i stvori neku novu supstancu od grube caldera; bila je to najizuzetnija stvar na svetu: logika koja je takode predstavljala ekstazu.

Ponekad bi promašio ili pogodio ukrivo, kao što vajar može loše ili zalud da kleše, ali ovo je bio savršen pogodak. Cigla je pogodila devojčicu u svetloj pamučnoj haljini pravo u glavu. Video je krv - bila je svetlija od cigle, ali na kraju će se sasušiti u istu kestenjastu boju - kako pršti. Čuo je začetak majčinog krika. A onda se dao u pokret.

Džek je prešao preko sobe i bacio stolicu koja je stajala pod kvakom u suprotni ugao (drugu - onu na kojoj je sedeo i čekao, šutnuo je u stranu dok je prelazio preko sobe). Cimnuo je duksericu naviše i izvukao maramu iz zadnjeg džepa. Upotrebio ju je kako bi okrenuo kvaku.

Otisci prstiju nisu dozvoljeni.

Samo su Aljkavci ostavljali otiske prstiju.

Nabio je maramu natrag u zadnji džep još dok su se vrata otvarala. Dok je išao hodnikom, poprimio je pomalo pijani hod. Nije se osvrtao.

Osvrtanje je bilo samo za Aljkavce.

Marljivci su znali da ćeš, ako pokušavaš da vidiš da li te je neko primetio, upravo to i postići. Osvrtanje je nešto čega bi svedok mogao da se seti posle nezgode.

Onda bi neki pajkan pametnjaković mogao da zaključi da je to sumnjiva nezgoda, pa bi došlo do istrage. Sve zbog jednog nervoznog osvrtanja. Džek nije verovao da bi iko mogao njega da poveže sa zločinom čak i kada bi neko zaključio da je 'nezgoda' bila sumnjiva i kada bi i došlo do istrage, ali...

Preduzimaj samo prihvatljive rizike. Minimiziraj one koji preostaju.

Drugim rečim, uvek stavi stolicu pod kvaku.

I tako je hodao prašnjavim hodnikom gde su se u zidovima tu i tamo videle obloge od letava, hodao je pognute glave, mrmljajući za sebe poput skitnica koje vidaš na ulici. Još je mogao da čuje ženu - majku devojčice, pretpostavljao je - kako vrišti, ali taj zvuk je dopirao s prednje strane zgrade; bio je slab i nevažan.

Sve što se dešavalo posle - uzvici, zbrka, zavijanje povređenih (ako su povređeni još bili kadri da zavijaju), bilo je nevažno za Džeka. Ono što je bilo važno bila je stvar koja je gurnula promenu u običan tok stvari i izvajala nove linije u proteku života.. i, možda, sudbinama ne samo onih pogođenih već i kruga koji se širio oko njih, nalik na koncentrične krugove oko kamena bačenog u nepomični ribnjak.

Ko može da kaže da danas nije izvajao kosmos, ili da možda neće u nekoj budućnosti?

Bože, nije ni čudo što je uflekao farmerke!

Nije sreo nikoga dok je silazio niz dva stepeništa, ali i dalje je glumio, klatio se malo u hodu, ali nijednom se nije zateturao. Neko ko se klati možda neće biti upamćen. Neko ko se upadljivo tetura možda i hoće. Mrmljao je, ali nije stvarno govorio bilo šta što bi se moglo razumeti. Bolje uopšte ne glumiti nego prekardašiti u tome.

Izašao je kroz razvaljena zadnja vrata u uličicu puno otpadaka i razbijenih boca koje su na suncu svetlucale kao galaksije zvezda.

Planirao je svoje bekstvo unapred, kao što je sve planirao unapred (preduzimaj samo prihvatljive rizike, minimiziraj one koji preostaju, budi Marljivac u svemu); takvo planiranje bilo je ono zbog čega su kolege smatrale da će on daleko dogurati (a on je i nameravao da dogura daleko, ali jedno od mesta na koja nije želeo da ode bio je zatvor, ili električna stolica).

Nekoliko ljudi trčalo je ulicom u koju se uličica ulivala, ali oni su hitali da vide zbog čega tolika vriska i niko od njih nije ni pogledao Džeka Morta, koji je skinuo svoju vansezonsku pletenu kapu ali ne i naočari za sunce (koje, u tako jarko jutro, nisu izgledale neprikladne).

On skrenu u drugu uličicu.

Izađe iz nje na drugu ulicu.

Sada je odšetao uličicom koja nije bila tako prljava kao prve dve - bila je to, u stvari, gotovo prava ulica.

Ona je vodila do nove ulice i jedan blok dalje nalazila se autobuska stanica. Manje od minut pošto je došao tamo, stigao je autobus, koji je takođe bio deo plana.

Džek uđe unutra kada su se vrata otvorila i sklopila, pa ubaci petnaest centi u prorez za sitninu. Vozač ga nije ni pogledao. To je bilo dobro, ali čak i da jeste, video bi samo neupadljivog muškarca u farmerkama, muškarca koji možda nema posla - dukserica koju je nosio izgledala je kao nešto uzeto iz džaka Armije Spasa.

Budi spreman, budi pripravan, budi Marljivac.

Bila je to tajna Džeka Morta za uspeh kako u poslu, tako i u zabavi.

Devet blokova odatle nalazilo se parkiralište. Džek siđe sa autobusa, uđe na plac, otključa svoja kola (neupadljivi ševrolet iz sredine pedesetih još u finom stanju) i odveze se natrag u Njujork Siti.

Bio je slobodan i čist.

7

Revolveraš je sve ovo video u jednom jedinom trenu. Pre nego što je njegov šokirani um stigao da blokira druge slike jednostavno tako što je zgasnuo, video je još. Ne sve, ali dovoljno. Dovoljno.

8

Video je kako Mort iseca članak sa četvrte strane

Njujork Dejli Mirora 'egzakto' nožem, pazeći cepidlački da tačno prati linije stupca. CRNA DEVOJČICA U KOMI POSLE TRAGIČNE NEZGODE, pisalo je u naslovu. Video je kako Mort nanosi lepak na poleđinu isečka četkicom pričvršćenom za poklopac posude sa lepkom. Video je kako ga Mort postavlja u središte prazne strane albuma u kom se, sudeći po neravnom, naduvenom izgledu prethodnih stranica, nalazilo mnogo drugih isečaka. Video je uvodnu rečenicu članka: "Petogodišnja Odeta Holms, koja je došla u Elizabet Taun, Nj. Dž., da proslavi radostan događaj, sada je žrtva surove neočekivane nezgode. Pre dva dana, posle venčanja tetke, devojčica i njena porodica hodali su prema železničkoj stanici kada je pala cigla.. "

Ali, to nije bilo jedini put da se pozabavio njom, zar ne? Ne. Bogovi, ne.

U godinama između tog jutra i noći kada je Odeta ostala bez nogu, Džek Mort je ispustio odozgo mnoge stvari i gurnuo mnoge ljude.

A onda je tu ponovo bila Odeta.

Prvi put je gurnuo nešto na nju.

Drugi put je gurnuo nju ispred nečega.

Kakav je to čovek koga treba da iskoristim? Kakav to čovek...

Ali tada on pomisli na Džejka, pomisli na guranje koje je poslalo Džejka u ovaj svet i pomisli da čuje smeh čoveka u crnom i to ga dokrajči.

Roland izgubi svest.

9

Kada je došao sebi, ugledao je uredne nizove brojeva koji su marširale niz list zelenog papira. Papir je sa obe strane imao margine, tako da je svaki broj izgledao kao zatvorenik u ćeliji.

On pomisli: Nešto drugo.

Ne samo Valterov smeh. Nešto - plan?

Ne, Bogovi, ne - ništa tako složeno ili puno nade.«

Ali bar ideja. Mala pomisao.

Koliko sam dugo bio obeznanjen? pomisli on sa iznenadnom zabrinutošću. Bilo je možda devet sati kada sam prošao kroz vrata, možda malo ranije. Koliko dugo...?

Istupio je.

Džek Mort - koji je sada bio samo ljudska lutka pod revolveraševom kontrolom - podiže malo pogled i vide da kazaljke skupog kvarcnog sata na njegovom stolu stoje na jedan i četvrt.

Bogovi, toliko kasno? Toliko kasno? Ali Edi... on je bio toliko umoran da nema šanse da je ostao budan tako d...

Revolveraš okrenu Džekovu glavu. Vrata su još bila tamo, ali ono što je video kroz njih bilo je mnogo gore nego što je mogao da zamisli.

Sa jedne strane vrata stajale su dve senke, jedna od kolica, druga od ljudskog bića... ali ljudsko biće je bilo nepotpuno i držalo se na rukama zato što su mu potkolenice bile otrgnute sa istom brzom brutalnošću kao i Rolandovi prsti i nožni palac.

Senka se pomeri.

Roland smesta okrenu glavu Džeka Morta, munjevitom brzinom zmije u napadu.

Ne sme da pogleda unutra. Ne dok ne budem spreman. Do tada, ne vidi ništa osim potiljka ovog čoveka.

Deta Voker u svakom slučaju ne bi videla Džeka Morta, zato što je osoba koja gleda kroz otvorena vrata mogla da vidi samo ono što vidi domaćin.

Mortovo lice je mogla da vidi samo ako on pogleda u ogledalo (iako bi to moglo da dovede do sopstvenih groznih posledica paradoksa i ponavljanja), ali čak i tada to ne bi ništa značilo nijednoj od dve Gospe; što se toga tiče, ni Gospino lice ne bi ništa značilo Džeku Mortu. Iako su dvaput bili u smrtonosno intimnom odnosu, nikada nisu videli jedno drugo.

Ono što revolveraš nije želeo da Gospa vidi bila je

Gospa.

Bar ne još.

Iskra intuicije rasla je sve više u plan.

Ali tamo preko bilo je kasno - po svetlosti rekao bi da mora da je tri popodne, možda čak i četiri.

Koliko je vremena ostalo dok suton ne dovede jastogovišta, koliko još do kraja Edijevog života?

Tri sata?

Dva?

Mogao je da se vrati i proba da spase Edija.. ali to je bilo upravo ono što je Deta želela. Postavila je zamku, baš kao što seljani koji se plaše vuka ubice ostave žrtveno jagnje da ga privuku na domet lukova. Vratio bi se u obolelo telo... ali ne zadugo. Video joj je samo senku zato što je ležala kraj vrata sa jednim od njegovih revolvera stegnutim u pesnici. U trenu kada se Rolandovo telo bude pomerilo, pucaće u njega i okončati mu život.

Njegov kraj bi, pošto ga se plašila, barem bio milosrdan.

Edi bi skončao vrišteći od užasa.

Kao da je čuo gadan, zakikotani glas Dete Voker:

'Oćeš da me probaš, sivoliki? Jašta da 'oćeš! Ne se valjda bojiš jedne male uboge stare ribe, a?

"Samo jedan način", promrmljaše Džekova usta.

"Samo jedan."

Vrata kancelarije se otvoriše i ćelavi čovek sa sočivima preko očiju pogleda unutra.

"Kako ti ide taj Dorfmanov obračun?" upita ćelavac.

"Loše mi je. Mislim da je to zbog onog što sam pojeo. Mislim da ću morati da odem."

Ćelavac je izgledao zabrinuto. "Verovatno neki virus. Čuo sam da se okolo mota neki gadan."

.Verovatno."

"Pa.. dok god možeš da završiš sa Dorfmanom do pet sutra popodne. ."

"Da."

"Zato što znaš kako on ume da zajebava..."

"Da."

Ćelavac, koji je sada izgledao malo nelagodno, klimnu glavom. "Da, idi kući. Izgledaš kao da nisi ti."

"I nisam."

Ćelavac žurno izađe na vrata.

Osetio me je, pomisli revolveraš. Toje bilo samo deo toga. Deo, ali ne sve. Plaše ga se. Ne znaju zašto, ali plaše ga se. I imaju pravo što ga se plaše.

Telo Džeka Morta ustade, pronađe aktovku koju je čovek nosio kada je revolveraš ušao u njega, i strpa u nju sve papire sa stola.

Osetio je poriv da se kradom osvrne i pogleda u vrata, ali mu se odupro. Neće ponovo pogledati sve dok ne bude spreman da sve rizikuje i da se vrati.

U međuvremenu, vremena je bilo malo i morao je da obavi neke stvari.

GLAVA 2 - ĆUP S MEDOM

1

Deta je ležala u duboko zasenčenom procepu koji su formirale dve stene oslonjene jedna na drugu kao starci okamenjeni u trenutku kada su podelili neku uvrnutu tajnu. Posmatrala je kako Edi šparta gore-dole kamenjem posutim padinama brda i viče toliko da je promukao. Paperje na njegovim obrazima konačno se pretvaralo u bradu i mogla je da ga uzme za odraslog muškarca da nije tri ili četiri puta prošao blizu nje (jednom je došao tako blizu da je mogla da proturi ruku i zgrabi ga za članak). Izbliza se videlo da je još samo klinac, i to mrtav umoran.

Odeta bi se sažalila; Deta je osećala samo nepomičnu, sklupčanu spremnost prirodne grabljivice.

Kada se uvukla ovamo osetila je kako joj pod rukama nešto krcka poput starog jesenjeg lišća u šupljini drveta. Kada su joj se oči prilagodile, videla je da se ne radi o lišću, već o sitnim kostima malih životinja. Neka grabljivica, davno, ako je suditi po tim drevnim žutim kostima, imala je jazbinu ovde, nešto poput lasice ili vretne. Možda je izlazila noću i išla za njuhom dublje u brda gde je drveće i nisko rastinje bilo gušće - išla za njuhom do plena. Ubila bi, jela, a ostatke dovukla ovamo da ih gricka sledećeg dana dok leži i čeka da joj noć ponovo donese vreme za lov.

Ovde je sada bila veća grabljivica i Deta je najpre pomislila da će učiniti baš kao i prethodni stanar: sačekati da Edi zaspi, što će svakako učiniti, onda ga ubiti i dovući njegovo telo ovamo gore. Onda, sa oba pištolja kod sebe, može da se odvuče natrag dole do vrata i da sačeka da se vrati Stvarno Gadan Čovek.

Njena prva pomisao bila je da ubije Stvarno Gadnog Čoveka čim se pobrine za Edija, ali to ne bi valjalo, zar ne? Ako Stvarno Gadan Čovek ne bude imao telo u koje bi mogao da se vrati, neće biti nikakvog načina da se Deta izbavi odavde i vrati se u sopstveni svet.

Da li bi mogla da natera Stvarno Gadnog Čoveka da je vrati nazad?

Možda ne bi.

Ali možda i bi.

Kada bi znao da je Edi još živ, možda bi.

A to ju je navelo na mnogo bolju zamisao.

2

Bila je veoma lukava. Grubo bi se nasmejala da joj je neko dovoljno drzak to natuknuo, ali ujedno je bila i veoma nesigurna. Zbog ovog potonjeg, ono prvo je pripisivala svakome čiji se intelekt naizgled primicao njenom. Tako je mislila za revolveraša. Čula je pucanj i kada je podigla pogled videla je kako se dim uzdiže iz cevi njegovog preostalog pištolja. Ponovo ga je napunio i dobacio Ediju neposredno pre nego što je prošao kroz vrata.

Znala je šta je to za Edija trebalo da znači: svi meci na kraju krajeva i nisu bili vlažni; pištolj će ga zaštititi.

Takođe je znala šta je to trebalo da znači za nju (jer naravno, Stvarno Gadan Čovek je znao da ih ona posmatra; čak i da je spavala kada su njih dvojica počeli da trtljaju, pucanj bi je probudio): Drži se dalje od njega. Naoružan je.

Ali đavoli umeju da budu suptilni.

Ako je ta mala predstava bila priređena zbog nje, da nije Stvarno Gadan Čovek isto tako imao neki drugi cilj na umu, neki koji nije trebalo da uvide ni ona ni Edi. Da nije Stvarno Gadan Čovek mislio: Ako bude videla da ovaj ispaljuje dobre metke, što, pomisliće da je takav i onaj koji je uzela od Edija.

Ali šta ako je pretpostavio da će Edi zadremati? Zar nije znao da će ona upravo čekati na to, čekati da mu ugrabi pištolj i da otpuže polako uz padine na sigurno? A opet, možda je Stvarno Gadan Čovek sve to predvideo. Bio je pametan za belca. Dovoljno pametan, u svakom slučaju, da uvidi da će Deta da sredi tog malog belog dečaka.

Znači, možda je Stvarno Gadan Čovek namerno napunio ovaj pištolj lošim mecima. Jednom ju je već prevario; zašto ne ponovo? Ovaj put je pažljivo proverila da cilindri nisu napunjeni utrošenim čaurama i da, meci su izgledali kao pravi, ali to nije značilo da i jesu takvi. Sad nije morao čak ni da rizikuje da jedan od šest bude dovoljno suv da opali, zar ne? Mogao je nekako da ih sredi. Najzad, Stvarno Gadan Čovek se bavio pištoljima. Zašto bi to uradio?

Što, pa da bi je naveo da se pokaže, naravno! Onda bi Edi mogao da je pokriva pištoljem koji je stvarno radio, a dvaput ne bi načinio istu grešku, bio umoran ili ne. U stvari, naročito bi vodio računa da ne pogreši ponovo na isti način baš zato što jeste bio umoran.

Lep pokušaj, beloguzi, pomisli Deta u svojoj senkovitoj jazbini, na tom uskom, ali nekako udobnom mestu sa omekšalim kostima malih životinja u raspadanju. Lep pokušaj, ali nećem ja da padnem na to.

Na kraju krajeva, nije ni morala da ubije Edija; trebalo je samo da sačeka.

3

Jedino čega se plašila bilo je da će se revolveraš vratiti pre nego što Edi zaspi, ali njega još nije bilo.

Mlitavo telo pred vratima nije se mrdnulo. Možda je imao problema oko nabavke leka koji mu je trebao - ili neke druge probleme, ko zna. Ljudi poput njega pronalazili su probleme jednako lako kao što uspaljena kuja pronađe nakurčenog džukca.

Prošla su dva sata dok je Edi tragao za ženom koju je zvao 'Odeta' (o, kako je mrzela zvučanje tog imena), tumarao gore-dole po niskim brdima i drao se sve dok nije ostao bez glasa kojim bi se nadalje drao.

Najzad, Edi učini ono na šta je čekala: vrati se do malog ugla plaže i sede kraj kolica, neutešno osmatrajući okolo. Dodirnuo je jedan od točkova kolica i taj dodir gotovo da je bio milovanje. Onda mu ruka pade i on duboko uzdahnu.

Taj prizor izazva u Detinom grlu čelično tištanje; bol joj sevnu kroz glavu s jedne strane na drugu kao letnja munja i ona kao da je čula glas koji doziva... doziva ili zahteva.

E nećeš, pomisli ona iako nije imala pojma na koga to misli ili kome se obraća. E nećeš, ovaj put nećeš, ne sad. Ne sad, a možda i nikada više. Taj sev bola ponovo joj rascepi glavu i ona stisnu šake u pesnice. Njeno lice načini sopstvenu pesnicu, iskrivivši se u grimasu koncentracije - izraz upečatljiv i opčinjujući u svojoj mešavini ružnoće i gotovo božanske odlučnosti.

Taj sev bola nije se više vratio. Takode ni glas koji kao da je ponekad govorio kroz takve bolove.

Čekala je.

Edi je stavio pesnice pod bradu i podupro glavu.

Ubrzo ona poče da mu pada, a pesnice da mu klize uz obraze. Deta je čekala, dok su joj crne oči sijale.

Edijeva glava se trže naviše. Izborio se da ustane, otišao do vode i ispljuskao njome lice.

Tako, tako, beli dečko! Živa šteta što na ovi svet nema sredstva protiv spavanje, jer bi i njig uz'o, je l' da?

Edi ovaj put sede u kolica, ali očigledno da mu je tu bilo malčice previše udobno. I tako, posle dugog gledanja kroz otvorena vrata (š'a vidiš tamo unutra, beli dečko? Deta bi dala dve banke to da zna), ponovo je spustio dupe na pesak.

Ponovo je podupro glavu rukama.

Ubrzo glava ponovo poče da mu klizi naniže.

Ovaj put nije bilo prekida. Brada mu je počivala na grudima i čak sa zvukom talasa, mogla je da ga čuje kako hrče. Ubrzo on pade na bok i sklupča se.

Bila je iznenađena, zgađena i uplašena kada je osetila neočekivani ubod sažaljenja za belog dečka tamo dole. Izgledao je kao neki klinja koji je pokušao da ostane budan do ponoći za Novogodišnje veče, ali je izgubio trku. Onda se setila kako su on i Stvarno Gadan Čovek pokušavali da je nateraju da jede zatrovanu hranu i čikali je svojom, sklanjajući je uvek u poslednjem trenutku... bar dok se nisu uplašili da će umreti.

Ako su se plašili da ćeš umreti, zašto bi ti uopšte davali zatrovanu hranu?

To pitanje je uplaši onako kako ju je uplašilo i trenutno osećanje sažaljenja. Nije navikla da ispituje sebe, šta više, upitni glas u njenom umu ni najmanje nije ličio na njen.

