Mračna kula III: Pustare
Stephen King

The Dark Tower III: The Waste Lands
Stephen King, 1991

ARGUMENT

Pustare su treći deo duže priče koja je delom nadahnuta, a delom i duguje postojanje narativnoj poemi Roberta Brauninga 'Čajld Roland Mračnoj Kuli stiže'.

Prvi deo, Revolveraš, pripoveda o tome kako Roland, poslednji revolveraš u svetu koji je 'krenuo dalje', progoni i konačno hvata čoveka u crnom, čarobnjaka po imenu Valter koji se lažno predstavljao kao prijatelj Rolandovog oca u danima kada je jedinstvo Srednjeg Sveta još odolevalo. Hvatanje ovog poluljudskog maga nije Rolandov krajnji cilj, već samo novi miljokaz duž puta prema moćnoj i tajanstvenoj Mračnoj Kuli, koja stoji u neksusu vremena.

Ko je, tačno, Roland? Kako je svet izgledao pre nego što je krenuo dalje? Šta je Kula i zbog čega on traga za njom? Imamo samo delimične odgovore. Jasno je da je Roland neka vrsta viteza, zaduženog da sačuva (ili moguće iskupi) svet kojeg se Roland seća kao sveta 'ispunjenog ljubavlju i svetlošću'. Međutim, veliko je pitanje koliko tačno Rolandova sećanja liče na to kako je svet zaista izgledao.

Znamo da je bio primoran da prerano položi ispit muškosti pošto je otkrio da je njegova majka postala ljubavnica Martena, mnogo većeg čarobnjaka od Valtera; znamo da je Marten sredio da Roland otkrije majčinu ljubavnu vezu, očekujući da Roland ne uspe na ispitu muškosti i da ga 'pošalju na Zapad', u pustoš; znamo da je Roland pokvario Martenu planove tako što je prošao na ispitu.

Takođe znamo da je revolverašev svet u vezi sa našim na neki čudan, ali suštinski način i da je prelazak sa sveta na svet pokatkad moguć.

U postaji kraj odavno napuštenog kočijaškog druma što se pruža kroz pustinju, Roland upoznaje dečaka po imenu Džejk koji je poginuo u našem svetu, dečaka koji je, u stvari, bio gurnut sa ćoška ulice usred Menhetna pred kola u pokretu. Džejk Čembers je umro dok je čovek u crnom — Valter — zurio odozgo u njega i probudio se u Rolandovom svetu.

Pre nego što stignu do čoveka u crnom, Džejk ponovo pogine.. ovaj put zato što revolveraš, suočen sa drugim po veličini bola izborom u životu, odluči da žrtvuje tog simboličnog sina. Između Kule i deteta, Roland bira Kulu. Džejkove poslednje reči revolverašu pre nego što se obrušio u ambis jesu: "Idi onda — ima još svetova pored ovih."

Konačno suočavanje Rolanda sa Valterom odigrava se na prašnjavoj golgoti kostiju u raspadanju. Čovek u crnom proriče Rolandu budućnost špilom tarot karata. Naročito skreće pažnju Rolandu na tri veoma čudne karte — Sužanj, Gospa od Senki i Smrt ("ali ne za tebe, revolverašu").

Drugi deo, Tri tarot karte, počinje na rubu Zapadnog mora, nedugo pošto je okončano Rolandovo suočavanje sa Valterom. Iscrpljeni revolveraš budi se usred noći da bi otkrio kako je nadolazeća plima donela i hordu puzavih stvorenja - mesoždera — 'jastogovišta' — sa sobom. Pre nego što uspe da pobegne izvan njihovog ograničenog dosega, stvorenja Rolanda ozbiljno povrede i on izgubi prva dva prsta desne ruke. Takođe ostane zaražen otrovom jastogovišta i revolveraš nastavi putovanje prema severu duž ruba Zapadnog mora, sve bolesniji... možda na umoru.

Naiđe na troja vrata koja slobodno stoje na plaži.

Svaka se vrata otvaraju Rolandu i samo Rolandu u naš svet; u stvari, u grad u kojem je živeo Džejk. Roland odlazi u posetu Njujorku na tri tačke duž našeg vremenskog kontinuuma, kako da bi pokušao da spase sopstveni život, tako i da privuče njih troje koji mu moraju biti saputnici na putu ka Kuli.

Edi Din je Sužanj, zavisnik od heroina iz Njujorka s kraja 198O-tih. Roland prođe kroz vrata na plaži u svom svetu i uđe u Edijev um dok Edi, u službi čoveka po imenu Enriko Balazar kao krijumčar kokaina, sleće na aerodrom Dž.F.K. Tokom njihove razorne zajedničke avanture, Roland uspe da dođe do ograničene količine penicilina i vrati Edija Dina u sopstveni svet. Edi, džanki koji otkriva da je otet u svet gde džanka nema (kao ni Popajeve pržene piletine, kad smo već kod toga), nije time nimalo oduševljen.

Druga vrata vode Rolanda Gospi od Senki — to su zapravo dve žene u jednom telu. Ovaj put, Roland se nalazi u Njujorku s početka 196Oih, licem u lice sa aktivistkinjom borbe za građanska prava vezanom za invalidska kolica, po imenu Odeta Holms. Žena skrivena u Odeti je lukava i mržnjom ispunjena Deta Voker. Kada ta dvostruka žena bude povučena u Rolandov svet, rezultat je neizvestan kako za Edija, tako i za sve bolesnijeg revolveraša. Odeta veruje da je ono što joj se dešava ili san ili halucinacija; Deta, mnogo bratalnijeg i neposrednijeg intelekta, jednostavno se posveti zadatku da ubije Rolanda i Edija, koje vidi kao bele đavole koji je muče.