Nisu 'teli da me ubiju s tom zatrovanom 'ranom.

Samo s 'teli da mi bude muka. Da sede tamo i da se cepaju od smeja kad bljujem i stenjem, rekla bi'.

Sačekala je dvadeset minuta, a onda krenula da se spušta prema plaži, povlačeći se šakama i snažnim mišicama, vijugajući kao zmija, ne skidajući oči sa Edija. Više bi volela da je sačekala još sat, možda čak i pola; beš mu mater, bolje da spava deset milja nego samo jednu ili dve. Ali, čekanje je bilo luksuz koji jednostavno nije mogla sebi da priušti. Taj Stvarno Gadan Čovek mogao bi da se vrati u svako doba.

Dok se privlačila mestu gde je ležao Edi (još je hrkao i zvučao kao zahuktala testera u strugari), ona uze kamen koji je na jednoj strani bio zadovoljavajuće gladak, a na drugoj zadovoljavajuće nazubljen.

Ona obavi dlan oko glatke strane i nastavi sa svojim zmijskim puzanjem prema mestu na kom je ležao, sa ravnim sjajem ubistva u očima.

4

Ono što je Deta planirala da uradi bilo je brutalno jednostavno: da udara Edija nazubljenom stranom kamena sve dok ne bude mrtav koliko i kamen sam.

Onda će uzeti pištolj i sačekati da se Roland vrati.

Kada se njegovo telo pridigne u sedeći položaj, daće mu da bira: da je vrati u njen svet ili da odbije i bude ubijen, što se mene tiče, bajo, kako god se rešiš, dobro je, reći će ona, a pošto ti je dečko mrtav, više ne mož' da uradiš ono što si prič'o.

Ako pištolj koji je Stvarno Gadan Čovek dao Ediju ne bude radio - bilo je to moguće; nikada nije srela čoveka kojeg bi toliko mrzela i plašila se kao Rolanda, i od njega je mogla da očekuje svakojaka lukavstva - i njemu će učiniti istu stvar. Srediće ga kamenom ili golim rukama. Bio je bolestan, a falila su mu i dva prsta. Mogla je da ga sredi.

Ali dok se primicala Ediju, javi joj se uznemirujuća misao. Bilo je to novo pitanje, i ponovo se činilo da ga je postavio neki drugi glas.

Šta ako bude znao? Šta ako bude znao šta si uradila sa Edijem čim ga ubiješ?

Neće taj ništa da zna. Ima da bidne u frci da nađe lek. Ko zna, mož' bit' i da se kresne.

Tuđinski glas nije odgovorio, ali seme sumnje bilo je posađeno. Čula ih je kako razgovaraju dok su mislili da ona spava. Stvarno Gadan Čovek je morao da uradi nešto. Nije znala šta je to bilo. Sve što je Deta znala bilo je da to ima neke veze sa kulom. Možda je Stvarno Gadan Čovek mislio da je ta kula puna zlata ili dragulja ili tako nečeg. Rekao je da mu trebaju ona i Edi, kao i još neko, da bi tamo stigao, a Deta je nagađala da možda i jeste tako. Zašto bi inače ta vrata bila tu?

Ako se radi o magiji, a ona ubije Edija, mogao bi to da sazna. Ukoliko ubije njegov put prema kuli, mislila je da bi verovatno time ubila i jedino zbog čega taj sivoliki, beš mu mater, živi. A, ako bude znao da nema više za šta da živi, beš mu mater, mog'o bi da uradi bilo šta, jer bi ga više bolelo dupe za sve.

Pomisao na to šta bi moglo da se desi ako se Stvarno Gadan Čovek tako vrati natera Detu da zadrhti.

Ali, ako nije mogla da ubije Edija, šta onda da radi?

Mogla je da uzme pištolj dok Edi spava, ali kada se Stvarno Gadan Čovek vrati, hoće li moći da se ponese sa obojicom?

To naprosto nije znala.

Njene oči okrznuše kolica, krenuše dalje, a onda se vratiše tamo, brzo. Na kožnom naslonu nalazio se duboki džep. Iz njega je virilo umršeno uže koje su koristili da nju vežu za kolica.

Zagledana u to, ona shvati kako sve može da obavi.

Deta skrenu i poče da puzi prema nepokretnom revolveraševom telu. Nameravala je da uzme ono što joj treba iz ranca koji je on zvao 'torbom', onda da uzme uže, što brže može... ali za trenutak sledila se pred vratima.

Kao i Edi, ono što je videla predočila je sebi filmskim terminima... samo što je ovo pre ličilo na neku krimi TV seriju. Mesto je bilo apoteka. Videla je apotekara koji je izgledao prestravljeno, i Deta ga za to nije krivila. Uperen pravo u apotekarevo lice bio je pištolj. Apotekar je govorio nešto, ali glas mu je bio dalek, izobličen, kao da ga čuje kroz pregradu. Nije mogla da razabere šta govori. Nije mogla ni da vidi ko drži pištolj, ali nije ni morala da vidi pljačkaša, zar ne?

Znala je ko je to, jašta.

Bio je to Stvarno Gadan Čovek.

Mož' bit' da ne izgleda k'o on tamo preko, mož' bit'

da izgleda k'o neka mala zdepasta vreća govana, možda je čak crn k'o brat, ali unutra to jesje on, jašta.

Nije mu dugo trebalo da nade novu pucu, jok? Kladim se da j' uvek tako. Da si se mrdnula, Deta Voker.

Ona otvori Rolandovu torbu i zapahnu je slabi, nostalgični miris duvana koga je davno bilo tu u izobilju, ali je sada nestao. Bilo je to poprilično nalik na žensku tašnu, na prvi pogled puno raznoraznih tričarija.. ali podrobniji pogled otkrivao je putnu opremu čoveka pripravnog za gotovo svaku nepredviđenu situaciju.

Pomišljala je da je Stvarno Gadan Čovek na putu prema svojoj Kuli već prilično dugo. Ako je bilo tako, sama količina stvari koje su još bile tu, koliko god neke od njih bile bedne, bila je razlog za zapanjenost.

Da si se mrdnula, Deta Voker.

Uzela je ono što joj je trebalo i vratila se tiho, kao zmija, natrag do kolica. Kada je stigla tamo, pridigla se i izvukla uže iz džepa kao što pecaroš namotava najlon. Svaki čas je bacala pogled na Edija samo da bi bila sigurna da spava.

Nije se ni pomerio sve dok mu Deta nije namakla omču oko vrata i čvrsto je stegla.

5

Bio je povučen unazad i isprva je mislio da još spava i da je ovo neki užasni košmar u kojem je živ sahranjen ili možda ugušen.

Onda oseti bol od omče koja mu se zarila u grlo, oseti kako mu niz bradu curi topla pljuvačka dok se gušio. Ovo nije bio nikakav san. On zagreba po užetu i pokuša da ustane.

Trgla ga je snažno svojim jakim rukama. Edi tresnu na leđa. Lice mu je tamnelo.

"Prestani!" zašišta Deta otpozadi. "Nećem da te ubijem ako prestaneš, ali ako ne'š ima da te zadavim namrtvo."

Edi spusti ruke i pokuša da bude nepokretan. Klizni čvor koji mu je Odeta nabacila oko vrata popusti toliko da može da udahne plitko, vrelo.

Sve što se za to moglo reći bilo je da je bolje nego da uopšte ne diše.

Kada mu je uspaničeno lupanje srca malo usporilo, on pokuša da se osvrne. Omča se smesta ponovo zateže.

"Ne trud' se. Samo ti lepo gledi tog okeana, sivoliki.

To je sve u šta sad treba da zijaš."

On se ponovo zagleda u okean i čvor popusti dovoljno da mu omogući te bedne, plamteće udisaje.

Leva ruka mu se krišom spusti do pojasa pantalona (ali ona je taj pokret videla, i mada on to nije znao, cerila se). Tamo nije bilo ničega. Uzela je pištolj.

Prikrala ti se dok si spavao, Edi. Bio je to revolverašev glas, naravno. Ništa neće poboljšati stvari ako ti sada kažem da sam ti rekao da će tako biti, ali...

rekao sam ti. Eto u šta te uvali romantika - nađeš se sa omčom oko vrata i ludom ženom sa dva pištolja negde iza tebe.

Ali, da je htela da me ubije, već bi to uradila. Uradila bi to dok sam spavao.

A šta misliš da će da uradi, Edi? Da ti uruči plaćeno putovanje za dvoje u Diznilend?

"Slušaj", reče on. "Odeta..."

Reč jedva da mu je izašla iz usta pre nego što se omča ponovo divljački zategla.

"Da me nisi tako zvao. Sledeći put kad me tako nazoveš ima da bidne poslednji put da si ikoga ikako nazv'o. Moje j' ime Deta Voker, i ako misliš da i dalje uvlačiš vazduh u ta tvoja pluća, ti malo izbeljeno govance, bolje da s' to upamtijo!"

Edi se oglasi zvucima davljenja i gušenja i zagreba po omči. Velike crne tačke ništavila počeše da mu eksplodiraju pred očima kao zlo cveće.

Konačno pridavljujuća traka oko njegovog grla ponovo popusti.

"Je l' ti jasno, belezanu?"

"Jeste", reče on, ali bio je to samo promukli, prigušeni zvuk.

"Onda rekni. Rekni moje ime."

"Deta."

"Rekni mi celo ime!" Opasna histerija zatreperi joj u glasu i u tom trenutku Ediju je bilo drago što ne može da je vidi.

"Deta Voker."

"Dobro" Omča popusti još malo. "A sad da si me sluš'o, beloguzi, dobro da si me sluš'o ako 'oćeš da poživiš dok sunce zađe. Bolje da ne isprobavaš da se praviš pametan, k'o što sam te maločas vid'la da 'oćeš da s' izmigoljiš i uzmeš onog pištolja što sam ti ga uz'la kad si spav'o. Nemo' to da radiš Deti, ta vidi sve.

Vidi šta će' da probaš i pre neg' što si prob'o. Jašta.

Bolje da ništa tak'o nisi prob'o i jerbo zato što nemam noge. Naučila sam da radim razne stvari otkad sam gi izgubila, a sad plus imam i oba pištolja onog belezana, bem mu mater, a to valjda nešto i vredi. Š'a misliš?"

"Jah", zakreketa Edi. "Nije mi do toga da se pravim pametan."

"E, dobro. To j' stvarno dobro." Ona se zacereka.

"Imala je ova kučka puno posla dok s' ti spav'o. Sve sam lepo ja provalila. Evo šta 'oću da uradiš, belezanu: da staviš ruke pozadi i pipaš dok ne nađeš omču baš k'o što je ova što ti j' držim oko vrata. Ima gi tri. Dok s'ti spav'o, ja sam plela, lenčugo nijedna!" Ponovo se zacerekala. "Kad osetiš tu petlju, ima da staviš zglavci jedan uz drugi i da gi provučeš kroz to.

Ondak će' osetiš kako mi ruka zateže taj klizni čvorić, a kad bidneš osetijo to, ima da rekneš: 'Sad mi j' šansa da s' okrenem na ovu crnu kučku. Baš tu, dok ne drži to uže za cimanje.' Ali..." Tu Detin glas postade nejasan kao na nekoj južnjačkoj karikaturi sa crncima

"...bolj' da se okreneš i pogledaš pre nego uradiš išta nepromišljeno. "

Edi to i učini. Deta je više nego ikada ličila na vešticu, prljavo, raščupano stvorenje koje bi ulilo strah i u srca mnogo stamenija od njegovog. Haljina koju je nosila kod Mejsisa kada ju je revolveraš oteo sada je bila uprljana i iscepana. Nožem koji je uzela iz revolveraševe torbe - onim koji su on i Roland upotrebili da preseku lepljivu traku - rasekla je haljinu na još dva mesta, napravivši priručne futrole neposredno iznad obline njenih kukova. Iz njih su štrčale izlizane drške revolveraševih revolvera.

Glas joj je bio nejasan zato što je u zubima stezala kraj užeta. Nedavno presečen kraj virio joj je na jednoj strani keza; ostatak užeta, deo koji je vodio do omče oko njegovog vrata, izlazio je na drugoj. U toj slici bilo je nečeg toliko grabljivog i varvarskog - uže uhvaćeno u kezu - da se on sledio, izbuljen u nju s užasom koji samo natera njen kez da se još razvuče.

"Samo probaj da se praviš pametan dok ti petljam oko ruku", reče ona nejasnim glasom, "ima da ti zub'ma zatvorim dušnik, sivoliki. A ondak nema više da puštam. Kapiraš?"

Nije imao dovoljno poverenja u sebe da progovori.

Samo je klimnuo glavom.

"Dobro. Možda ondak ipak poživiš još malčice."

"Ako ne bude tako", zakrklja Edi. "više nikad nećeš imati to zadovoljstvo da kradeš kod Mejsisa, Deta. Jer on će to da zna, a to će značiti kraj za sve."

"Umukni", reče Deta. . gotovo zapeva. "Samo ti umukni. Prepušti kontanje raji koja zna to da radi. Sve što ti treba da radiš jesje da zapipaš i nađeš tu sledeću petlju."

6

Dok s' ti spav'o, ja sam plela, rekla je ona, i sa gađenjem i sve većom zabrinutošću Edi otkri da je bilo baš kao što je i rekla. Uže je postalo niz od tri klizna čvora. Prvi mu je namakla oko vrata dok je spavao.

Drugi mu je privezao ruke iza leđa. Onda ga je grubo gurnula na bok i rekla mu da digne noge sve dok petama ne dodirne guzove. Video je čemu to vodi i usprotivio se. Ona je izvukla jedan od Rolandovih revolvera iz proreza u haljini, napela ga i prislonila cev Ediju uz slepoočnicu.

"'Oćeš ti il' ću ja, sivoliki?" reče ona tim zapevajućim glasom. "Jerbo ako ja to uradim, ima da bidneš mrtav posle toga. Samo ću nabacam pesak na mozak što će da ti brizne s drugu stranu tintare, a rupu ću ti pokrijem s kosu. On će misli da pajkiš!"

Ponovo se zacerekala.

Edi podiže noge i ona brzo pričvrsti treći klizni čvor oko njegovih nožnih članaka.

"Tako. Vezan savim lepo, k'o tele na rodeju."

To je opis dobar kao i svaki drugi, pomisli Edi. Kada bi pokušao da spusti stopala iz položaja koji je već počeo da biva neprijatan, zategao bi još više klizni čvor koji mu je držao zglavke. To bi zateglo uže između članaka i zglavaka, što bi opet zateglo taj klizni čvor i uže između zglavaka i omče koju mu je namakla oko vrata, i...

Vukla ga je, nekako ga je vukla niz plažu.

"Hej! Šta. ."

On pokuša da se odupre i oseti kako se sve zateže - uključujući i njegovu sposobnost disanja. On se opusti što je više mogao (i drži ta stopala gore, nemo' to da zaboraviš, seronjo, jer ako gi budeš dovoljno spušt'o ima da se zadaviš) i pusti je da ga vuče preko neravnog tla. Šiljati kamen mu odra kožu s lica i on oseti da mu je potekla topla krv. Oštro je dahtala. Zvuk talasa i bubnjanje plime koja se zariva u tunel u stenju bili su glasniji.,

Udaviće me? Slatki Hriste, zar to namerava da uradi?

Ne, naravno da ne. Mislio je da zna šta namerava da uradi čak i pre nego što mu je lice zaoralo kroz izuvijane alge koje su obeležavale liniju plime, kroz mrtvu materiju što zaudara na so, hladnu poput prstiju udavljenih mornara.

Seti se da je Henri jednom rekao: Ponekad bi pogodili nekog od naših. Mislim, Amerikanca - znali su da Vijetnamac koji je s nama ne bi valjao, zato što niko od nas ne bi zbog jednog žutaća zašao u žbunje. Ne, samo ako je neka friška ribica upravo pristigla iz Država. Napravili bi mu rupu u stomaku, ostavili ga da vrišti, a onda skidali momke koji bi pokušali da ga spasu. Radili bi to sve dok tip ne umre. Znaš kako su zvali takvog tipa, Edi?

Edi je odmahnuo glavom, sleđen takvom vizijom.

Zvali su ga ćup s medom, rekao je Henri. Kao nešto slatko. Nešto što privlači muve. Ili možda čak i medveda.

Upravo to je Deta radila: koristila njega kao ćup s medom.

Ostavila ga je nekih sedam stopa ispod linije plime, ostavila ga bez ijedne reči, ostavila ga da gleda u okean. Kada bude pogledao kroz vrata, revolveraš ne treba da vidi plimu koja nailazi da ga udavi, zato što je još bila oseka i plima neće doći ovako daleko još sledećih šest sati. A mnogo pre toga...

Edi malo okrenu oči naviše i vide da sunce ostavlja dugi zlatni trag preko okeana. Koliko je bilo? Četiri sata? Tu negde. Suton će nastupiti negde oko sedam.

Smrknuće se mnogo pre nego što bude morao da brine zbog plime.

A kada se smrkne, iz talasa će se iskotrljati jastogovišta; uspuzaće se plažom postavljajući svoja pitanja do mesta gde on leži bespomoćno svezan, a onda će ga rastrgnuti.

7

To vreme se beskrajno razvuklo za Edija Dina. Sam pojam vremena postao je vic. Čak i njegov užas zbog onoga što će mu se desiti kada se smrkne izbledeo je kada su noge počele da mu pulsiraju od neudobnosti koja se uzdizala skalom osećanja do bola, pa konačno do vrišteće agonije. Opustio bi mišiće, svi čvorovi bi se zategli i kad bi došao do ivice gušenja nekako bi uspeo da ponovo podigne nožne članke, smanjujući pritisak, omogućivši da malo dođe do daha. Više nije bio siguran da može da izdrži do mraka. Možda će nastupiti vreme kada jednostavno neće biti u stanju da ponovo podigne noge.

GLAVA 3 - ROLAND UZIMA LEK

1

Sada je Džek Mort znao da je revolveraš tu. Da je on bio neka druga osoba - neki Edi Din ili neka Odeta Voker, na primer - Roland bi mogao sa čovekom da se sporazume, ako ništa drugo ono da mu suzbije prirodnu paniku i zbunjenost što je shvatio da je iznenada grubo gurnut na mesto suvozača u telu koje je njegov um vozio celog života.

Ali pošto je Mort bio čudovište - još gore nego što je Deta Voker bila, ili ikada mogla da bude - on se nije ni potrudio da objašnjava ili bilo šta kaže. Mogao je da čuje čoveka kako buči - Ko si ti? Šta se to dešava sa mnom? - ali na to nije obraćao pažnju. Revolveraš se skoncentrisao na svoj kratki spisak neophodnih stvari, koristeći um tog čoveka bez ikakve griže savesti. Bučanje je preraslo u užasnuto vrištanje.

Revolveraš je nastavio da na to ne obraća pažnju.

Jedini način na koji je mogao da ostane u ovoj crvljivoj rupi čovekovog uma bio je da ga smatra pukom kombinacijom atlasa i enciklopedije. Mort je posedovao sve informacije koje su Rolandu bile potrebne. Plan koji je načinio bio je grub, ali ponekad je grubo bilo bolje od glatkog. Kada se radilo o planiranju, u celoj vasioni nisu postojale dve različitije osobe od Rolanda i Džeka Morta.

Kada planiraš grubo, ostavljaš mesta za improvizaciju. A improvizacija bez prethodne pripreme uvek je bila jedna od Rolandovih jačih strana.

2

Debeljko sa sočivima na očima, kao i ćelavac koji je zvirnuo u Mortovu kancelariju pet minuta ranije (činilo se da u Edijevom svetu mnogo ljudi nosi to što je njegovaMortciklopedija identifikovala kao'naočari'), uđe sa njim u lift. Pogleda aktovku u ruci čoveka za kojeg je verovao da je Džek Mort, a onda samog Morta.

"Ideš da se vidiš sa Dorfmanom, Džek?"

Revolveraš oćuta.

"Ako misliš da možeš da ga odgovoriš od tog podzakupa, mislim da je to gubljenje vremena", reče debeljko, a onda žmirnu kada njegov kolega načini brz korak unazad. Vrata male kutije se zatvoriše i najednom su padali.

On zagreba po Mortovom umu, ignorišući vrištanje, i otkri da je sve u redu. Pad je bio pod kontrolom.

"Ako sam rekao nešto što nije trebalo, izvini", reče debeljko. Revolveraš pomisli: I ovaj se plaši. "Bolje si sredio tog drkadžiju nego bilo ko drugi u firmi, eto šta ja mislim."

Revolveraš oćuta. Samo je čekao da izađe iz ovog padajućeg mrtvačkog sanduka.

"I ja tako kažem", nastavi debeljko s elanom. "Što, koliko juče sam ručao sa.. "

Glava Džeka Morta se okrenu i iza naočara Džeka Morta sa zlatnim okvirom oči koje su bile nekako drugačije nijanse plavog nego što su Džekove ikada bile zapiljiše se u debeljka. "Umukni", reče revolveraš ravno.

Debeljkovo lice izgubi boju i on načini dva brza koraka unazad. Njegovi mlitavi guzovi pljesnuše o panele od lažnog drveta na zadnjoj strani malog pokretnog mrtvačkog sanduka, koji se najednom zaustavi. Vrata se otvoriše i revolveraš, noseći telo Džeka Morta kao tesnu odeću, iskorači napolje ne osvrnuvši se. Debeljko je držao prst na dugmetu OTVARANJE VRATA u liftu i čekao unutra dok mu Mort ne nestane iz vidokruga. Uvek mu je falila neka daska u glavi. pomisli debeljko, ali ovo bi moglo biti ozbiljno. Ovo bi mogao da bude nervni slom.

Debeljku je pomisao na to da je Džek Mort bezbedno sklonjen negde u nekom sanatorijumu izgledala veoma umirujuće.

Revolveraš ne bi bio iznenađen.

3

Negde između sobe pune odjeka koju je njegova Mortciklopedija identifikovala kao lobi, mesta gde se ulazilo i izlazilo iz kancelarija kojih je ova nebeska kula bila puna, i jarke svetlosti ulice (njegova Mortciklopedija je ulicu identifikovala kao 6. Aveniju i

Aveniju Amerika), vrištanje Rolandovog domaćina je prestalo. Mort nije umro od straha; revolveraš je to osećao dubokim instinktom koji je bio isti kao i spoznaja da će, ako Mort umre, njegov ka biti zauvek prognan u tu prazninu mogućnosti koja leži izvan svih fizičkih svetova. Nije bio mrtav - onesvestio se.

Onesvestio se od preteranog tereta strave i neobičnosti, kao što je učinio i sam Roland pošto je ušao u um tog čoveka i otkrio njegove tajne i ukrštanja sudbina suviše velika da bi bila slučajna.

Bilo mu je drago da se Mort onesvestio. Dok god njegova nesvest ne utiče na Rolandov pristup čovekovom znanju i sećanjima - a nije uticala - bilo mu je drago što mu se ne nalazi na smetnji.

Žuta kola bila su sredstva javnog transporta koja su se zvala Tak-Si ili Tadža. Plemena koja su ih vozila, kako mu je saopštila Mortciklopedija, bila su dva:

Hispanosi i Žabari. Da bi se neki od njih zaustavio, morao si da digneš ruku kao učenik u učionici.

Roland učini tako i pošto je nekoliko Tak-Sija koji su očigledno bili prazni ako se izuzmu njihovi vozači prošlo kraj njega, on vide na njima znak na kom je pisalo Gotova Smena. Pošto su to bila Velika Slova, revolverašu nije bila potrebna Mortova pomoć.

Sačekao je, a onda ponovo podigao ruku. Ovaj put

Tak-Si se zaustavi. Revolveraš sede na zadnje sedište.

Oseti miris starog dima, starog znoja, starog parfema.

Smrdelo je kao kočija u njegovom svetu.

"Kuda, prijatelju?" upita vozač - Roland nije imao pojma da li pripada plemenu Hispanosa ili Žabara, a nije hteo ni da pita. To je u ovom svetu moglo biti nepristojno.

"Nisam siguran", reče Roland.

"Ovo ti nije psihoterapeutska grupa, prijatelju.

Vreme je novac."

Reci mu da spusti zastavicu, reče mu Mortciklopedija.

"Spusti zastavicu", reče Roland.

"Samo prolazi vreme, a ne mrdamo nikuda", odgovori vozač.

Reci mu da ćeš mu dati pet dolara napojnice, posavetova ga Mortciklopedija.

"Daću ti pet dolara napojnice", reče Roland.

"Da vidim to", odgovori taksista. "Lova je jedno, a sranje drugo."

Pitaj ga da l' mu je do para ili do zajebancije, posavetova ga Mortciklopedija smesta.

"Da l' ti je do para, ili do zajebancije?" upita Roland hladnim, mrtvim glasom.

Oči taksiste na tren podozrivo osmotriše retrovizor, i on ne reče više ništa.

Roland je ovaj put podrobnije konsultovao akumulirane zalihe znanja Džeka Morta. Taksista ponovo diže pogled, tokom petnaest sekundi koliko je njegova mušterija provela jednostavno sedeći tako glave malo spuštene, sa levom šakom raširenom na čelu, kao da ima ekscedrinsku glavobolju. Taksista reši da kaže tipu da izađe inače će zvati pajkana kada mušterija podiže pogled i reče blago: "Voleo bih da me odvezete do ugla Sedme Avenije i Četrdeset devete ulice. Za ovu vožnju platiću vam deset dolara povrh iznosa koji pokaže vaš taksi metar, bez obzira na to kom plemenu pripadate."

Neki čudak, pomisli vozač (WASP-ovac * iz Vermonta koji je pokušavao da se probije u šou-biznis), ali možda bogati čudak. On ubaci taksi u brzinu. "Stižemo, drugar", reče on, i dok se uključivao u saobraćaj dodade u mislima: I to što pre, to bolje.

4

Improvizuj. To je bila glavna reč.

Revolveraš vide plavo-bela kola parkirana na drugoj strani bloka kada je izašao i pročita reč Policija kao Potera ne proveravajući Mortovu zalihu znanja.

Unutra su bila dva revolveraša, pili su nešto - kafu, možda - iz belih papirnih čaša. Revolveraši, da - ali izgledali su debelo i mlitavo.

On posegnu za novčanikom Džeka Morta (osim što je to bilo suviše malo da bude pravi novčanik; pravi novčanik je bio gotovo velik kao torba i unutra su mogle da stanu sve čoveku potrebne stvari, ako ne putuje sa suviše prtljaga) pa dade vozaču novčanicu sa brojem 20. Vozač se brzo odveze. Bila je to sigurno najveća napojnica koju je dobio tog dana, ali tip je bio toliko naopak da je osećao da je zaradio svaki cent.

Revolveraš pogleda znak iznad radnje.

KLEMENCOVO ORUŽJE I SPORTSKA ROBA, pisalo je tamo. MUNICIJA, PRIBOR ZA RIBOLOV ZVANIČNI FAKSIMILI.

Nije razumeo sve reči, ali jedan pogled u izlog bio je

Skraćenica za White Anglo-Saxon Protestant: beli anglosaksonski protestant; dovoljan da shvati da ga je Mort doveo na pravo mesto. Izloženi su bili ručni povezi, značke sa činovima... i oružje. Puške, uglavnom, ali isto tako i pištolji. Bili su povezani lancem, ali to nije bilo važno.

Prepoznaće ono što mu je potrebno kada - ako - to bude video.

Roland se konsultovao sa umom Džeka Morta - umom upravo dovoljno lukavim da posluži njegovim namerama - duže od minuta.

5

Jedan od pajkana u plavo-belim kolima ćušnu laktom onog drugog. "E ono", reče on, "ti je jedan pravi ozbiljan kupac."

Njegov partner se nasmeja. "O Bože," reče on feminiziranim glasom dok je čovek u poslovnom odelu sa naočarima sa zlatnim ramom razgledao izloženu robu, a onda ušao unutra. "Mišlim da je upravo šmišlio da kupi lišice ša mirišom lavande."

Prvi pajkan se zagrcnu sa ustima punim mlake kafe i ispljunu je u mlazu natrag u šolju od stiropora u napadu smeha.

6

Prodavac dođe gotovo odmah i upita ga može li mu pomoći.

"Pitam se", odgovori muškarac u klasičnom plavom odelu, "da li imate papir..." On zastade, onda kao da se duboko zamisli, pa podiže pogled. "Tabelu, mislim, koja pokazuje slike revolverske municije."

"Mislite na tabelu kalibara?" upita prodavac.

Mušterija zastade, pa reče: "Da. Moj brat ima revolver. Pucao sam iz njega, ali pre mnogo godina.

Mislim da ću prepoznati metke kada ih budem video."

"Pa, možda mislite tako", odgovori prodavac, "ali može to da bude teško da se ustanovi. Je li to bila dvadesetdvojka? Tridesetosmica? Ili možda..."

"Ako imate tabelu, prepoznaću", reče Roland.

"Samo sekund." Prodavac za trenutak sumnjičavo pogleda čoveka u plavom odelu, a onda slegnu ramenima. Jebeš ga, mušterija je uvek u pravu, čak i kad nije... pod uslovom da ima love da plati. Lova je jedno, sranje drugo. "Imam Streljačku Bibliju. Možda je to ono što treba da pogledate."

"Da." On se osmehnu. Streljačka Biblija. Bilo je to plemenito ime za jednu knjigu.

Čovek potraži ispod tezge i izvadi prilično pohabani tom debeo kao najveća knjiga koju je Roland video u životu - a opet, ovaj čovek je sa njom postupao kao da nije vrednija od šake kamenčića.

On je otvori na tezgi i okrenu je. "Pogledajte. Ali, ako su prošle godine, onda pucate u mraku." Izgledao je iznenađen, a onda se osmehnuo. "Izvinite za štos."

Roland to nije čuo. Bio je pognut nad knjigom i razgledao je slike koje su izgledale stvarne gotovo kao i stvari koje su predstavljale, čudesne slike koje je Mortciklopedija definisala kao Fotergrafije.

Polako je okretao strane. Ne... ne... ne...

Već je gotovo izgubio nadu, kada je ugledao pravu.

On podiže pogled ka prodavcu sa tako plamtećim uzbuđenjem da se prodavac malo uplaši.

"Evo!" reče on. "Evo. Evo tu!"

Fotografija po kojoj je kuckao prstom bila je fotografija Vinčesterovog revolverskog metka kalibra 45. Nije bio baš isti kao njegovi meci, zato što nije bio ručno rađen i ručno punjen, ali mogao je da vidi bez konsultovanja brojki (koje mu ionako gotovo ništa ne bi značile) da bi stao u cilindar njegovih pištolja i da bi mogao da opali.

"Pa, dobro, izgleda da ste ga našli", reče prodavac, "ali to ne znači da treba da svršite u pantalone, prijane. Mislim, to su ipak samo meci."

"Imate ih?"

"Naravski. Koliko kutija hoćete?"

"Koliko ima u jednoj kutiji?"

"Pedeset." Prodavac poče da gleda revolveraša sa pravom sumnjom. Ako je ovaj tip nameravao da kupi metke, morao je da zna da mora da pokaže ličnjak sa slikom i dozvolom za nošenje oružja. Bez dozvole, ništa od municije, ne za ručno oružje; bio je to zakon u ataru Menhetna. A, ako ovaj dasa ima dozvolu za ručno oružje, kako to da ne zna koliko metaka ima u standardnoj kutiji municije?

"Pedeset!" Sada je tip zurio u njega zinuvši od iznenađenja. Bio je otkačen, jašta.

Prodavac se pomeri malo levo, malo bliže kasi.. i, ne baš slučajno, malo bliže svom sopstvenom pištolju, Magu 357, kog je držao punog u pretincu pod tezgom.

"Pedeset!" ponovi revolveraš. Očekivao je pet, deset, možda čak i tuce, ali ovo... ovo...

Koliko para imaš? upita on Mortciklopediju.

Mortciklopedija nije znala, ne tačno, ali mislila je da u novčaniku ima najmanje šezdeset dolara.

"A pošto je jedna kutija?" Biće to skuplje od šezdeset dolara, pretpostavljao je, ali možda je mogao da ubedi čoveka da mu proda deo kutije, ili. .

"Sedamnaest-pedeset", reče prodavac.

"Ali gospodine..."

Džek Mort je bio računovođa i ovaj put nije bilo čekanja; prevod i odgovor stigoše istovremeno.

"Tri", rečerevolveraš. "Tri kutije." On kucnu po

Fotergrafiji metka jednim prstom. Sto pedeset metaka! Bogovi! Kakvo je ludačko skladište bogatstava bio ovaj svet!

Prodavac se nije pomerao.

"Nemate toliko mnogo", reče revolveraš. Nije osećao pravo iznenađenje. Bilo je to suviše lepo da bi bilo istinito. San.

"O, imam ja Vinčesterovih četrdesetpetica, imam četrdesetpetica koliko ti duša ište." Prodavac načini još jedan korak ulevo, korak bliže kasi i pištolju. Ako je ovaj tip bio ludak, što je prodavac očekivao da će svakako ustanoviti svakog sekunda, ubrzo će biti ludak sa izuzetno velikom rupom u svom srednjem delu. "Imam četrdesetpetica da ne znam šta ću s njima. Ono što ja hoću da znam, gospodine, jeste da li vi imate kartu."

"Kartu?"

"Dozvolu za ručno oružje sa fotkom. Ne smem da vam prodam municiju za ručno oružje ako mi je ne pokažete. Ako hoćete da kupite municiju bez dozvole, moraćete da odete do Vestčestera."

Revolveraš je prazno zurio u prodavca. Njemu je sve to zvučalo potpuno besmisleno. Nije razumeo ama baš ništa. Njegova Mortciklopedija je imala neku neodređenu predstavu o tome na šta čovek misli, ali Mortove ideje su bile suviše maglovite da bi im verovao u ovom slučaju. Mort nikada u životu nije posedovao pištolj. Radio je gadne stvari na drugi način.

Čovek načini još jedan korak postrance ulevo ne skidajući oči sa mušterijinog lica i revolveraš pomisli:

On ima pištolj. Očekuje da mu pravim nevolje... ili možda želi da mu pravim nevolje. Želi izgovor da puca u mene.

Improvizuj.

On se seti revolveraša koji su sedeli u svojoj plavo-beloj kočiji niz ulicu. Revolveraši, da, čuvari mira, muškarci zaduženi da svet čuvaju od toga da krene dalje. Ali ovi su izgledali - bar na prvi pogled - gotovo meki i nepronicljivi poput svih ostalih u ovom svetu žderača lotosa; samo dva muškarca u uniformama i sa kapama, zgureni na sedištima svoje kočije, piju kafu. Možda ih je pogrešno procenio.

Nadao se zbog svih njih - da nije.

"O! Razumem", reče revolveraš i natera osmeh izvinjenja na lice Džeka Morta. "Izvinite. Izgleda da nisam obratio pažnju na to koliko je svet krenuo dalje - koliko se promenio - otkad sam poslednji put posedovao pištolj."

"Ništa zato", reče prodavac, opustivši se malčice.

Možda je tip bio u redu. Ili je možda samo izvodio.

"Pitam se da li bih mogao da pogledam onaj komplet za čišćenje?" Roland pokaza na policu iza prodavca.

"Naravski." Prodavac se okrenu da ga uzme i dok je to radio, revolveraš izvadi novčanik iz unutrašnjeg džepa Mortovog sakoa. Učinio je to u treptaju oka, kao pri brzom povlačenju. Prodavčeva leđa bila su mu okrenuta manje od četiri sekunde, ali kada se ponovo okrenuo Mortu, novčanik je bio na podu.

"Prava lepota", reče prodavac s osmehom, zaključivši da je tip ipak okej. Do đavola, znao je on kako se vašljivo osećaš kad napraviš budalu od sebe.

Uradio je to dovoljno puta kao Marinac. "A za kupovinu kompleta za čišćenje vam ne treba ta prokleta dozvola. Zar nije sloboda divna?"

"Jeste", reče revolveraš ozbiljno i tobože podrobno pogleda komplet za čišćenje, mada mu je jedan jedini pogled bio dovoljan da zaključi da je to bofl stvar u bofl kutiji. Dok je razgledao, pažljivo je gurnuo nogom Mortov novčanik pod tezgu.

Trenutak kasnije gurnuo je to natrag sa koliko-toliko uverljivim izrazom žaljenja na licu.

"Plašim se da ću morati da odustanem."

"U redu", reče prodavac, smesta izgubivši interesovanje. Pošto tip nije bio lud i pošto je očigledno samo merkao, a ne i kupovao, njihov odnos bio je na kraju. Ipak sranje. "Nešto drugo?" Njegova usta su postavljala pitanje dok su njegove oči govorile plavom odelu da izađe.

"Ne, hvala vam." Revolveraš izađe ne osvrnuvši se.

Mortov novčanik bio je duboko pod tezgom. Roland je postavio sopstveni ćup s medom.

7

Policajci Karl Delevan i Džordž O'Meara završili su sa kafom i upravo su se spremali da krenu dalje kada je čovek u plavom odelu izašao iz Klemencove radnje - za koju su oba pajkana mislila da je rog baruta (policijski sleng za legalnu prodavnicu oružja koja ponekad prodaje oružje nezavisnim pljačkašima sa dokazanim karakteristikama i koja posluje, ponekad i naveliko, sa Mafijom) - i prišao njihovim patrolnim kolima.

On se sagnu i pogleda kroz bočni prozor suvozača u O'Mearu. O'Meara je očekivao da tip zvuči blesavo - možda blesavo baš kao što je njegovo izmotavanje sa lisicama sa mirisom lavande sugerisalo, ali svejedno kao peško. Oružje na stranu, Klemenc je prodavao silan broj lisica. One su bile legalne na Menhetnu, a većina onih koji su ih kupovali nisu bili Hudiniji-amateri (pajkanima se to nije sviđalo, ali kada je mišljenje pajkana o bilo čemu uopšte nešto izmenilo?).

Kupci su bili homići kojima se malo dopadalo sado-mazo. Ali čovek uopšte nije zvučao kao peder.

Glas mu je bio ravan i bezizražajan, učtiv ali nekako mrtav.

"Trgovac tamo unutra uzeo mi je novčanik", reče on.

"Ko?" O'Meara se brzo ispravi. Svrbelo ih je da uhapse Džastina Klemenca već godinu i po. Ako bi se to moglo izvesti, možda bi njih dvojica konačno mogli da trampe ove plave uniforme za detektivske značke.

Verovatno je to bio samo san - ovo je bilo suviše dobro da bi bilo istinito - ali svejedno..

"Trgovac..." Kratka pauza. "Prodavac."

O'Meara i Karl Delevan razmeniše pogled.

"Crna kosa?" upita Delevan. "Malo dežmekast?"

Ponovo kratka pauza. "Da. Njegove oči bile su smeđe. Mali ožiljak ispod jednog od njih."

Nešto sa tim tipom. . O'Meara tada nije mogao tačno da odredi šta, ali se setio kasnije, kada više nije bilo toliko toga o čemu bi se pričalo. Od čega je najvažnija, naravno, bila prosta činjenica da zlatne detektivske značke nisu bile važne; ispostavilo se da će, da bi samo ostali na poslu, biti potrebno pravo pravcato čudo.

Ali, godinama kasnije nastupio je kratak trenutak spoznaje kada je O'Meara odveo svoja dva sina u Muzej Nauke u Bostonu. Tamo su imali mašinu - kompjuter - koji je igrao turski šah, i ukoliko nisi stavio X u centralni kvadrat kao svoj prvi potez, mašina bi te svaki put zajebala. Ali, uvek je postojala ta pauza u kojoj je proveravala svoju memoriju u potrazi za svim mogućim gambitima. Njegovi dečaci i on bili su fascinirani. Ali bilo je u tome nečeg jezivog... a onda se setio Plavog Odela. Setio se zato što je Plavo Odelo imao istu tu jebenu naviku. Razgovor sa njim bio je kao razgovor sa robotom.

Delevan nije imao takav osećaj, ali devet godina kasnije, kada jedne noći bude poveo sina (koji je tada imao osamnaest godina i spremao se da krene na koledž) u bioskop, Delevan će neočekivano ustati negde posle pola sata glavne predstave i vrisnuti: "To je on! To je ON! To je tip u jebenom plavom odelu! Tip koji je bio kod Kle... "

Neko će viknuti Sedi dole! ali bez prave potrebe; Delevan, sa sedamdeset funti težine viška i veliki pušač, biće pogoden fatalnim srčanim udarom pre nego što čovek sa primedbom uopšte stigne do druge reči. Čovek u plavom odelu koji je tog dana prišao njihovim patrolnim kolima i rekao im za svoj ukradeni novčanik nije izgledao kao zvezda filma, ali mrtva isporuka reči bila je ista; isto tako i nekako nepopustljivi, a opet graciozni način na koji se kretao.

Film je, naravno, bio Terminator.

8

Pajkani razmeniše pogled. Čovek o kojem je Plavo Odelo govorio nije bio Klemenc, ali bio je gotovo jednako dobar: 'Debeli Džoni' Holden, Klemencov šurak. Ali, da uradi nešto toliko tupavo kao da jednostavno ukrade nekome novčanik bilo bi...

...bilo bi baš po meri tog kretena, dovrši O'Mearin um i on bi primoran da podigne ruku do usta kako bi pokrio trenutni mali osmeh.

"Možda bi bolje bilo da nam tačno kažete šta se dogodilo", reče Delevan. "Možete početi od toga kako se zovete."

Ponovo, odgovor tog tipa učini se O'Meari malo pogrešan, malo otkačen. U ovom gradu, gde se ponekad činilo da sedamdeset posto stanovništva smatra kako je Jebi se američki izraz za Dobar dan, očekivao bi od tipa da kaže nešto kao: Hej, taj kučkin sin mi je uzeo novčanik! Hoćete da mi ga vratite ili ćemo da stojimo ovde i da se igramo Dvadeset Pitanja?

Ali, bilo je tu lepo skrojeno odelo, manikirani nokti.

Tip je možda navikao da se bakće sa birokratskim sranjima. Uistinu, Džordža O'Mearu nije bilo mnogo briga. Pomisao na to da uhapsi Debelog Džonija Holdena i da ga iskoristi kao polugu za Džastina Klemenca natera O'Meari vodu na usta. U jednom vrtoglavom trenu dopustio je sebi čak i da zamisli kako koristi Holdena da sredi Klemenca, a onda Klemenca da dođe do stvarno vrhunskih tipova - do onog žabara Balazara, na primer, ili možda do Đinelija. To ne bi bilo tako loše. Ma, uopšte ne bi bilo loše.

"Moje ime je Džek Mort", reče čovek.

Delevan je uzeo beležnicu iz zadnjeg džepa izvitoperenu od guzice. "Adresa?"

Ta kratka pauza. Kao mašina, pomisli O'Meara ponovo. Trenutak tišine, a onda gotovo čujno škljocanje.

"Južna Park avenija broj 409."

Delevan zapisa to.

"Broj socijalnog osiguranja?"

Posle nove kratke pauze, Mort ga izrecitova.

"Hoću da razumete da vam ova pitanja postavljamo u cilju identifikacije. Ako vam je taj tip stvarno uzeo novčanik, lepo bi bilo ako biste mogli da mi kažete neke određene stvari o njemu pre nego što ga uzmem kod sebe. Razumete."

"Da." Sada se u čovekovom glasu čula jedva primetna nijansa nestrpljenja. Na neki način O'Meara se zbog toga bolje osećao. "Samo nemojte da razvlačite to više nego što je potrebno. Vreme prolazi i.. "

"Stvari se dešavaju, jah, kapiram."

"Stvari se dešavaju", saglasi se čovek u plavom odelu. "Da."

"Imate li u novčaniku neku posebnu fotku?"

Pauza. Zatim: "Sliku moje majke snimljenu ispred Empajer Stejt Bildinga. Na pozadini piše: 'Bio je to predivan dan, i predivan pogled. S ljubavlju, Mama."'

Delevan se jarosno trže, a onda naglo zatvori beležnicu. "Okej. To bi trebalo da je dovoljno. Jedino što ćete još morati da uradite jeste da se potpišete ako vam vratimo novčanik, tako da uporedimo taj potpis sa onima na vašoj vozačkoj dozvoli, kreditnim karticama, takvim stvarima. Okej?"

Roland klimnu glavom, iako je deo njega shvatao da, mada je mogao iz sećanja i znanja Džeka Morta o ovom svetu da crpi koliko god hoće, nema ni najmanju šansu da kopira Mortov potpis dok je Mortova svesna ličnost odsutna kao sada.

"Recite nam šta se desilo."

"Ušao sam da kupim municiju za svog brata. On ima Vinčesterov revolver kalibra 45. Čovek me je pitao imam li dozvolu za nošenje. Rekao sam naravno.

Zatražio je da je vidi."

Pauza.

"Izvadio sam novčanik. Pokazao sam mu. Ali kada sam okrenuo novčanik da bih mu to pokazao, mora da je tamo video poprilično.. " kratka pauza "... dvadesetica. Ja sam poreski računovoda. Imam klijenta po imenu Dorfman koji je upravo stekao malu refundaciju poreza posle produžene..." pauza "...parnice. Iznos je bio samo osam stotina dolara, ali taj čovek, Dorfman, je..." pauza ".. najveći kurac koji držimo." Pauza. "Izvinite za štos."

O'Meara ponovi poslednjih nekoliko reči tog čoveka u glavi i najednom shvati. Najveći kurac koji držimo. Nije loše. On se nasmeja. Misli o robotima i mašinama koje igraju turski šah iščileše mu iz uma.

Tip je bio sasvim stvaran, samo uzrujan i to je pokušavao da sakrije tako što se pravio ležeran.

"U svakom slučaju, Dorfman je želeo gotovinu.

Insistirao je na gotovini."

"Mislite da je Debeli Džoni video lovu vašeg klijenta", reče Delevan.

On i O'Meara izadoše iz plavo-belih kola.

"Tako zovete čoveka u radnji?"

"O, zovemo ga mi i gore od toga s vremena na vreme", reče Delevan. "Šta se dogodilo pošto ste mu pokazali vašu dozvolu, gospodine Mort?"

"Zatražio je da pogleda izbliza. Dao sam mu novčanik, ali on nije gledao sliku. Ispustio ga je na pod. Upitao sam ga zašto je to uradio. Rekao je da je to pitanje glupo. Onda sam mu ja rekao da mi vrati novčanik. Bio sam besan."

"Kladim se da ste bili." Iako, gledajući čovekovo mrtvo lice, Delevan je smatrao da se nikad ne bi moglo ni pomisliti da ovaj čovek može da se razbesni.

"Nasmejao se. Pošao sam da obiđem oko tezge i uzmem ga. Tada je izvukao pištolj."

Hodali su prema radnji. Sada stadoše. Izgledali su uzbuđeno pre nego uplašeno. "Pištolj?" upita O'Meara, u želji da bude siguran da je dobro čuo.

"Bio mu je pod tezgom, kod kase", reče čovek u plavom odelu. Roland se setio trenutka kada je gotovo odbacio prvobitni plan i posegnuo za čovekovim oružjem. Sada je rekao ovim revolverašima zbog čega nije. Hteo je da ih upotrebi, a ne da poginu. "Mislim da je bio u štekalici."

"U čemu?"

Ovaj put duža pauza. Čovekovo čelo se nabra. "Ne znam kako tačno to da kažem... stvar u koju staviš pištolj. Niko ne može da ga uzme osim tebe, ukoliko ne znaju gde tačno da gurnu..."

"Pretinac!" reče Delevan. "Svetog mu sveca!" Još jedna razmena pogleda medu partnerima. Nijedan od njih nije hteo da bude prvi koji će ovom tipu reći da je Debeli Džoni verovatno već pokupio gotovinu iz njegovog novčanika, odgegao se kroz zadnja vrata i bacio ga preko zida uličice iza zgrade... ali pištolj u pretincu.. bilo je to već nešto drugo. Pljačka je izgledala moguća, ali odjednom se posedovanje skrivenog oružja činilo kao gotova stvar. Možda ne toliko dobro, ali dosta za početak.

"I onda?" upita O'Meara.

"Onda mi je rekao da nisam ni imao novčanik.

Rekao je..." pauza ".. da su me opedžarili - hoću reći, odžeparili - na ulici i da je bolje to da zapamtim ako mi je stalo do sopstvenog zdravlja. Setio sam se da sam video policijska kola parkirana na kraju bloka pa sam pomislio da ste možda još tu. Onda sam izašao."

"Okej", reče Delevan. "Moj partner i ja ulazimo prvi, i to brzo. Dajte nam oko minut - ceo minut - samo za slučaj da bude neke gužve. Onda uđite, ali ostanite kraj vrata. Razumete?"

"Da."

"Okej. Da ga uhapsimo, mater mu jebem."

Dva pajkana uđoše unutra. Roland sačeka trideset sekundi, a onda uđe za njima.

9

'Debeli Džoni' Holden nije samo protestovao. Urlao je.

"Taj tip je lud! Uđe ovamo, ne zna čak ni šta hoće, a onda, kada to vidi u Streljačkoj Bibliji, ne zna koliko komada ima u kutiji, pošto su, a to što kaže da sam hteo izbliza da mu pogledam dozvolu najveća je gomila sranja koju sam ikada čuo, zato što on nema dozvolu za..." Debeli Džoni ućuta. "Eno ga! Eno ga kreten! Eno tamo! Vidim te, ortak! Vidim ti facu!

Sledeći put kad ti vidiš moju ima jebeno da zažališ!

Garantujem ti to! Jebote, garantujem..."

"Ti nemaš novčanik ovog čoveka?" upita O'Meara.

" Znate da nemam njegov novčanik!"

"Nemaš ništa protiv da pogledamo iza vitrine?" uzvrati Delevan. "Tek koliko da budemo sigurni?"

"Isuse-jebeni-izdrkani-sveti-Hriste! Vitrina je od stakla! Je l' vidite neki novčanik tamo?"

"Ne, ne tamo... mislio sam ovde", reče Delevan, pomerivši se ka kasi. Glas mu je bio mačje predenje.

Na tom mestu ojačanje od hromiranog čelika široko gotovo dve stope spuštalo se niz police vitrine.

Delevan se osvrnu prema čoveku u plavom odelu, koji klimnu glavom.

"Hoću da smesta izađete odavde", reče Debeli Džoni. Izgubio je nešto boje. "Ako se vratite sa nalogom za pretres, to je druga stvar. Ali, za sada, hoću da odjebete napolje. Ovo je još jebena slobodna zemlja, zn.. hej! hej! HEJ, PRESTANISA TIM! "

O'Meara je virio iza tezge.

"To je nezakonito!" urlao je Debeli Džoni. "Jebote, to je nezakonito, Ustav... moj jebeni advokat... da si se smesta vratio na svoju stranu ili..."

"Samo sam hteo izbliza da pogledam tvoju robu", reče O'Meara blago, "pošto ti je staklena vitrina toliko jebeno prljava. Zato sam pogledao preko, zar ne, Karl?"

"Istinu zboriš, drugar", reče Delevan svečano.

"I gle šta sam našao. "

Roland ču klik i odjednom je revolveraš u plavoj uniformi držao izuzetno veliki pištolj u ruci.

Debeli Džoni, koji je konačno shvatio da je on jedina osoba u prostoriji koja će ispričati drugačiju priču od bajke što mu je upravo ispričao pajkan koji je uzeo njegov 'mag', smrači se.

"Imam dozvolu", reče on.

"Da ga nosiš?" upita Delevan.

"Jah."

"Da ga nosiš skrivenog?"

"Jah."

"Je li ovaj pištolj registrovan?" upita O'Meara.

"Jeste, zar ne?"

"Pa.. možda sam zaboravio."

"Možda je i ukraden, pa si zaboravio i to."

"Jebi se. Zovem svog advokata."

Debeli Džoni poče da se okreće. Delevan ga zgrabi.

"Onda je tu i pitanje imaš li ili nemaš dozvolu da skrivaš smrtonosno oružje u pretincu na oprugu", reče on istim blagim, predućim glasom. "To je zanimljivo pitanje, pošto koliko znam, grad Njujork takve dozvole ne izdaje."

Pajkani su gledali u Debelog Džonija; Debeli Džoni je zurio u njih. Tako niko od njih nije primetio da je Roland okrenuo obešeni znak na vratima sa OTVORENO na ZATVORENO.

"Možda bismo mogli da počnemo da rešavamo ovu stvar kada bismo pronašli novčanik ovog džentlmena", reče O'Meara. Sam Sotona ne bi mogao da laže sa tako genijalnom ubedljivošću. "Možda mu je prosto ispao, znaš."

"Rekao sam vam! Ne znam ništa o njegovom novčaniku! Tip je šiznuo!"

Roland se sagnu. "Eno ga", primeti on. "Mogu da ga vidim, jedva. Nagazio ga je."

Ovo je bila laž, ali Delevan, čija je ruka još bila na ramenu Debelog Džonija, gurnu čoveka tako brzo da je bilo nemoguće odrediti da li mu ga je stvarno nagazio ili nije.

Moralo je da bude sad. Roland tiho kliznu ka tezgi dok su se dva revolveraša saginjala da zvirnu ispod.

Pošto su stajali jedan do drugog, glave su im bile blizu.

O'Meara je još držao u desnoj ruci pištolj koji je prodavac držao pod tezgom.

"Prokletstvo, tu je!" reče Delevan uzbuđeno. "Vidim ga!"

Roland ugrabi brzi pogled ka čoveku kog su zvali Debeli Džoni, u želji da bude siguran da mu neće zasmetati. Ali on je samo stajao uz zid, gurao u njega, u stvari, kao da želi da uđe unutra - sa rukama koje su mu visile niz bokove i očima poput velikih, ranjenih slova O. Izgledao je kao čovek koji se pita kako to da mu horoskop nije rekao da se čuva ovog dana.

Tamo nije bilo problema.

"Jah!" odgovori O'Meara radosno. Dva muškarca zvirnuše ispod tezge, sa rukama na kolenima uniformi. O'Mearina sada ostavi koleno i posegnu da uzme novčanik. "Vidim ga, t.. "

Roland načini poslednji korak napred. Uze Delevanov desni obraz u jednu ruku, O'Mearin levi obraz u drugu i najednom dan za koji je Debeli Džoni Holden verovao da mora da je dosegao do samog dna postade mnogo gori. Avetinja u plavom odelu tresnu glave pajkana jednu o drugu dovoljno snažno da načine zvuk nalik na kamenje omotano filcom u međusobnom sudaru.

Pajkani padoše u gomili. Čovek sa naočarima sa zlatnim okvirom ustade. Držao je 'mag' 357 uperen u Debelog Džonija. Cev je izgledala dovoljno velika da se u nju smesti raketa za mesec.

"Nećemo da pravimo frku, zar ne?" upita avetinja mrtvim glasom.

"Ne, ser", reče Debeli Džoni smesta, "ni najmanje."

"Stani lepo tamo. Ako ti guzica izgubi kontakt sa zidom, ti ćeš da izgubiš kontakt sa životom onakvim kakvog ga oduvek znaš. Razumeš?"

"Da, ser", reče Debeli Džoni, "naravski da razumem."

"Dobro."

Roland razdvoji dva pajkana. Obojica su još bili živi.

To je bilo dobro. Bez obzira koliko su bili spori i nepronicljivi, i dalje su bili revolveraši, ljudi koji su pokušali da pomognu strancu u nevolji. Nije osećao poriv da ubija svoje.

Ali to je već uradio, zar ne? Da. Zar nije sam Alejn, jedan od njegove zaklete braće, umro pod Rolandovim i Kutbertovim zadimljenim pištoljima?

Ne skidajući oči sa prodavca, on zapipa pod tezgom vrhom 'guči' mokasine Džeka Morta. Oseti novčanik.

Šutnu ga. Ovaj izlete obrćući se ispod tezge na prodavčevu stranu. Debeli Džoni poskoči i vrisnu kao plašljiva devojčica koja je ugledala miša. Njegova guzica na trenutak zaista izgubi kontakt sa zidom, ali revolveraš je to prevideo. Nije imao nameru da smesti metak u ovog čoveka. Pre bi bacio pištolj na njega i tako ga oborio nego što bi opalio. Pištolj tako apsurdno veliki verovatno bi privukao pola komšiluka.

"Uzmi ga", reče revolveraš. "Polako."

Debeli Džoni posegnu dole i kada je ščepao novčanik, glasno prdnu i vrisnu. Blago zabavljen, revolveraš shvati da je on od sopstvenog prdeža pomislio da je pucanj iz pištolja i da je došlo vreme da umre.

Kada se Debeli Džoni uspravio, jarosno se zacrveneo. Spreda na pantalonama bila mu je velika vlažna mrlja.

"Stavi torbu na tezgu. Mislim, novčanik."

Debeli Džoni učini to.

"A sad meci. Vinčester 45. I svakog sekunda hoću da ti vidim ruke."

"Moram da posegnem u džep. Zbog ključeva."

Roland klimnu glavom.

Dok je Debeli Džoni najpre otključavao, a onda otvarao fioku sa složenim kutijama metaka, Roland je razmišljao.

"Daj mi četiri kutije", reče on konačno. Nije mogao da zamisli da će mu trebati toliko metaka, ali iskušenje da ih ima nije se moglo poreći.

Debeli Džoni stavi kutije na tezgu. Roland otvori jednu od njih, i dalje jedva u stanju da poveruje da se ne radi o šali ili podvali. Ali bili su to meci, nego šta, čisti, sjajni, neobeleženi, nikada ispaljeni, nikada ponovo punjeni. Podigao je jedan prema svetlu za trenutak, a onda ga vratio u kutiju.

"Sad uzmi onaj povez za ruke."

"Povez za ruke...?"

Revolveraš prokonsultova Mortopediju. "Lisice."

"Gospodine, ja ne znam šta hoćete. Kasa je.. "

"Uradi ono što ti kažem. Odmah."

Hriste, ovome nema kraja, zastenja um Debelog Džonija. On otvori drugi odeljak tezge i izvadi lisice.

"Ključ?" upita Roland.

Debeli Džoni stavi ključ od lisica na tezgu. On se oglasi malim 'klik'. Jedan od onesvešćenih pajkana naglo zahrka, a Džoni zacvile.

"Okreni se", reče revolveraš.

"Nećeš da me ubiješ, a? Kaži da nećeš!"

"Neću", reče Roland bezbojno. "Ukoliko se smesta okreneš. U suprotnom, hoću."

Debeli Džoni se okrenu, počevši da blebeće.

Naravno da je tip rekao da neće, ali ovo je suviše mirisalo na ubistvo naručeno od strane mafije da bi to ignorisao. A čak i nije skidao toliki kajmak. Njegovo blebetanje prede u zagušeno kukanje.

"Molim vas, gospodine, tako vam moje majke, nemojte da me ubijete. Majka mi je stara. Slepa. Ona..."

"Ona nosi kletvu da joj je sin kukavica", reče Roland strogo. "Zglavke jedan uz drugi."

Zavijajući, sa mokrim pantalonama slepljenim uz prepone, Debeli Džoni ih spoji. Čelične narukvice su u trenu bile zaključane. Nije imao pojma kako je avetinji uspelo da tako brzo prede preko ili oko tezge. Nije ni želeo da zna.

"Stoj tu i gledaj u zid sve dok ti ne budem rekao da možeš da se okreneš. Ako se budeš okrenuo pre toga, ubiću te."

Nada osvetli um Debelog Džonija. Možda tip i nije nameravao da ga ukoka. Možda i nije lud, samo ćaknut.

"Neću. Boga mi. Kunem se svim Njegovim svecima.

Kunem se svim Njegovim anđelima. Kunem se svim Njegovim arhan..."

" Ja se kunem da ću ti, ako ne umukneš, prosvirati metak kroz vrat", reče avetinja.

Debeli Džoni umuknu. Činilo mu se da stoji okrenut zidu čitavu večnost. U stvari, trajalo je to oko dvadeset sekundi.

Revolveraš je kleknuo, stavio prodavčev pištolj na pod, pogledao brzo da se uveri da se crv dobro vlada, a onda preostalu dvojicu prevrnuo na leđa. Obojica su bili u nesvesti, ali ne i opasno povređeni, procenio je Roland. Obojica su pravilno disali. Malo krvi curkalo je iz uveta onoga po imenu Delevan, ali to je bilo sve.

On ponovo baci pogled na prodavca, a onda otkopča revolverašima opasače sa pištoljima i skinu ih. Zatim skinu Mortov plavi sako i zakopča opasače na sebi. Bili su to pogrešni pištolji, ali svejedno je bilo dobro ponovo nositi oružje. Prokleto dobro. Bolje nego što je mogao da poveruje.

Dva pištolja. Jedan za Edija, jedan za Odetu... kada i ako Odeta bude spremna za pištolj. On ponovo obuče sako Džeka Morta, stavi dve kutije metaka u desni džep i dve u levi. Sako, prethodno besprekoran, sada se izobličio. On podiže prodavčev 'mag' 357 i stavi metke u džep pantalona. Onda baci pištolj preko prostorije. Kada je udario o pod, Debeli Džoni poskoči, ponovo zacvile i štrcnu još malo tople vode u gaće.

Revolveraš ustade i reče Debelom Džoniju da se okrene.

10

Debeli Džoni ponovo pogleda utvaru u plavom odelu i sa naočarima sa zlatnim okvirom, pa zinu. Za trenutak bio je neodoljivo siguran da je čovek koji je ušao ovamo postao duh dok mu je Debeli Džoni bio okrenut leđima. Debelom Džoniju se činilo da kroz tog čoveka može da vidi jednu stvarniju figuru, jednog od onih legendarnih revolveraša o kojima su snimali filmove i TV serije kad je on bio mali: Vajat Erp, Dok Holidej, Buč Kasidi, jedan od takvih momaka.

Tada mu se vid razbistri i on shvati šta je uradio taj ludak: skinuo je pištolje sa pajkana i privezao ih sebi oko pojasa. Sa odelom i kravatom efekt je trebalo da bude smešan, ali iz nekog razloga nije.

"Ključ lisica je na tezgi. Kada se ljudi iz potere osveste, oslobodiće te."

On uze novčanik, otvori ga i, neverovatno, položi četiri novčanice od po dvadeset dolara na staklo pre nego što je strpao novčanik natrag u džep.

"Za municiju", reče Roland. "Uzeo sam metke iz tvog pištolja. Nameravam da ih bacim kada izađem iz tvoje radnje. Mislim da će im, sa praznim pištoljem i bez novčanika, biti teško da te optuže za zločin."

Debeli Džoni proguta knedlu. Ovo je bio jedan od retkih trenutaka u njegovom životu kada je ostao bez teksta.

"A sad, gde je najbliža.. " Pauza. ". .najbliža apoteka?"

Debeli Džoni najednom shvati - ili pomisli da je shvatio - sve. Tip je bio narkos, naravno. To je bio odgovor. Nije ni čudo da je tako uvrnut. Verovatno nafiksan sve do očnih jabučica.

"Ima jedna iza ćoška. Pola bloka niz Četrdeset devetu."

"Ako lažeš, vratiću se i smestiti ti metak u mozak."

"Ne lažem!" uzviknu Debeli Džoni. "Kunem se Bogom Ocem! Kunem se svim Njegovim svecima!

Tako mi majčinog..."

Ali tada su se vrata već zatvarala. Debeli Džoni je za trenutak stajao u mukloj tišini, nesposoban da poveruje da je ludak otišao.

Onda obiđe što je brže mogao oko tezge i ode do vrata. Okrenu im se leđima i zapetlja sve dok nije bio u stanju da uhvati i okrene bravu. Zapetljao je još malo, sve dok nije uspeo da namakne i rezu.

Tek tada on dopusti sebi da polako sklizne u sedeći položaj, dahćući i stenjući, zaklinjući se Bogu i svim Njegovim svecima i anđelima da će još ovog istog popodneva da ode u crkvu Svetog Antonija, u stvari čim se jedna od ovih svinja bude probudila i skinula mu lisice. Nameravao je da se ispovedi, da primi blagoslov i da se pričesti.

Debeli Džoni Holden je nameravao da se oduži Bogu.

Ovo je bilo suviše jebeno blizu.

11

Sunce na zalasku postalo je samo luk iznad Zapadnog mora. Suzilo se u jednu jedinu jarku liniju od koje su Edija pekle oči. Ako dugo gledaš u takvu svetlost možeš permanentno da oštetiš mrežnjače.

Bila je to samo jedna od mnogih zanimljivih činjenica koje naučiš u školi, činjenica koje ti pomažu da obavljaš posao šankera sa skraćenim radnim vremenom i da se baviš interesantnim hobijem potrage za uličnom drogom i lovom kojom bi je kupio, sa punim radnim vremenom. Edi nije prestajao da gleda. Mislio je da neće biti još dugo važno hoće li oslepeti ili ne.

Nije molio vešticu iza sebe. Kao prvo, to mu ne bi pomoglo. Kao drugo, moljakanje bi ga ponizilo. Živeo je ponižavajućim životom; otkrio je da više ne želi sebe da ponižava u svojih poslednjih nekoliko minuta.

Minuti su bili sve što mu je sada preostalo. Samo će toliko proći pre nego što ta jarka linija bude nestala i pre nego što dođe vreme da izađu jastogovišta.

Prestao je da se nada da će čudesna promena vratiti Odetu u poslednjem trenutku, baš kao što je prestao da se nada da će Deta shvatiti da će je njegova smrt gotovo sasvim sigurno ostaviti večito zarobljenu u ovom svetu. Do pre petnaest minuta verovao je da blefira; sada je znao da nije tako.

Pa, bolje i to nego da se davim inč po inč, pomisli on, ali pošto je iz noći u noć viđao gnusna jastog-stvorenja, nije zaista verovao da je to istina. Nadao se da će moći da umre a da ne vrišti. Nije mislio da je to moguće, ali nameravao je da pokuša.

"Sa' će dođu po tebe, belezanu!" zakrešta Deta. "Sa' će, za koji minut! Ima to da bidne najbolja večera što su te baje ikad pojele!"

Nije to bio samo blef, Odeta se nije vraćala... a isto tako ni revolveraš. Ovo poslednje nekako je najviše bolelo. Bio je siguran da su on i revolveraš postali - pa, partneri, ako već ne braća - tokom putovanja plažom, i da će se Roland bar potruditi da bude uz njega.

Ali Roland nije dolazio.

Možda se ne radi o tome da on ne želi da dođe.

Možda ne može da dođe. Možda je mrtav, možda ga je ubio čuvar u apoteci - sranje, ala bi to bila fora, poslednji revolveraš na svetu koga je ubio unajmljeni pajkan – ili ga je možda pregazio taksi. Možda je mrtav i vrata su nestala. Možda zato ona ne blefira. Možda joj nikakav blef nije preostao.

"Evo, sa' će!" vrisnu Deta, a onda Edi više nije morao da brine za mrežnjače, pošto je i taj poslednji isečak svetla nestao, ostavivši samo sjaj za sobom.

Zurio je u talase dok je jarka slika polako bledela u njegovim očima i čekao da se prva jastogovišta isteturaju i ispužu iz talasa.

12

Edi pokuša da okrene glavu kako bi izbegao prvo, ali bio je suviše spor. Stvorenje mu jednim kleštima otkinu parče lica tako da mu se oko prosu kao žele, otkri jarko svetlucanje kosti u suton dok je postavljalo pitanja i dok se Stvarno Gadna Žena smejala..

Prekini, zapovedi Roland sam sebi. Takve misli gore su od bespomoćnih; skreću pažnju. A ne mora biti tako.

Možda još ima vremena.

I bilo ga je - tada. Dok je Roland koračao Četrdeset devetom ulicom u telu Džeka Morta, zanjihanih ruku, sa očima strelca čvrsto fiksiranim za znak na kom je pisalo LEKOVI, nesvestan pogleda ljudi koji su mu se sklanjali s puta, sunce je još bilo na nebu u Rolandovom svetu. Njegov donji rub još nekih petnaestak minuta neće dodirnuti mesto gde su se spajali more i nebo. Ako je vreme Edijeve agonije uopšte trebalo da nastupi, još je bilo rano za to.

Revolveraš, medutim, nije ovo znao sa sigurnošću; znao je samo da je tamo preko kasnije nego ovde i mada je sunce trebalo tamo još da bude na nebu, pretpostavka da vreme u ovom svetu teče istom brzinom kao i u njegovom mogla je biti smrtonosna.. naročito za Edija, koji bi umro nezamislivo užasnom smrću, smrću koju je njegov um svejedno i dalje pokušavao da zamisli.

Poriv da pogleda natrag, da vidi, bio je gotovo nesavladiv. A opet, nije se usuđivao. Nije smeo.

Strogi Kortov glas prekinu tok njegovih misli:

Kontroliši stvari koje možeš da kontrolišeš, crve. Neka sve ostalo pokušava da te sjebe, i ako već moraš da padneš, padni dok ti pištolji plamte.

Da.

Ali bilo je to teško.

Veoma teško, ponekad.

Da je bio manje divljački opsednut time da dovrši svoj posao u ovom svetu što pre može i da se onda izgubi do đavola, uvideo bi i shvatio zašto ljudi zure u njega i sklanjaju mu se sa puta, ali to ništa ne bi izmenilo. Koračao je tako brzo prema plavom znaku gde će, prema Mortopediji, moći da nade one Refleks stvari potrebne njegovom telu, da je Mortov sako lepršao za njim uprkos teškom olovnom teretu u džepovima. Opasači koji su mu prelazili preko kukova jasno su se videli. Nije ih nosio onako kao njihovi vlasnici, pravo i uredno, već onako kako je nosio svoje, ukrštene, nisko na kukovima.

Kupcima, smucalima i badavadžijama u Četrdeset devetoj, on je izgledao onako kako je izgledao i Debelom Džoniju: kao desperado.

Roland stiže do 'Kacove apoteke' i uđe unutra.

13

Revolveraš je u svoje vreme poznavao čarobnjake, vračeve i alhemičare. Neki su bili pametni šarlatani, neki glupi foliranti kojima su mogli da poveruju samo ljudi još gluplji od njih (ali na svetu nikada nije vladala nestašica budala, tako da su čak i glupi foliranti preživljavali; u stvari, većina ih je živela kao bubreg u loju), a sasvim malo njih su zaista bili u stanju da čine crne stvari o kojima se šapuće - ta nekolicina mogla je da priziva demone i mrtve, mogla je da ubija kletvom ili da leči pomoču čudnih napitaka. Jedan od tih ljudi bilo je stvorenje za koje je revolveraš verovao da je i samo demon, stvorenje koje se predstavljalo kao čovek po imenu Fleg. Njega je video samo nakratko, a i to je bilo pred sam kraj, kada su se haos i konačni slom primakli njegovoj zemlji. U poteri za njim bila su dvojica mladića koji su izgledali kao očajnici, a opet mračno odlučni, mladići po imenu Denis i Tomas. Njih trojica činili su samo sićušni deo onoga što je bilo zbrkani i zbunjujući period u revolveraševom životu, ali on nikada neće zaboraviti da je video kako Fleg pretvara čoveka koji ga je iritirao u zavijajućeg psa.

Sećao se toga sasvim dobro. A onda je tu bio čovek u crnom.

I bio je tu Marten.

Marten, koji mu je zaveo majku dok mu je otac bio odsutan. Marten, koji je pokušao da izazove Rolandovu smrt, ali je umesto toga izazvao njegovo rano sticanje muževnosti. Marten koga, podozrevao je, možda ponovo sretne pre nego što stigne do Kule... ili u njoj.

Sve ovo samo treba da objasni kako ga je njegovo iskustvo sa magijom i magovima navelo da očekuje nešto sasvim drugačije od onoga što je zatekao u 'Kacovoj apoteci.'

Očekivao je prostoriju u kojoj vlada sumrak, osvetljenu svećama, punu gorkih isparenja, tegli sa nepoznatim praškovima, tečnostima i filterima, mnoge prekrivene debelim slojem prašine ili obavijene stogodišnjom paučinom. Očekivao je čoveka sa kapuljačom, čoveka koji bi mogao biti opasan. Kroz prozore od prozirnih staklenih ploča video je da se unutra ljudi kreću opušteno kao u bilo kojoj drugoj radnji i poverovao da je to sigurno iluzija.

Nije bila.

I tako je revolveraš za trenutak samo stajao na vratima, najpre zapanjen, a onda razveseljen ironijom.

Nalazio se u svetu koji ga je ostavljao zapanjenog novim čudima gotovo na svakom koraku, u svetu gde su kočije letele vazduhom, a papir bio jeftin poput peska. A najnovije čudo bilo je to da su za ove ljude čuda jednostavno prestala da postoje: ovde, na mestu čudesa, video je samo tupa lica i zagegana tela.

Bile su tu hiljade bočica, bili su tu napici, bili su tu filteri, ali Mortopedija je većinu identifikovala kao šarlatanske lekove. Bio je tu melem koji je navodno regenerisao opalu kosu, ali nije; tamo krema koja je obećavala da će zbrisati sa šaka i mišica ružne fleke, ali je lagala. Bili su tu lekovi za stvari kojima lek nije bio potreban: stvari od kojih ti creva prorade ili se zatvore, od kojih ti zubi pobele a kosa pocrni, stvari od kojih ti dah lepše miriše, kao da to ne možeš da postigneš žvakanjem jovine kore. Nije tu bilo nikakve magije; samo trivijalnosti - mada je postojao astin i nekoliko drugih sredstava koja su zvučala korisno. Ali najvećim delom, Rolanda je ovo mesto užasnulo. Zar je bilo čudo da su čudesa nestala na takvom mestu koje je obećavalo alhemiju, a više trgovalo parfemima nego napicima?

Ali kada je ponovo prokonsultovao Mortopediju, otkrio je da istina o ovom mestu ne leži samo u stvarima u koje je gledao. Napici koji su stvarno delovali čuvali su se bezbedno dalje od očiju. Oni su se mogli dobiti samo uz čarobnjakov dekret. U ovom svetu, takve čarobnjake zvali su LECKARI, a oni su svoje čarobne formule ispisivali na listovima papira koje je Mortopedija nazivala RECEPISI. Revolveraš nije znao tu reč. Pretpostavljao je da je mogao dalje da se konsultuje po tom pitanju, ali nije se trudio. Znao je šta mu treba, i brzi pogled u Mortopediju rekao mu je gde u radnji može do toga da dođe.

On krenu jednim prolazom ka visokoj tezgi iznad koje su bile ispisane reči OVERENI RECEPTI.

14

Kac koji je godine 1927. u 49. ulici otvorio 'Kacovu apoteku i poslastičarnicu (raznovrsne stvari za dame i gospodu)' odavno je bio u grobu, a njegov jedini sin izgleda da je bio spreman za svoj. Iako je imao samo četrdeset šest godina, izgledao je dvadeset godina stariji. Ćelavio je, koža mu je bila žuta, izgledao je krhko. Znao je da ljudi govore da liči na smrt u sedlu, ali niko od njih nije shvatao zašto.

Uzmite na primer sad ovu gaduru na telefonu.

Gospođu Retban. Trabunja da će da ga tuži ako joj ne popuni njen prokleti recept za 'valijum' i to smesta, OVOG ISTOG MOMENTA.

Šta mislite, gospođo, da ću da vam saspem plave kuglice kroz telefonsku slušalicu? Kada bi to uradio, bar bi mu učinila tu uslugu da umukne. Samo bi nagnula slušalicu nad usta i širom ih otvorila.

Ta misao izazva slabunjavi osmeh koji otkri njegovu žućkastu zubnu protezu.

"Ne razumete, gospođo Retban", prekinu je on pošto je saslušao minut - pun minut, izmeren drugom kazaljkom njegovog sata - njeno bulažnjenje. Voleo bi, makar samo jednom, da bude u stanju da kaže: Prekini da se dereš na mene, glupa gaduro! Deri se na svog LEKARA! On je taj koji te je navukao na to sranje! Tako je. Ti prokleti šarlatani prepisuju to kao da je žvaka, a kada reše da im obustave snabdevanje, na koga se svale govna? Na kostolomce? O, ne! Na njega!

"Kako to mislite, ne razumem?" Glas u njegovom uvetu bio je kao ljutita osa koja zuji u tegli. "Ono što ja razumem jeste da pravim popriličan promet u vašoj otrcanoj apoteci, razumem to da sam vam sve ove godine bila verna mušterija, razumem..."

"Moraćete da porazgovarate sa.. " On ponovo baci pogled na gadurinu kartu u rolodeksu kroz svoje polunaočari.

".. doktorom Brumhalom, gospođo Retban. Vaš recept je istekao. Rasturanje valijuma bez recepta je krivično delo saveznog ranga." A bogami treba da si pravi zločinac da ga uopšte nekome prepišeš.. osim ako onome za koga ga prepisuješ ne daš i svoj neregistrovani broj telefona, pomisli on.

"Bio je to previd!" vrisnu žena. Sada joj se u glasu čula sirova panika. Edi bi taj ton glasa odmah prepoznao: bio je to zov divlje Džank-Ptice.

"Onda ga pozovite i zamolite da to ispravi", reče Kac. "On ima moj broj." Da. Svi su oni imali njegov broj. Upravo je u tome i bila nevolja. U četrdeset šestoj je izgledao kao čovek na umoru zbog fershlugginer lekara.

A sve što treba da uradim da bi se i taj poslednji minimalni profit koji nekako još uspevam da ostvarim na ovom mestu istopio, jeste da kažem nekolicini ovih džanki kučki da se jebu. To je sve.

"NE MOGU DA GA ZOVEM!" vrisnu ona. Njen glas mu se bolno zabi u uvo. "ON I ONAJ NJEGOV PEDERSKI DEČKO SU NEGDE NA ODMORU I NIKO NEĆE DA MI KAŽE GDE!"

Kac oseti kako mu kiselina curka u želudac. Imao je dva čira, jedan zalečen, i drugi koji je trenutno krvario, a razlog za to bile su žene poput ove kučke.

Zatvorio je oči. Tako nije video da njegov pomoćnik zuri u čoveka u plavom odelu, sa naočarima sa zlatnim okvirom, koji je prilazio tezgi za izdavanje lekova na recept, niti je video kako Ralf, debeli stari čuvar (Kac je čoveka plaćao bedno, ali svejedno je gorko mrzeo taj trošak; njegovom ocu nikada nije trebao čuvar, ali njegov otac je, dabogda istruleo skroz, živeo u vreme kada je Njujork bio grad, a ne klozetska šolja) prenuo iz svog uobičajenog dremeža i posegnuo za pištoljem na kuku. Čuo je vrisak neke žene, ali pomislio je da je to zbog toga što je upravo ustanovila da je sav 'revlon' na rasprodaji, bio je prisiljen da stavi 'revlon' na rasprodaju zato što mu je onaj šmokljan Dolenc na kraju ulice minirao cene.

Nije mislio ni na šta drugo osim na Dolenca i na tu kučku na telefonu dok je revolveraš prilazio kao usud, razmišljao je o tome kako bi predivno njih dvoje izgledali goli i premazani medom, nataknuti iznad mravinjaka na buktećem pustinjskom suncu. NJEGOV i NJEN mravinjak, predivno. Mislio je da je ovo najgore što može da se desi, apsolutno najgore. Njegov otac je bio toliko odlučan da njegov sin jedinac pođe njegovim stopama, da je odbio da finansira bilo šta drugo osim diplome iz farmakologije, pa je on tako krenuo očevim stopama i dabogda mu otac skroz istrulio, jer ovo je svakako bio najgori trenutak u životu punom loših trenutaka, u životu koji ga je prerano učinio starim.

Ovo je bila apsolutno najniža tačka.

Ili je tako mislio zatvorenih očiju.

"Ako navratite, gospođo Retban, mogu da vam dam tuce 'valijuma' od pet miligrama. Da li bi to bilo u redu?"

"Čovek se urazumio! Hvala Bogu, čovek se urazumio!" I ona prekinu vezu. Tek tako. Bez ijedne reči zahvalnosti. Ali kada bude videla ono debelo crevo na nogama što sebe zove lekarom, ima da padne ničice i da mu nosom izglanca 'guči' mokasine, popušiće mu ga, ima da mu...

"Gospodine Kac", reče njegov pomoćnik glasom koji je zvučao čudnovato promuklo. "Mislim da imamo prob.. "

Začu se novi vrisak. Njega proprati pucanj iz pištolja, prepavši ga tako gadno da je za trenutak mislio da će mu se srce jednostavno oglasiti jednim čudovišnim udarom u grudima, a onda stati zauvek.

On otvori oči i zapilji se u oči revolveraša. Kac spusti pogled i vide pištolj u čovekovoj pesnici.

Pogleda levo i vide da se čuvar Ralf drži za jednu ruku i zuri u lopova očima koje kao da su htele da mu ispadnu sa lica. Ralfov pištolj, trideset osmica koju je savesno opasivao osamnaest godina kao policajac (i iz koje je pucao samo u streljani u podrumu 23. policijske stanice; pričao je da je dvaput okinuo na dužnosti... ali ko zna?), sada je ležao uništen u ćošku.

"Hoću kefleks", reče čovek sa očima strelca bezizražajno. "Hoću mnogo toga. Smesta. Zaboravi na RECEPIS."

Za trenutak Kac je mogao samo da ga gleda, otvorenih usta, dok mu se srce borilo u grudima, a želudac bio mučno uzavreli ćup kiseline.

Zar je mislio da je dospeo do samog dna?

Zar jeste, zaista?

15

"Ne razumete", uspe Kac konačno da kaže. Glas mu je samom zvučao čudno, i tu nije bilo ničeg čudnog, pošto je imao osećaj kao da u ustima drži flanelsku košulju, a jezik kao da mu je bio od vate. "Ovde nema kokaina. To nije lek koji se deli pod bilo kakvim usl..."

"Nisam rekao kokain", reče čovek u plavom odelu, sa naočarima sa zlatnim okvirom. "Rekao sam kefleks."

To sam i mislio da si rekao, umalo što Kac nije rekao ovom ludom momser-u, a onda zaključi da bi to moglo da ga isprovocira. Čuo je da pljačkaju apoteke zbog droge, zbog 'benija', zbog pola tuceta drugih stvari (uključujući i dragoceni 'valijum' gospođe Retban), ali pomislio je da ovo mora da je prva penicilinska pljačka u istoriji.

Glas njegovog oca (dabogda istrulio skroz matori gad) reče mu da prestane da se uzrujava i zija, već da nešto uradi.

Ali, njemu baš ništa nije padalo na pamet.

Čovek sa pištoljem mu pomože.

"Miči se", reče čovek sa pištoljem. "Žurim se."

"K-Koliko hoćete?" upita Kac. Njegove oči zatreptaše načas iznad pljačkaševog ramena i on vide nešto u šta je jedva mogao da poveruje. Ne u ovom gradu. Ali izgleda da se to u svakom slučaju događalo.

Sreća? Kac da ima sreće? To je bilo za Ginisovu knjigu svetskih rekorda.

"Ne znam", reče čovek sa pištoljem. "Koliko god možeš da staviš u torbu. U veliku torbu." I bez ikakvog upozorenja on se obrnu i pištolj u njegovoj pesnici ponovo prasnu. Neki čovek dreknu. Staklo se prosu na pločnik i ulicu i zablistaše krhotine i srča. Nekoliko pešaka bilo je posečeno u prolazu, ali nijedan ozbiljno.

U Kacovoj apoteci žene (i popriličan broj muškaraca) zavrištaše. Alarm za slučaj provale započe svoje promuklo dranje. Mušterije se uspaničiše i nagrnuše na vrata, Čovek sa pištoljem se ponovo okrenu Kacu i njegov izraz nije se ni najmanje promenio: na licu je imao i dalje isti izraz zastrašujućeg (ali ne i neiscrpnog) strpljenja koji se tamo nalazio od samog početka. "Uradi kao što sam rekao. Brzo. U žurbi sam."

Kac proguta knedlu.

"Da, ser", reče on.

16

Revolveraš se zadivio kada je ugledao zakrivljeno ogledalo u gornjem levom ćošku radnje još dok je bio na pola puta do tezge iza koje su držali moćne napitke.

Stvaranje tako zakrivljenog ogledala bilo je izvan moći bilo kog majstora u njegovom svetu kako sada stvari stoje, mada je postojalo vreme kada su takve stvari - kao i mnoge druge koje je video u Edijevom i Odetinom svetu - možda i bile pravljene. Video je ostatke nekih od njih u tunelu pod planinama, a vidao ih je i na drugim mestima.. relikvije drevne i tajanstvene koliko i druidsko kamenje koje je ponekad stajalo na mestima gde dolaze demoni.

Takođe je shvatio svrhu ogledala.

Malčice kasno je video čuvarev pokret - tek je otkrivao koliko mu sočiva koja Mort nosi preko očiju katastrofalno ograničavaju periferni vidik - ali još je imao vremena da se okrene i izbije pucnjem pištolj iz čuvareve ruke. Bio je to hitac koji je Roland smatrao samo rutinskim, iako je morao malo da žuri. Čuvar je, međutim, imao drugačije mišljenje. Ralf Lenoks će se kleti do kraja svojih dana da je taj tip izveo nemogući hitac.. izuzev možda u onim starim dečjim vestern serijama poput Eni Oukli.

Zahvaljujući ogledalu, koje je tamo očigledno bilo postavljeno da otkriva lopove, Roland je bio brži sa onim drugim.

Video je kako alhemičareve oči trepću za tren iznad njegovog ramena i revolveraševe oči smesta su se upravile ka ogledalu. Tamo on vide kako se čovek sa kožnom jaknom kreće prolazom iza njega. U ruci je imao dugi nož i, bez sumnje, viziju slave u glavi.

Revolveraš se okrenu i ispali jedan jedini hitac, spustivši pištolj do kuka, svestan da može da promaši prvim pucnjem zbog nepoznatog oružja, ali bez želje da povredi ikoga od mušterija koje su stajale zamrznute iza budućeg heroja. Bolje da puca dvaput s kuka i da ispali tanad koja će obaviti posao dok se uzdižu pod uglom koji će zaštititi posmatrače nego da možda ubije neku gospu čiji je jedini zločin bio taj da je odabrala pogrešan dan za kupovinu parfema.

Pištolj je bio dobro održavan. Valjano je ciljao.

Setivši se kako su revolveraši od kojih je uzeo ova oružja izgledali bucmasto i van kondicije, učini mu se da su bolje pazili na oružje koje su nosili nego na oružja koja su bili. To ponašanje mu je izgledalo čudno, ali naravno, ovo je bio čudan svet i Roland nije mogao da sudi; nije imao vremena da sudi, kad je već o tome reč.

Hitac je bio dobar i prošao je kroz čovekov nož u osnovi sečiva, ostavivši ga da drži samo dršku.

Roland pogleda pravo u čoveka sa kožnom jaknom i nešto u njegovom pogledu mora da je nateralo nesuđenog heroja da se seti da negde drugde ima hitan sastanak, jer se ovaj obrnuo, ispustio ostatke noža i pridružio opštoj evakuaciji.

Roland se okrenu natrag i naredi alhemičaru šta da radi. Još malo zajebancije i poteći će krv. Kada se alhemičar okrenuo, Roland ga je kucnuo po koščatom ramenu pištoljem. Čovek ispusti pridavljeni Jiiik! zvuk i smesta se okrenu.

"Ne ti. Ti ostaješ ovde. Nek' to uradi tvoj šegrt."

"K-Ko?"

"On." Revolveraš nestrpljivo pokaza na pomoćnika.

"Šta da radim, gospodine Kac?" Ostaci tinejdžerskih akni presijavali su se pomoćniku na belom licu.

"Uradi kako kaže, budalo! Izvrši porudžbinu!

Kefleks!"

Pomoćnik ode do jedne od polica iza tezge i uze bočicu. "Okreni je tako da mogu da vidim šta na tome piše", reče revolveraš.

Pomoćnik učini tako. Roland nije mogao to da pročita; suviše slova nije odgovaralo njegovoj abecedi.

On prokonsultova Mortopediju. Kefleks, potvrdi ona i Roland shvati da je čak i provera bila glupo gubljenje vremena. On je znao da ne može da čita sva slova u ovom svetu, ali ovi ljudi nisu.

"Koliko pilula ima u bočici?"

"Pa, to su u stvari kapsule", reče pomoćnik nervozno. "Ako vas zanima penicilinski lek u formi tableta..."

"Nema veze. Koliko doza?"

"O. Uh..." Usplahireni pomoćnik pogleda bočicu i umalo je ne ispusti. "Dve stotine."

Roland se osećao gotovo isto onako kao i kada je otkrio koliko municije može da se kupi u ovom svetu za trivijalni iznos. U tajnom pretincu ormarića sa lekovima Enrika Balazara bilo je devet uzorak-bočica, ukupno trideset šest doza, a on se ponovo osećao dobro. Ako nije mogao da ubije infekciju sa dve stotine doza, onda je ona bila neuništiva.

"Daj mi to", reče čovek u plavom odelu.

Pomoćnik mu predade bočicu.

Revolveraš zaroza rukav sakoa, otkrivši 'roleks' Džeka Morta. "Nemam novca, ali ovo može da posluži kao adekvatna nadoknada. Nadam se, u svakom slučaju."

On se okrenu, klimnu glavom čuvaru, koji je još sedeo na podu kraj prevrnute stoličice i zurio razrogačenim očima u revolveraša, pa izađe napolje.

Prosto tako.

Pet sekundi u apoteci se nije čulo ništa osim njakanja alarma, koje je bilo dovoljno glasno da pokrije čak i brbljanje ljudi na ulicama.

"Zaboga miloga, gospodine Kac, šta sad da radimo?" šapnu pomoćnik.

Kac uze sat i odmeri ga u ruci.

Zlato. Pravo zlato.

Nije mogao da poveruje.

Morao je da poveruje.

Neki ludak je ušao sa ulice, izbio hicem pištolj iz ruku njegovog čuvara i nož iz ruke drugog čoveka, sve to da bi pribavio lek na koji nikada ne bi pomislio.

Kefleks.

Kefleks vredan možda šezdeset dolara.

Za koji je platio 'roleks' satom od $6500.

"Da radimo?" upita Kac. "Da radimo? Kao prvo, taj ručni sat da si stavio ispod tezge. Nisi ga u životu video." On pogleda Ralfa. "Nisi ni ti."

"Ne, ser", saglasi se Ralf smesta. "Pod uslovom da dobijem svoj deo kada ga budete prodali, nisam uopšte video taj sat."

"Ubiće ga na ulici kao psa", reče Kac sa očiglednim zadovoljstvom.

" Kefleks! A činilo se da tip nema čak ni kijavicu", reče pomoćnik začuđeno.

GLAVA 4 – IZVLAČENJE

1

Dok je donji luk sunca dodirivao Zapadno More u Rolandovom svetu i palio jarku zlatnu vatru koja se prosipala po vodi sve do mesta gde je Edi ležao spakovan kao ćurka, policajci O'Meara i Delevan su omamljeno dolazili svesti u svetu iz kog je Edi bio otet.

"Pustite me iz ovih lisica, 'oćete?" upita Debeli Džoni skrušenim glasom.

"Gde je?" upita O'Meara nerazgovetno i maši se futrole. Nestalo. Futrola, opasač, meci, pištolj. Pištolj.

O, sranje.

On pomisli na pitanja koja će mu postavljati ona govna u Ministarstvu unutrašnjih poslova, tipovi koji su sve što znaju o ulicama naučili od Džeka Veba iz serije Mreža zločina, i novčana vrednost njegovog pištolja postade mu bitna otprilike koliko i populacija Irske ili glavna ležišta minerala u Peruu. On pogleda Karla i vide da je i Karl ostao bez oružja.

O, dragi Isuse, eto dva prava klovna, pomisli O'Meara očajno i kada Debeli Džoni ponovo upita da li bi O'Meara upotrebio ključ sa tezge kako bi otključao lisice, O'Meara reče: "Trebalo bi da..." On zastade, pošto je nameravao da kaže Trebalo bi da ti pucam u stomak umesto toga, ali teško da je mogao da puca u debelog Džonija, zar ne? Pištolji su bili vezani lancem, a kreten sa naočarima sa zlatnim okvirom, kreten koji je toliko izgledao kao uzoran građanin, uzeo je njegov i Karlov lako kao što bi sam O'Meara možda uzeo rakljicu od nekog deteta.

Umesto da dovrši, on uze ključ i otključa lisice. On spazi 'magnum' 357 koji je Roland šutnuo u ćošak i uze ga. Nije mogao da mu stane u futrolu, pa ga zataknu za pojas.

"Hej, to je moje!" lanu Debeli Džoni.

"Jah? Hoćeš ga nazad?" O'Meara je morao da govori sporo. Glava ga je zaista bolela. U tom trenutku, sve što je želeo da uradi bilo je da pronade gos'n Zlatne đozluke i da ga prikuca za neki zgodni zid. Tupim ekserima. "Čujem da vole debeloguzane poput tebe u Atici, Džoni. Imaju izreku: 'Što je veća bulja, prodor manje žulja.' Siguran si da ga hoćeš natrag?"

Debeli Džoni se okrenu bez reči, ali ne pre nego što je O'Meara video kako mu na oči naviru suze i mokru mrlju na njegovim pantalonama. Nije osećao ni najmanje sažaljenja.

"Gde je?" upita Karl Delevan nejasnim, mutnim glasom.

"Otišao je", reče Debeli Džoni tupo. "To je sve što znam. Otišao je. Mislio sam da će me ubiti."

Delevan je polako ustajao. Osetio je lepljivu vlagu na obrazu i pogledao prste. Krv. Jebeš ga. On posegnu za pištoljem i nastavi da poseže, da poseže i da se nada, još dugo pošto su ga prsti uverili da su mu nestali i pištolj i futrola. O'Meara je samo imao glavobolju; Delevan se osećao kao da mu je neko unutrašnjost glave koristio za nuklearne probe.

"Tip mi je uzeo pištolj", reče on O'Meari. Glas mu je bio toliko nejasan da se reči gotovo nisu mogle razabrati.

"Dobrodošao u klub."

"Još je tu?" Delevan kroči prema O'Meari, zanese se ulevo kao da se nalazi na palubi broda na nemirnom moru, a onda uspe da se ponovo ispravi.

"Ne."

"Koliko je prošlo?" Delevan pogleda Debelog Džonija, koji nije odgovorio, možda zato što je Debeli Džoni, i dalje okrenut leđima, mislio da Delevan još govori sa svojim partnerom. Delevan, koji ni u najboljim okolnostima nije važio za čoveka blage naravi i umerenog ponašanja, zaurla na njega iako mu se učinilo da će mu zbog toga glava pući na hiljadu komadića: "Pitao sam te nešto, debeli govnaru! Koliko je prošlo otkad je otišao, da mu jebem mater?"

"Pet minuta, možda", reče Debeli Džoni tupo. "Uzeo je svoje metke i vaše pištolje. Za metke je platio.

Nisam mogao da poverujem."

Pet minuta, pomisli Delevan. Tip je došao taksijem.

Videli su ga kako izlazi iz njega dok su sedeli u patrolnim kolima i pili kafu. Bližio se špic. Taksi je bilo teško dobiti u ovo vreme dana. Možda...

"Hajde", reče on Džordžu O'Meari. "Još imamo priliku da ga ukebamo. Trebaće nam pištolj od ovog ovde gada..."

O'Meara mu pokaza 'magnum'. Delevan najpre vide dva komada, a onda se slika polako spoji.

"Dobro." Delevan je dolazio sebi, polako ali sigurno, kao ulični bokser koji je dobio prokleto težak udarac u bradu. "Ti ga zadrži. Ja ću da uzmem sačmaricu iz kola." On krenu prema vratima i ovaj put ne samo da se zaneo; zateturao se i bio primoran da zagrebe po zidu kako bi ostao na nogama.

"Biće ti dobro?" upita O'Meara.

"Ako ga uhvatimo", reče Delevan.

Oni odoše. Debelom Džoniju nije bilo toliko milo zbog njihovog izlaska kao zbog izlaska avetinje u plavom odelu, ali malo je falilo. Malo.

2

Delevan i O'Meara nisu morali čak ni da se zapitaju kojim smerom je prestupnik mogao da krene kada je izašao iz prodavnice oružja. Sve što su morali da urade bilo je da oslušnu radio dispečerke.

"Šifra 19", govorila je ona iznova i iznova. Pljačka u toku, ispaljeni pucnji. "Šifra 19. Šifra 19. Lokacija Zapadna 49. broj 395, 'Kacova apoteka', prestupnik visok, kose boje peska, plavo odelo..."

Ispaljeni pucnji, pomisli Delevan i glava ga zabole gore nego ikad. Pitam se jesu li ispaljeni iz Džordžovog pištolja ili mog? Ili iz oba? Ako je taj govnar ubio nekoga, najebali smo. Osim ako ga ne ukebamo.

"Kreći!" reče on kratko O'Meari, kome nije moralo dvaput da se kaže. Shvatio je situaciju isto tako dobro kao i Delevan. On uključi svetla i sirenu i izjuri s vriskom u saobraćaj. Već se zgušnjavao, špic je počinjao i O'Meara poveze patrolna kola sa dva točka u slivniku, rasteravši pešake kao prepelice. Zakači branik kamiona s povrćem koji je ulazio u Četrdeset devetu. Napred je video svetlucanje stakla na pločniku. Obojica su čuli piskavo njakanje alarma.

Pešaci su se krili u haustorima i iza gomila đubreta, ali žitelji stanova iznad sa elanom su zurili napolje, kao da je ovo neka jako dobra TV serija, ili film za koji ne moraš da platiš da bi ga pogledao.

Oko bloka nije bilo automobila; razbežali su se i taksiji i vozila javnog transporta.

"Samo se nadam da je još tamo", reče Delevan i otključa ključem kratke čelične šipke oko kundaka i cevi puške 'pumparice' ispod kontrolne table. Izvuče je sa držača. "Samo se nadam da je taj buđavi ker još tamo."

Ono što nijedan od njih nije shvatao bilo je da, kada imaš posla sa revolverašem, bolje da se okaneš zla da se ne bi izmetnulo na još gore.

3

Kada je Roland kročio iz 'Kacove apoteke', bočica 'kefleksa' pridružila se kutijama municije u džepovima sakoa Džeka Morta. U desnoj ruci je držao službenu tridesetosmicu Karla Delevana. Bio je to prokleto dobar osećaj, držati pištolj čitavom desnom rukom.

Čuo je sirenu i video kola kako se urlajući približavaju ulicom. Oni, pomisli on. On poče da diže pištolj, a onda se seti: oni su bili revolveraši.

Revolveraši koji obavljaju svoju dužnost. On se okrenu i vrati se u alhemičarevu radnju.

"Stoj, jebem ti mater!" vrisnu Delevan. Rolandove oči skrenuše prema konveksnom ogledalu na vreme da vide kako se jedan od revolveraša - onaj kome je krvarilo uvo - naginje kroz prozor sa puškom-raspršivačicom. Dok je njegov partner s vriskom zaustavljao kočiju tako da su joj se gumeni točkovi zadimili na trotoaru, upumpao je metak u magacin.

Roland se baci na pod.

4

Kacu nije bilo potrebno ogledalo da bi video šta će da se desi. Prvo ludi čovek, onda ludi pajkani. Kuku lele.

"Dole!" vrisnu on pomoćniku i Ralfu, a onda pade na kolena iza tezge ne sačekavši da vide da li oni rade to isto ili ne.

Tada, samo delić sekunde pre nego što je Delevan povukao obarač sačmarice, njegov pomoćnik pade povrh njega kao žustri protivnički igrač koji obara kvoterbeka na fudbalskoj utakmici, nabi Kacu glavu u pod i slomi mu vilicu na dva mesta.

Kroz iznenadni bol koji mu je zaurlao kroz glavu, čuo je pucanj sačmarice, čuo je da se preostalo staklo u izlogu lomi - zajedno sa bočicama losiona za brijanje, kolonjske vode, parfema, tečnosti za ispiranje usta, sirupa za kašalj. Bog zna šta sve još. Diže se hiljadu suprotstavljenih mirisa, stvorivši pakleni zadah, i pre nego što se onesvestio, Kac ponovo pozva Boga da pomogne da mu otac istruli zbog toga što ga je okovao ovom kletvom od apoteke.

5

Roland vide kako bočice i kutije lete natrag od orkanskog pucnja. Staklena vitrina sa pokazivačima vremena dezintegrisa se. Sa njom se dezintegrisala i većina satova unutra. Parčići poleteše unazad u svetlucavom oblaku.

Oni ne mogu da znaju ima li unutra nedužnih Ijudi ili nema, pomisli on. Ne mogu to da znaju, a opet su upotrebili pušku-raspršivačicu!

To je bilo neoprostivo. On oseti gnev i suzbi ga. Oni su bili revolveraši. Bolje da veruje da im je mozak zbrkan zbog udarca glavama koje su pretrpeli nego da veruje da su učinili tako nešto svesno, ne mareći za to koga mogu da povrede ili ubiju.

Očekivaće od njega ili da beži ili da puca.

Umesto toga, on zapuza napred, ne pridižući se.

Obe ruke i kolena rasekao je na slomljenom brušenom staklu. Bol ponovo osvesti Džeka Morta. Bilo mu je drago što se Mort vratio. A što se tiče Mortovih ruku i kolena, nije ga bilo briga. On je lako mogao da trpi bol, a rane su bile nanete telu čudovišta koje bolje nije ni zaslužilo.

On stiže tik ispod onoga što je ostalo od prozora od staklenih ploča. Bio je sa desne strane vrata. Tamo je čučnuo, sklupčanog tela. Pištolj koji mu je bio u desnoj ruci vratio je u futrolu.

Neće mu biti potreban.

6

"Šta radiš to, Karl?" vrisnu O'Meara. U glavi najednom vide naslov u Dejli Njuzu: OBRAČUN U APOTECI U VEST SAJDU: PAJKAN UBIO ČETVORO.

Delevan ga je ignorisao i upumpao je novu patronu u sačmaricu. "Idemo po tog govnara."

7

Dogodilo se tačno onako kako se revolveraš i nadao.

Besni što ih je bez napora prevario i razoružao čovek koji im nije izgledao opasniji od ostalih ovčica na ulicama ovog naizgled beskrajnog grada, još omamljeni od udarca u glavu, jurnuli su unutra na čelu sa idiotom koji je pucao iz puške-raspršivačice.

Trčali su malo pogureni, kao vojnici koji jurišaju na protivničke položaje, ali to je bio jedini ustupak koji su učinili ideji da je njihov protivnik možda još unutra. U njihovim glavama, on je već izašao sa zadnje strane i bežao niz uličicu.

I tako su došli krckajući po staklu na pločniku, i kada je revolveraš sa puškom-raspršivačicom povukao i otvorio vrata bez stakla i jurnuo unutra, revolveraš se pridigao, spojivši šake u jednu pesnicu, i tresnuo policajca Karla Delevana po potiljku.

Kada bude svedočio pred istražnom komisijom, Delevan će tvrditi da se ne seća ničega posle trenutka kada je kleknuo kod Klemenca i ugledao prestupnikov novčanik ispod tezge. Članovi komisije su smatrali da je takva amnezija, pod takvim okolnostima, prilično prokleto zgodna, i Delevan je imao sreće da se izvuče sa šezdeset dana neplaćene suspenzije. Roland bi mu, međutim, poverovao i, u drugačijim okolnostima (da budala nije ispraznila pušku-raspršivačicu u radnju koja je mogla da bude puna nedužnih ljudi, na primer), čak bi saosećao s njim. Kada te lupe po tintari dva puta za pola sata, mora se očekivati poneka zgnječena vijuga.

Dok je Delevan padao, najednom mlitav kao džak ovsa, Roland uze pušku-raspršivačicu iz njegovih opuštenih ruku.

"Stoj!" vrisnu O'Meara, sa mešavinom besa i užasnutosti u glasu. Počeo je da diže 'magnum' Debelog Džonija, ali bilo je to kao što je Roland i očekivao: revolveraši ovog sveta bili su žalosno spori.

Mogao je da puca u O'Mearu tri puta, ali za to nije bilo potrebe.

On jednostavno zamahnu puškom-raspršivačicom u snažnom, uzdižućem luku. Začu se glasni pljesak kad kundak udari u O'Mearin levi obraz, zvuk kao kada se bezbol palica sretne sa žestoko zahuktalom loptom. Odjednom se čitavo O'Mearino lice od obraza naniže pomeri dva inča udesno. Biće potrebne tri operacije i četiri čelična umetka da ga ponovo sastave. Stajao je tamo za trenutak, u neverici, a onda zakoluta očima tako da mu se vide beonjače.

Kolena mu se otkačiše i on se stropošta.

Roland je stajao na vratima, nesvestan sirena koje su se približavale. On prelomi pušku-raspršivačicu, a onda, pomerajući deo za pumpanje izbaci sve debele crvene patrone na Delevanovo telo. Učinivši to, on ispusti i samu pušku na Delevana.

"Ti si opasna budala koju treba poslati na zapad", reče on onesvešćenom čoveku. "Zaboravio si očevo lice."

On kroči preko tela i ode do revolveraške kočije, koja je još radila, u praznom hodu. Pope se kroz vrata sa suprotne strane i kliznu iza upravljača.

8

Umeš li da voziš ovu kočiju? upita on vrištećeg, blebetavog stvara u kojeg se pretvorio Džek Mort.

Nije dobio suvisli odgovor; Mort je samo nastavio da vrišti. Revolveraš je prepoznao to kao histeriju, ali onu koja nije sasvim spontana. Džek Mort je histerisao s namerom, tako da izbegne razgovor s uvrnutim otmičarem.

Slušaj, reče mu revolveraš. Imam vremena da kažem ovo - i sve drugo - samo jednom. Preostalo mi je vrlo malo vremena. Ako mi ne budeš odgovorio na pitanje, nabiću ti desni palac u desno oko. Nabiću ga dokle god bude mogao da prodre, a onda ima da ti iščupam očnu jabučicu iz glave i da je obrišem na sedištu ove kočije kao slinu. Ja mogu sasvim fino i samo sa jednim okom. A, na kraju krajeva, ono ionako nije moje.

Koliko Mort nije mogao da slaže njega, toliko ni on nije mogao da slaže Morta; priroda njihovog odnosa bila je hladna i nevoljna sa obe strane, da, a opet bila je mnogo intimnija nego što bi bio i najstrastveniji čin seksualnog opštenja. Ovo, na kraju krajeva, nije bilo spajanje tela, već krajnje mešanje umova.

Mislio je upravo to što je i rekao.

A Mort je to znao.

Histerisanje smesta prestade. Umem da vozim, reče Mort. Bila je to prva razumna komunikacija koju je Roland izvukao od Morta posle ulaska u njegovu glavu.

Onda učini to.

Gde hoćeš da vozim?

Znaš li za mesto koje zovu 'vilidž'?

Da.

Vozi tamo.

Gde u Vilidž?

Za sada, samo vozi.

Moći ćemo da idemo brže ako koristim sirenu.

Fino. Uključi je. Ta rotaciona svetla takođe.

Prvi put otkad je ugrabio kontrolu nad njim, Roland se malo povuče i dopusti Mortu da je preuzme. Kada se Mortova glava okrenula da pregleda kontrolnu tablu Delevanovog i O'Mearinog plavo-belog automobila, Roland je posmatrao kako se ona okreće, ali nije inicirao taj pokret. Ali, da je bio u svom fizičkom telu, a ne samo sopstveno bestelesno ka, stajao bi na prstima, spreman da skoči napred i ponovo preuzme kontrolu na najmanji znak pobune.

Međutim, toga nije bilo. Ovaj čovek je ubio i osakatio Bog zna koliko nedužnih ljudi, ali nije imao nameru da izgubi jedno od svojih dragocenih očiju. On prebaci prekidače, povuče polugu i odjednom su bili u pokretu. Sirena zanjišta i revolveraš ugleda crveno pulsiranje svetla koje je blistalo sa prednjeg dela kočije.

Vozi brzo, zapovedi revolveraš smrknuto.

9

Uprkos svetlima, sireni i upornom trubljenju Džeka Morta, trebalo im je dvadeset minuta da stignu do Grinič Vilidža u vreme špica u saobraćaju. U revolveraševom svetu nade Edija Dina trunile su se kao nasip pred bujicom. Uskoro će biti sasvim srušene.

More je pojelo pola sunca.

Pa, reče Džek Mort, tu smo. Govorio je istinu (nije bilo načina da slaže) iako je Rolandu ovde sve izgledalo isto kao i na svakom drugom mestu: zagušenost zgradama, ljudima i kočijama. Kočije ne samo da su gušile ulice, već i sam vazduh - svojim beskrajnim bučanjem i škodljivim isparenjima.

Dolazilo je to, pretpostavljao je, od goriva koje je u njima sagorevalo Bilo je čudo što su ti ljudi uopšte mogli da žive, a žene da rađaju decu koja nisu bila čudovišta, poput Sporih Mutanata ispod planina.

Gde ćemo sad? pitao je Mort.

Ovo će biti težak deo. Revolveraš se pripremi - onoliko koliko je to mogao, u svakom slučaju.

Isključi sirenu i svetla. Stani uz pločnik.

Mort zaustavi patrolna kola kraj protivpožarnog hidranta.

U ovom gradu postoje podzemne železnice, reče revolveraš. Hoću da me odvedeš do stanice gde ti vozovi staju da ljudi izađu i uđu.

Do koje? upita Mort. Ta misao imala je nijansu mentalne boje panike. Mort nije mogao da sakrije ništa od Rolanda, kao ni Roland od Morta - bar ne zadugo.

Pre nekoliko godina - ne znam koliko - gurnuo si mladu ženu pred voz na jednoj od tih podzemnih stanica. Tamo hoću da me vodiš.

Usledi kratka, silovita borba. Revolveraš je pobedio, ali bilo je to iznenađujuće teško. Na svoj način, Džek Mort je bio podeljen kao Odeta. Nije bio šizofrenik poput nje; sasvim dobro je znao šta je s vremena na vreme radio. Ali čuvao je svoju tajnu ličnost - svoj deo koji je bio Gurač - pažljivo zaključanu kao što proneveritelj može da zaključa tajno uzet novac.

Vodi me tamo, gade, ponovi revolveraš. On polako ponovo prinese palac Mortovom desnom oku. Bio je na manje od pola inča i još se pomerao kada je ovaj popustio.

Mortova desna ruka ponovo pomeri polugu kraj upravljača i oni krenuše prema stanici u ulici Kristofer gde je taj čuveni voz A odsekao noge ženi po imenu Odeta Holms pre otprilike tri godine.

10

"Vidi, vidi", reče pozornik Endru Staunton svom partneru, Norisu Viveru, kada je Delevanov i O'Mearin plavo-beli automobil stao pola bloka niže. Nije bilo mesta za parkiranje, a vozač se nije ni trudio da ga nađe. Jednostavno se parkirao uz već parkirano vozilo i pustio da se zagušenje saobraćaja iza njega mukotrpno probija kroz preostali mali prostor, poput curkanja krvi koja pokušava da opsluži srce beznadežno zagušeno holesterolom.

Viver proveri brojke sa strane kraj prednjeg desnog fara. 744. Da, u redu, to je bio broj koji su dobili od dispečerke.

Rotaciona svetla su bila uključena i sve je izgledalo kako treba - sve dok se vrata nisu otvorila i vozač izašao. Nosio je plavo odelo, u redu, ali ne ono sa zlatnom dugmadi i srebrnom značkom. Ni cipele mu nisu bile službene, policijske, osim ako Stauntonu i Viveru nije promaklo obaveštenje da će ubuduće njihova obuća da stiže od Gučija. To im nije izgledalo verovatno. Ono što je izgledalo verovatno bilo je da je to manijak koji je oteo pajkane gore u gradu. Izašao je napolje ne obraćajući pažnju na trubljenje i povike protesta vozača koji su pokušavali da ga obiđu.

"Prokletstvo", reče Endi Staunton ispustivši dah.

Prići s izuzetnim oprezom, rekla je dispečerka. Taj čovek je naoružan i izuzetno opasan. Dispečerke su obično zvučale kao ljudska bića koja se najviše dosađuju na svetu - koliko je Endi Staunton znao, i bilo je tako - pa se tako naglasak pun strahopoštovanja koji je ova stavila na reč izuzetno zakačio za njegovu svest kao čičak.

On izvuče oružje prvi put u četiri godine koliko je bio u službi i pogleda Vivera. I Viver je potegao. Njih dvojica su stajali ispred delikatesne radnje negde oko trideset stopa od IRT stepeništa. Poznavali su se dovoljno dugo da budu međusobno usklađeni kako to umeju da budu samo pajkani i profesionalni vojnici.

Bez ijedne razmenjene reči oni kročiše natrag u ulaz delikatesne radnje, sa oružjem uperenim uvis.

"Metro?" upita Viver.

"Jah." Endi baci brz pogled na ulaz. Špic je sada bio u pravom jeku i stepenice metroa bile su zagušene ljudima koji su žurili da uhvate svoj voz. "Moramo da ga skinemo odmah, pre nego što stigne do gomile."

"Idemo."

Oni istupiše iz ulaza u savršenom tandemu, revolveraši koje bi Roland smesta prepoznao kao protivnike mnogo opasnije od prve dvojice. Kao prvo, bili su mlađi; i mada on to nije znao, neka nepoznata dispečerka označila ga je kao izuzetno opasnog, a za Endija Stauntona i Norisa Vivera to je bio ekvivalent za odbeglog tigra. Ako ne stane u istoj sekundi kada mu to kažem, mrtav je, pomisli Endi.

"Stoj!" vrisnu on, čučnuvši sa pištoljem pred sobom u ispruženim obema rukama. Kraj njega, Viver je učinio isto. "Policija! Stavi ruke na gl..."

To je bilo sve što je stigao da kaže pre nego što je tip potrčao prema IRT stepeništu. Pokrenuo se sa iznenadnom brzinom koja je bila neobjašnjiva. Bez obzira na to, Endi Staunton je bio pod punim naponom i svi brojčanici bili su mu okrenuti na maksimum. On se obrnu na petama, osetivši kako ga prekriva plašt bezosećajne hladnoće - Roland bi prepoznao i to. Osetio je to mnogo puta u sličnim situacijama.

Endi je malo pratio figuru u trku, a onda povukao obarač tridesetosmice. On vide kako se čovek u plavom odelu obrće oko ose, u pokušaju da ostane na nogama. Onda pade na pločnik dok su prolaznici, do pre samo nekoliko sekundi usredsređeni samo na to da prežive još jedan povratak kući metroom, vrištali i bežali kao prepelice. Ustanovili su da ovog popodneva ima još toga da se preživi osim voza iz centra.

"Svetog mu sveca, ortak", ispusti Noris Viver dah, "oduvao si ga."

"Znam", reče Endi. Glas mu nije zadrhtao.

Revolveraš bi se tome zadivio. "Hajde da vidimo ko je to bio."

11

Mrtav sam! vrištao je Džek Mort. Mrtav sam, naterao si ih da me ubiju, mrtav sam, mr...

Ne, odgovori revolveraš. Kroz spuštene kapke video je pajkane kako prilaze i još drže potegnute pištolje. Mlađi i brži od onih parkiranih blizu prodavnice oružja. Brži. A bar jedan od njih bio je đavolski dobar strelac. Mort - i Roland sa njim -

trebalo je da bude mrtav, na umoru, ili ozbiljno ranjen.

Endi Staunton je pucao da ubije i njegov metak prošao je kroz levi rever Mortovog sakoa. Isto tako je probio džep Mortove košulje marke 'erou' - ali to je bilo najdalje što je stigao. Život oba čoveka, i onog spolja i onog unutra, spasao je Mortov upaljač.

Mort nije pušio, ali njegov šef - čiji je posao Mort bio ubeđen da će dobiti sledeće godine u ovo vreme - jeste. U skladu sa tim, Mort je kupio srebrni upaljač kod Danhila za dve stotine dolara. Nije palio svaku cigaretu koju bi gospodin Framingem strpao u labrnju kada su njih dvojica bili zajedno - tako bi suviše izgledao kao dupelizac. Samo povremeno... i to obično kada je bio prisutan neko viši po rangu, neko ko bi umeo da ceni a) tihu ljubaznost Džeka Morta, i b) dobar ukus Džeka Morta.

Marljivci su mislili na sve.

Ovaj put to je njemu i Rolandu spaslo život.

Stauntonov metak zario se u srebrni upaljač umesto u Mortovo srce (koje je bilo obično; Mortova strast prema markama - dobrim markama - milosrdno se završavala na površini kože).

Naravno, svejedno je bio povređen. Kada te pogodi tane teškog kalibra, svakako ne možeš da prođeš tek tako. Upaljač mu se zabio u grudi dovoljno snažno da načini udubljenje. Spljoštio se, a onda rasprsnuo, iskopavši plitke brazde u Mortovoj koži; jedno parče šrapnela preseklo je Mortovu levu bradavicu gotovo napola. Vrelo tane takođe je zapalilo fluidom natopljenu postavu. Svejedno, revolveraš je ležao nepomično dok su mu prilazili. Onaj koji ga je pogodio govorio je ljudima da se drže pozadi, samo da ostanu pozadi, prokleti bili.

Gorim! zakrešta Mort. Gorim, ugasi to! Ugasi to!

UGASI TOOOOOU- UU...

Revolveraš je ležao nepomično i slušao škripanje cipela revolveraša po trotoaru, ignorišući Mortove krike, pokušavajući da ignoriše ugljevlje koje mu se iznenada žarilo na grudima kao i smrad prženog mesa.

Stopalo mu kliznu ispod rebara i kada se podiže, revolveraš pusti da ga mlitavo prevrne na leđa. Oči Džeka Morta bile su širom otvorene. Lice mu je bilo opušteno. Uprkos razbijenim, zapaljenim ostacima upaljača, nije bilo nikakvog traga čoveku koji je unutra vrištao.

"Bože", promrmlja neko, "zar si ga upucao trasirnim zrnom, čoveče?"

Dim se dizao iz rupe u reveru Mortovog sakoa u finoj tankoj traci. Oko ruba revera izbijao je u neurednijim oblačićima. Pajkani su mogli da osete miris sprženog mesa kada se unutrašnjost razbijenog upaljača, natopljena Ronsonovim fluidom za upaljače, stvarno razbuktala.

Endi Staunton, koji je do tada nastupio besprekorno, sada načini svoju jedinu grešku, grešku zbog koje bi ga Kort poslao kući sa natečenim uvetom uprkos njegovom ranijem divljenja vrednom nastupu, govoreći mu da je jedna greška najčešće sve što je potrebno da čovek pogine. Staunton je bio u stanju da puca u tipa - što je stvar koju nijedan pajkan ne zna zaista sve dok ne bude suočen sa situacijom kada to mora da ustanovi - ali pomisao da je njegov metak nekako zapalio tipa ispuni ga bezumnim užasom. Zato se on bez razmišljanja sagnu napred da ugasi to i revolveraševa stopala zabiše mu se u stomak pre nego što je stigao da učini više do da registruje razbuktavanje svesti u očima za koje bi se zakleo da su bile mrtve.

Staunton odlete unazad na svog partnera. Pištolj mu izlete iz ruke. Viver je uspeo da zadrži svoj, ali kada se oslobodio Stauntona, čuo je pucanj i njegovog pištolja nekom čarolijom više nije bilo. Ruka kojom ga je držao utrnula mu je, kao da je bila udarena izuzetno velikim čekićem.

Tip u plavom odelu ustade, pogleda ih na trenutak i reče: "Dobri ste. Bolji od drugih. Zato dozvolite da vas posavetujem. Nemojte me pratiti. Ovo je još malo pa gotovo. Ne želim da budem primoran da vas ubijem."

Tada se obrnu i potrča ka stepenicama metroa.

12

Stepenice su bile zagušene ljudima koji su prestali da silaze i krenuli natrag naviše kada je počela dernjava i pucnjava, opsednuti tom morbidnom i nekako jedinstvenom njujorškom ljubopitljivošću da vide koliko gadno, koliko mnogo njih, koliko je krvi proliveno na prljavi beton. A opet, nekako su pronalazili način da se povlače pred čovekom u plavom odelu koji se stuštio niz stepenice. Nije ni bilo čudo. Držao je pištolj, a drugi mu je bio u opasaču oko struka.

Takođe, činilo se da gori.

13

Roland je ignorisao Mortove sve jače krike bola dok su mu košulja, potkošulja i sako sve brže goreli i dok je srebro upaljača počinjalo da se topi i sliva mu se ka stomaku u plamtećim tragovima.

Osetio je miris prljavog vazduha u pokretu, čuo riku voza koji se približavao.

Gotovo da je došlo vreme; trenutak samo što nije nastupio, trenutak kada će izvući tri karte ili izgubiti sve. Po drugi put učini mu se da oseća kako svetovi drhte i posrću mu iznad glave.

On stiže do nivoa platforme i baci trideset osmicu u stranu. Otkopča pantalone Džeka Morta i nehajno ih spusti, otkrivši belo donje rublje nalik na gaćice neke kurve. Nije imao vremena da razmišlja o toj neobičnosti. Ako se ne bude kretao brzo, moći će da prestane da se brine da će živ izgoreti; meci koje je kupio dovoljno će se zagrejati da opale i telo će mu jednostavno eksplodirati.

Revolveraš natrpa kutije metaka u gaće, izvadi bočicu 'kefleksa' i učini isto sa njom. Sada su gaće bile groteskno naduvene. On skinu zapaljeni sako, ali se ne potrudi da skine i zapaljenu košulju.

Mogao je da čuje riku voza koji se približava platformi, mogao je da mu vidi svetlo. Nije mogao da zna da li je to voz koji saobraća istim putem kao i onaj koji je pregazio Odetu, ali svejedno, znao je. U stvarima koje su se ticale Kule, sudbina je postajala stvar milostiva koliko i upaljač koji mu je spasao život i bolna koliko i vatra koju je to čudo zapalilo. Poput točkova dolazećeg voza, ona je pratila put kako logičan, tako i smlavljujuće brutalan, put koji mogu da izdrže samo čelik i slast.

On ponovo navuče Mortove pantalone i potrča, jedva svestan toga da mu se ljudi sklanjaju s puta.

Pošto je sada više vazduha hranilo vatru, najpre njegov okovratnik, a zatim i njegova kosa počeše da gore. Teške kutije u Mortovim gaćama iznova i iznova treskale su ga po jajima, gnječile ih; neizdrživi bol uzdiže mu se u stomak. On preskoči preko obrtnog krsta, čovek koji se pretvarao u meteor. Ugasi me! vrištao je Mort. Ugasi me pre nego što izgorim!

I treba da goriš, pomisli revolveraš mračno. Ono što će ti se dogoditi milostivije je nego što zaslužuješ.

Na šta to misliš? NA ŠTA TO MISLIŠ?

Revolveraš ne odgovori; u stvari, sasvim ga isključi dok je sprintao prema rubu platforme. On oseti da jedna od kutija sa mecima pokušava da isklizne iz Mortovih smešnih gaćica i zadrža je rukom.

Odasla svom svojom mentalnom snagom poruku Gospi. Nije imao pojma da li je takva telepatska zapovest mogla da se čuje, niti da li će ona koje je čuje biti primorana da je posluša, ali on je svejedno odasla, brzu, oštru strelu misli:

VRATA! POGLEDAJ KROZ VRATA! SAD! SAD!

Grmljavina voza ispuni čitav svet. Neka žena vrisnu: "O moj Bože skočiće!" Ruka ga pljesnu po ramenu, u pokušaju da ga povuče natrag. Tada Roland gurnu telo Džeka Morta preko žute linije upozorenja i baci se preko ivice platforme. On pade pred dolazeći voz držeći se rukama za prepone, držeći prtljag koji će vratiti natrag... pod uslovom da bude dovoljno brz da baš u pravom trenutku izađe iz Morta. Dok je padao, on ponovo pozva nju - njih:

ODETA HOLMS! DETA VOKER! POGLEDAJTE SAD!

Dok je dozivao, dok se voz obrušavao na njega sa točkovima koji su se obrtali nemilosrdnom srebrnom brzinom, revolveraš konačno okrenu glavu i pogleda natrag kroz vrata.

I pravo u njeno lice.

Lica!

Obe, vidim ih obe istovremeno...

NEE...! kriknu Mort i u poslednjem deliću sekunde pre nego što ga je voz pregazio, presekavši ga na dva dela i to ne iznad kolena već kod struka, Roland se baci ka vratima... i kroz njih.

Džek Mort je umro sam.

Kutije sa municijom i bočica s pilulama pojaviše se kraj Rolandovog fizičkog tela. Ruke mu se grčevito stegnuše oko njih, a onda opustiše. Revolveraš prisili sebe da se pridigne, svestan da ponovo nosi svoje bolesno, pulsirajuće telo, svestan da Edi Din vrišti, svestan da Odeta krešti u dva glasa. On pogleda - samo na trenutak - i vide upravo ono što je i čuo: ne jednu ženu, već dve. Obe su bile bez nogu, obe tamne kože, obe žene velike lepote. Bez obzira na to, jedna od njih je bila veštica, čiju unutrašnju ružnoću spoljna lepota nije skrivala, već pojačavala.

Roland je zurio u te bliznakinje koje uistinu i nisu bile bliznakinje, već negativna i pozitivna slika jedne iste žene. Zurio je sa grozničavim, hipnotičkim intenzitetom.

Tada Edi ponovo vrisnu i revolveraš vide da se jastogovišta suljaju iz talasa i kaskaju prema mestu gde ga je Deta ostavila, vezanog i bespomoćnog.

Sunce je zašlo. Nastupila je tama.

14

Deta ugleda sebe na vratima, vide sebe kroz sopstvene oči, vide sebe kroz revolveraševe oči i njen osećaj iščašenja bio je iznenadan kao Edijev, ali mnogo silovitiji.

Bila je ovde.

Bila je tamo, u revolveraševim očima.

Čula je dolazak voza.

Odeta! vrisnu ona, najednom shvativši sve: šta je bila i šta se desilo.

Deta! vrisnu ona, najednom shvativši sve: šta je bila i ko je to učinio.

Kratki osećaj da je izvrnuta naopako. . a onda jedan mnogo bolniji.

Da je nešto rastrže

15

Roland se smandrlja niz kratku padinu do mesta gde je ležao Edi. Kretao se kao čovek koji je ostao bez kostiju. Jedno jastog-stvorenje zamahnu kleštima prema Edijevom licu. Edi vrisnu. Revolveraš šutnu to u stranu. Ukočeno se sagnu i zgrabi Edija za mišice.

Poče da ga vuče unazad, ali bilo je prekasno, imao je premalo snage, dohvatiće Edija, do đavola, dohvatiće obojicu..

Edi ponovo vrisnu kada ga jedno od jastogovišta upita did-a-čik? a onda mu otkinu parče pantalona i uz to još parče mesa. Edi pokuša ponovo da vrisne, ali začu se samo pridavljeno grgoljenje. Davio se u Detinim čovorovima.

Stvorenja su bila svuda oko njih, približavala su se, željno škljocajući kleštima. Revolveraš uloži poslednju snagu u konačni trzaj... i pade na leđa. Čuo ih je kako dolaze, sa svojim paklenim pitanjima i škljocavim kleštima. Možda i nije bilo toliko loše, pomisli on.

Rizikovao je sve, i samo toliko je i izgubio.

Grmljavina njegovih sopstvenih pištolja ispuni ga glupavim čuđenjem.

16

Dve žene su ležale licem u lice, tela pridignutih kao zmije spremne za napad, i prsti sa identičnim otiscima bili su sklopljeni oko vratova obeleženih identičnim borama.

Žena je pokušavala da je ubije, ali ta žena nije bila stvarna, baš kao što ni devojčica nije bila stvarna; ona je bila san stvoren palom ciglom... ali sada je san bio java, san joj je stezao vrat i pokušavao da je ubije dok je revolveraš pokušavao da spase svog prijatelja. San pretvoren u javu kreštao je opscenosti i zasipao joj lice vrelom pljuvačkom. "Uzela sam plavi tanjir zato što sam zbog te žene dospela u bolnicu, a osim toga ja nisam dobila specijal tanjir pa sam ga razbila zato što mu je razbijanje trebalo a kad sam videla belog dečka mogla sam da razbijem što razbila sam i njega nanosila sam bol belim dečacima zato što im je to trebalo krala sam iz njihovih radnji koje prodaju samo stvari koje su specijal za belce dok braća i sestre gladni hodaju Harlemom i pacovi im jedu bebe, ja sam ta, kučko, ja sam ta, ja... ja.. ja!"

Ubij je, pomisli Odeta i shvati da ne može.

Nije mogla da ubije vešticu i to da preživi baš kao što ni veštica nije mogla da ubije nju i ode. Mogle su da guše jedna drugu do smrti dok Edija i (Rolanda)/(Stvarno Gadnog Čoveka) onoga koji ih je doveo žive jedu dole kraj vode. To će ih sve dokrajčiti. Ili bi ona mogla da (voli)/(mrzi) pusti.

Odeta pusti Detin vrat, ignorišući žestoke ruke koje su je davile, zatvarale joj dušnik. Umesto da svoje ruke koristi za davljenje, ona njima zagrli onu drugu.

"Ne, kučko!" vrisnu Deta, ali taj vrisak je bio beskrajno složen, ujedno pun mržnje i zahvalnosti.

"Ne, ostav' me na miru, samo me ostav'..."

Odeta nije imala glasa kojim bi odgovorila. Dok je Roland šutirao prvo jastogovište u napadu i dok se drugo primicalo da obeduje parče mesa sa Edijeve mišice, mogla je samo da šapne ženi-veštici u uho:

"Volim te."

Za trenutak ruke se stegoše u ubilačku omču... a onda popustiše.

Nestaše.

Ponovo je bila izvrnuta naopako. . a onda, najednom, blaženo, bila je potpuna. Prvi put otkad je čovek po imenu Džek Mort pustio ciglu na glavu deteta koje se našlo tamo da bude pogođeno samo zbog toga što je taksista jednom pogledao i odvezao se (a nije li njen otac, u svojoj gordosti, odbio da pokuša ponovo iz straha od drugog odbijanja), bila je potpuna.

Bila je Odeta Holms, ali ona druga...?

Požuri, kučko! razdra se Deta. . ali bio je to i dalje njen glas; ona i Deta su se stopile. Bila je jedna; bila je dve; a sada je revolveraš iz nje izvukao i treću. Požuri inače će da završe k'o večera!

Ona pogleda metke. Nije bilo vremena da ih upotrebi; dok mu bude ponovo napunila pištolje, biće sve gotovo. Mogla je samo da se nada.

Ali, zar išta drugo još postoji? upita ona sebe, pa potegnu.

I najednom njene smeđe ruke bile su pune grmljavine.

17

Edi vide da mu se jedno od jastogovišta nadvilo nad licem, sa smežuranim očima koje su bile mrtve, a opet pune strašnog sjaja od užasnog života. Njegova klešta mu se spustiše prema licu.

Dod-a... započe ono, a onda odlete unazad, razletevši se u komade.

Roland vide kako se jedno brzo primiče njegovoj uzmlataraloj levoj ruci i pomisli: Ode i druga ruka... a onda se jastogovište rasprsnu i komadi oklopa i zelene utrobe razleteše se kroz tamni vazduh.

On se izvi i okrenu, i vide ženu od čije je lepote srce zastajalo i od čije se jarosti ledilo. "'ID'TE, BEM VAM MATER!" vrištala je. "SAMO VI 'ID'TE! SAMO VI 'ID'TE PO NJIG! IMA DA VI ODUVAM OČI NATRAG KROZ TE VAŠE JEBENE ČMARULJE!"

Ona raznese treće koje je brzo puzalo između Edijevih spregnutih nogu, u nameri da ga istovremeno uštroji i da se njime pogosti. Odletelo je kao dečja lutka.

Roland je pretpostavljao da poseduju nešto rudimentarne inteligencije; sada je video i dokaz za to.

Ostali su se povlačili.

Zapinjač revolvera udari o ćorak, a onda ona raznese jedno od čudovišta koje se povlačilo u paramparčad.

Ostala još brže pobegoše ka vodi. Činilo se da su izgubila apetit.

U međuvremenu, Edi se gušio.

Roland zapetlja oko užeta koje mu je useklo duboku brazdu u vrat. Mogao je da vidi kako Edijevo lice polako prelazi iz ljubičastog u crno. Edijevo otimanje bilo je sve slabije.

Tada njegove ruke odgurnuše druge, jače.

"Ja ću se pobrinuti za to." Imala je nož u ruci..

njegov nož.

Pobrinućeš se za šta? pomisli on dok je gubio svest.

Za šta ćeš se to pobrinuti, sada kad smo ti obojica na milost i nemilost?

"Ko si ti?" reče on promuklo, dok je tama dublja od noći počinjala da ga svladava.

"Ja sam tri žene", čuo je kako kaže i učini mu se da mu se obraća sa vrha dubokog bunara u koji je padao.

"Ja koja sam bila; ja koja nisam imala prava da budem, ali sam bila; ja sam žena koju si spasao.

Hvala ti, revolverašu."

Poljubila ga je, to je znao, ali još dugo posle toga, Roland je znao samo za tamu.

POSLEDNJE MIJEŠANJE

1

Prvi put posle vremena koje je izgledalo kao hiljadu godina, revolveraš nije mislio na Mračnu kulu. Mislio je samo na jelena koji je sišao do izvora na šumskom proplanku.

Nanišanio je preko oborenog stabla levom rukom.

Meso, pomisli on i opali dok mu je topla pljuvačka navirala u usta.

Promašaj, pomisli u milisekundi posle pucnja.

Nestala je. Sva moja umešnost... nestala.

Jelen se sruši mrtav kraj izvora.

Uskoro će ga Kula ponovo ispuniti, ali sada je samo blagoslovio sve postojeće bogove što još može tačno da cilja, i mislio na meso, meso i samo meso. On ponovo stavi pištolj u futrolu - jedinu koju je sada nosio - i pope se preko stabla iza kojeg je strpljivo ležao dok je kasno popodne prelazilo u sumrak i čekao da na izvor dođe nešto dovoljno veliko za jelo.

Sve mi je bolje, pomisli on donekle zapanjeno dok je izvlačio nož. Zaista mi je sve bolje.

Iza sebe nije video ženu koja je to posmatrala procenjivački.

2

Nisu jeli ništa osim mesa jastoga niti pili išta drugo osim bljutave vode iz potoka šest dana posle sukoba na kraju plaže. Roland je pamtio veoma malo iz tog perioda; buncao je, u delirijumu. Ponekad je Edija oslovljavao kao Alejna, ponekad kao Kutberta, a ženu je uvek zvao Suzen.

Njegova groznica popuštala je malo-pomalo i oni počeše mukotrpni uspon u brda. Edi je neko vreme gurao ženu u kolicima, a ponekad se Roland vozio u njima dok je Edi nju nosio na leđima, a ona mu se držala oko vrata. Najčešće je i za jedno i za drugo bilo nemoguće da se voze, i zbog toga je napredovanje bilo sporo. Roland je znao koliko je Edi iscrpljen. Znala je to i žena, ali Edi se nikada nije žalio.

Imali su hrane; u danima dok je Roland ležao između života i smrti i pušio se od temperature, bacakao se i buncao o davno prošlim vremenima i odavno mrtvim ljudima, Edi i žena ubijali su iznova, iznova i iznova. Ubrzo su jastogovišta počela da se klone njihovog dela plaže, ali njima je tada već bilo dosta njihovog mesa i kada su konačno stigli u oblast gde su rasli korov i divlja trava, svo troje su ih jeli gonjeni nesavladivom glađu. Bili su gladni zeleniša, bilo kakvog zeleniša. I, malo-pomalo, čirevi na njihovoj koži počeše da nestaju. Bilo je tu gorke trave, slatke takođe, ali oni su jeli bez obzira na ukus... izuzev jednom.

Revolveraš se probudio iz umornog dremeža i video da žena čupa pregršt trave koju je i previše dobro poznavao.

"Ne! Ne to!" zakreketao je. "Nikad to! Obeleži to, i zapamti! Nikad to!"

Gledala ga je jedan dugi trenutak, a onda odložila travu ne zatraživši objašnjenje.

Revolveraš je legao natrag, hladan od blizine toga.

Možda bi neka druga trava mogla da ih ubije, ali ono što je žena iščupala osudilo bi je na prokletstvo. Bio je to đavolji korov.

Kefleks mu je izazivao eksplozije u crevima i znao je da je Edi zabrinut zbog toga, ali kontrolisao je to jedući travu.

Konačno, stigli su do prave šume, a zvuk Zapadnog mora sveo se na tupi šum koji su čuli samo kada je vetar duvao kako treba.

A sada... meso.

3

Revolveraš dođe do jelena i pokuša da ga raspori nožem koji je držao trećim i četvrtim prstom desne šake. Nije valjalo. Prsti mu nisu bili dovoljno snažni.

On prebaci nož u ruku kojom se manje služio i postiže nespretni rez od jelenovih prepona do grudi. Nož je pustio napolje krv koja se pušila, pre nego što je stigla da se zgruša u mesu i ukvari ga.

Naučićeš ti da budeš spretnija, reče on svojoj levoj ruci i pripremi se da zaseče ponovo, dublje.

Dve smeđe šake sklopiše se oko njegove jedne i uzeše nož.

Roland se osvrnu.

"Ja ću to", reče Suzana.

"Jesi li ikada?"

"Nisam, ali ti ćeš mi reći kako."

"U redu."

"Meso", reče ona i osmehnu mu se.

"Da", reče on i uzvrati joj osmehom. "Meso."

"Šta se dešava?" doviknu Edi. "Čuo sam pucanj."

"Spremamo se za Dan zahvalnosti!" odazva se ona.

"Dođi da pomogneš!"

Kasnije su jeli kao dva kralja i kraljica, i dok je revolveraš dremao i tonuo u san, zagledan u zvezde, osetivši čistu svežinu u ovom vazduhu uzvisine, pomislio je da je ovo najbliže što se približio zadovoljenju u prevelikom broju godina da bi ih brojao.

4

Zaspao je. I sanjao.

Bila je to Kula. Mračna kula.

Stajala je na horizontu ogromne ravnice boje krvi pod silovitim, zalazećim suncem. Nije mogao da vidi zvezde koje su se spiralno uzdizale naviše, naviše i naviše unutar njenog oklopa od opeka, ali mogao je da vidi prozore koji su se uzdizali u spirali prateći spoljno stepenište i video je kroz njih duhove svih ljudi koje je ikada poznavao u mimohodu. Marširali su naviše i naviše, i suvi vetar donosio mu je zvuke glasova koji su mu dozivali ime.

Rolande... dođi... Rolande... dodi... dođi... dođi...

"Dolazim", šapnu on i probudi se uspravivši se u sedeći položaj, znojav, sa drhtavicom kao da mu groznica još trese meso.

"Rolande?"

Edi.

"Da."

"Ružan san?"

"Ružan. Lep. Mračan."

"Kula?"

"Da."

Oni pogledaše Suzanu, ali ona je i dalje spavala, neuznemirena. Nekada je to bila žena po imenu Odeta Suzana Holms; kasnije, bila je tu jedna druga po imenu Deta Suzana Voker. Sada je ovde bila treća: Suzana Din.

Roland ju je voleo zato što će se boriti i nikada se neće predati; plašio se za nju zato što je znao da bi je žrtvovao - Edija isto tako - bez ijednog pitanja ili osvrta.

Za Kulu.

Tu prokletu Kulu.

"Vreme je za pilulu", reče Edi.

"Neću ih više."

"Uzmi i zaveži."

Roland je popi s hladnom rečnom vodom iz jedne mešine, a onda podrignu. Nije mu smetalo. Bilo je to mesnato podrigivanje.

Edi upita: "Znaš li kuda idemo?"

"Prema Kuli."

"Pa, jah", reče Edi, "ali to ti je kao da sam ja neka neznalica iz Teksasa bez drumske mape koja tvrdi da ide u Bolnu Bulju, na Bermudima. Gde je ona? U kom pravcu?"

"Donesi mi moju torbu."

Edi ode po nju. Suzana se promeškolji i Edi zastade; lice mu se sasto jalo od crvenih površina i crnih senki na zamirućem žaru logorske vatre.

Kada se ponovo umirila, on se vrati Rolandu.

Roland poče da pretura po torbi, sada teškoj od metaka iz tog drugog sveta. Nije mu dugo trebalo da pronađe ono što je hteo u poređenju sa onim što mu je ostalo od života.

Viličnu kost.

Viličnu kost čoveka u crnom.

"Ostaćemo ovde neko vreme", reče on, "i ja ću ozdraviti."

"Hoćeš li umeti to da prepoznaš?"

Roland se malo osmehnu. Drhtavica se povlačila, znoj se sušio na svežem noćnom lahoru. Ali još je, u mislima, video te figure, te vitezove i prijatelje, ljubavnice i stare neprijatelje, kako kruže naviše i naviše, ugledani načas u tim prozorima, a onda nestaju; video je kako senka Kule u kojoj su zatočeni postaje sve crnja i duža dok pada na ravnicu krvi, smrti i nemilosrdnih iskušavanja.

" Ja neću", reče on, pa klimnu glavom ka Suzani. "Ali ona hoće."

"A onda?"

Roland podiže Valterovu viličnu kost. "Ovo je nekada govorilo."

On pogleda Edija.

"Govoriće ponovo."

"Opasno je." Edijev glas je bio bezbojan.

"Da."

"Ne samo za tebe."

"Ne."

"Volim je, čoveče."

"Da."

"Ako joj naudiš..."

"Činiću ono što treba da činim", reče revolveraš.

"A mi nismo važni? Je li tako?"

"Ja vas volim oboje." Revolveraš pogleda Edija i Edi vide da Rolandovi obrazi svetlucaju crvenilom na onome što je ostalo od zamirućeg ćilibarskog sjaja logorske vatre. Plakao je.

"To nije odgovor na pitanje. Nastavićeš, zar ne?"

"Da."

"Sve do samog kraja."

"Da. Sve do samog kraja."

"Bez obzira na sve." Edi ga je gledao sa ljubavljom, mržnjom i bolnom dirljivošću beznadežnog posezanja umirućeg čoveka za mislima, voljom i potrebom drugoga.

Drveće zaječa od vetra.

"Zvučiš kao Henri, čoveče." Edi je i sam zaplakao.

Nije to želeo. Mrzeo je da plače. "I on je imao kulu, samo što ona nije bila mračna. Sećaš se da sam ti pričao o Henrijevoj kuli? Bili smo braća, i pretpostavljam da smo bili revolveraši. Imali smo tu Belu kulu i on je od mene tražio da idem za njim na jedini način na koji je to mogao, pa sam se vinuo u sedlo, zato što mi je bio brat, kapiraš? I stigli smo tamo. Otkrili smo Belu kulu. Ali ona je bila otrovna.

Ubila ga je. Ubila bi i mene. Video si me. Nisi mi samo spasao život. Jebote, spasao si mi dušu."

Edi zagrli Rolanda i poljubi ga u obraz. Okusi njegove suze.

"I šta sad? Opet u sedla? Idemo dalje dok se ne sretnemo sa nekim?"

Revolveraš ne prozbori ni reč.

"Mislim, nismo videli mnogo ljudi, ali znam da ih ima pred nama, a kad god je neka Kula u pitanju, postoji neko. Čekaš nekoga zato što moraš da se sretneš sa nekim i na kraju se svodi na to da je lova jedno, a sranje drugo, ili lovu u ovom slučaju zamenjuju meci. Dakle, to je? U sedla? Da se sretnemo sa nekim? Zato što ako se radi samo o reprizi stare kiše govana, vas dvoje bolje da ste me ostavili jastozima." Edi ga je gledao sa tamnim kolutovima pod očima. "Bio sam prljav, čoveče. Ako sam išta saznao, onda je to da ne želim da umrem prljav."

"Nije to isto."

"Nije? Hoćeš da mi kažeš da se ti nisi navukao?"

Roland oćuta.

"Ko će da prode kroz neka čarobna vrata i da spase tebe, čoveče? Da li znaš? Ja znam. Niko. Izvukao si sve koje si mogao da izvučeš. Jedino što ubuduće možeš da izvučeš jeste jebeni pištolj, pošto ti je samo to ostalo. Baš kao i Balazaru."

Roland ne reče ništa.

"Hoćeš da znaš šta je jedino čemu me je brat ikada naučio?" Glas mu je štucao; prigušen suzama.

"Da", reče revolveraš. On se nagnu napred, napeto zagledan u Edijeve oči.

"Naučio me je da si proklet ako ubiješ ono što voliš."

"Ja sam već proklet", reče Roland mirno. "Ali možda čak i prokleti mogu biti spaseni."

"Hoćemo li svi izginuti zbog tebe?"

Roland oćuta.

Edi zgrabi dronjke Rolandove košulje. "Hoće li ona da pogine zbog tebe?"

"Svi mi umiremo kad nam dođe vreme", reče revolveraš. "Nije samo svet taj koji kreće dalje." On pogleda Edija otvoreno i na ovom svetlu njegove bledoplave oči imale su gotovo boju škriljca. "Ali bićemo veličanstveni." On zastade. "Možemo zadobiti i više od sveta, Edi. Ne bih rizikovao tebe i nju - ne bih ni dopustio da onaj dečak umre - da je samo o tome reč."

"O čemu to govoriš?"

"O svemu što postoji", reče revolveraš mirno.

"Krećemo, Edi. Krećemo u borbu. Bićemo ozleđeni. A na kraju ćemo ostati da stojimo."

Sada je Edi bio taj koji nije rekao ništa. Nije mogao da smisli ništa što bi rekao.

Roland nežno uhvati Edija za mišicu. "Čak i prokleti vole", reče on.

5

Edi je konačno zaspao kraj Suzane, treće karte koju je Roland izvukao da sačini novu trojku, ali Roland je sedeo budan i slušao glasove u noći dok mu je vetar sušio suze na obrazima.

Prokletstvo?

Spasenje?

Kula.

Doći će Mračnoj kuli i tamo zapevati njihova imena; tamo će zapevati njihova imena; tamo će zapevati imena svih njih.

Sunce je umrljalo istok tamnoružičastom bojom i Roland, više ne poslednji revolveraš, već jedan od poslednja tri, konačno zaspa i usnu svoje gnevne snove kroz koje se pružala samo ta jedna, umirujuća plava nit:

Tamo će zapevati imena svih njih!