Džek Mort, višestruki ubica, koji se krije iza trećih vrata (Njujork sredinom 197O-ih), jeste Smrt. Mort je dvaput izazvao velike promene u životu Odete Holms/Dete Voker, mada nijedna od njih to ne zna.

Mort, čiji je modus operandi da gura svoje žrtve, ili da sa visine ispušta nešto na njih, učinio je Odeti i jedno i drugo za vreme svoje ludačke (ali o, tako brižljivo planirane) karijere. Kada je Odeta bila mala, ispustio joj je ciglu na glavu zbog čega je devojčica bila u komi, izazvavši pritom rođenje Dete Voker, Odetine skrivene sestre. Godinama kasnije, 1959, Mort se ponovo sretne sa Odetom i gurne je pred nailazeći voz podzemne železnice u Grinič Vilidžu. Odeta ponovo preživi susret sa Mortom, ali to je preživljavanje skupo: voz joj odseče obe noge kod kolena. Samo joj prisustvo junačkog mladog lekara (i, možda, ružnog ali nepokornog duha Dete Voker) spase život.. ili tako samo izgleda.

Rolandovom oku sva ta međupovezanost nagoveštava prisustvo sile snažnije od puke slučajnosti; on veruje da su titanske sile koje okružuju Mračnu Kulu ponovo počele da se prikupljaju.

Roland sazna da Mort možda stoji u srcu još jedne misterije, one koja takođe predstavlja i potencijalni paradoks razoran za um. Jer žrtva koju Mort prati u vreme kada revolveraš kroči u njegov život nije niko drugi do Džejk, dečak koga je Roland sreo u postaji i izgubio pod planinama. Roland nije nikada imao razloga da sumnja u to ko je Džejkov ubica — Valter, naravno. Džejk ga je video odevenog kao sveštenika u gomili okupljenoj oko mesta gde je ležao na samrti i Roland nikada nije posumnjao u njegov opis.

A ne sumnja ni sada; Valter je bio tamo, o da, tu nema nikakve sumnje. Ali šta ako je Džek Mort, a ne Valter, gurnuo Džejka pred 'kadilak' u pokretu? Je li tako nešto moguće? Roland to ne zna, ne sa sigurnošću, ali ako je već tako, gde je onda Džejk sada?

Mrtav? Živ? Uhvaćen negde u vremenu? A ako je Džejk Čembers još živ i zdrav u sopstvenom svetu Menhetna iz sredine 197O-ih, kako to da ga se Roland još seća?

Uprkos tom zbunjujućem i moguće opasnom toku događaja, ispit sa vratima — i privlačenje njih troje — završava se Rolandovim uspehom. Edi Din prihvati svoje mesto u Rolandovom svetu zato što se zaljubio u Gospu od Senki. Deta Voker i Odeta Holms, preostale dve od Rolandove tri tarot karte, spojene su silom u jednu ličnost u kojoj su kombinovani elementi Dete i Odete, kada revolveraš konačno uspe da natera dve ličnosti da priznaju međusobno postojanje. Taj hibrid je u stanju da prihvati Edijevu ljubav i da uzvrati na nju. Odeta Suzana Holms i Deta Suzana Voker tako postanu nova žena, treća žena: Suzana Din.

Džek Mort umre pod točkovima iste podzemne železnice — čuvenog voza 'A' — koji je Odeti odneo noge pre nekih petnaest ili šesnaest godina. I nije neka šteta.

I prvi put posle ko zna koliko godina, Roland od Gileada više nije sam u svojoj potrazi za Mračnom Kulom. Kutberta i Alejna, njegove izgubljene pratioce iz mladosti, zamenili su Edi i Suzana... ali revolveraš nekako uvek nosi zlu kob za svoje prijatelje. Veoma zlu kob, zaista.

Pustare pripovedaju o ova tri hodočanika na šaru Srednjeg Sveta nekoliko meseci posle suočavanja kraj poslednjih vrata na plaži. Prešli su dobar deo puta dublje u kopno. Period odmora je pri kraju, a započeo je period učenja. Suzana uči da puca.. Edi uči da rezbari... a revolveraš uči kako se gubi razum, deo po deo.

(Još jedna mala napomena: moji njujorški čitaoci znaju da sam sa tim gradom sebi dozvolio izvesne geografske slobode. Nadam se da će mi to biti oprošteno.)

Hrpa izlomljenih slika, gde sunce žeže,
Pod drvećem mrtvim zaklona nema, niti od cvrčka ohrabrenja,
I kamen suvi ne žubori vodom. Samo
Tu je senka pod crvenom stenom,
(Uđi u senku pod crvenom stenom),
I ja ću ti pokazati nešto što nije
Ni senka tvoja što jutrom za tobom korača
Ni senka tvoja što ti se sutonom diže u susret;
Pokazaću ti strah u pregršti prašine.

T. S. Eliot - 'Pustara'

Ako je igde izvirio neki jadni čkalj
Iznad svojih drugova, glava mu je odsečena;
da povijeni Ne bi bili zavidni.
Šta je to načinilo te rupe i procepe
U grubom lišću zelja, izgaženog tako da osujeti
Svaku nadu za zelenilom?
To mora da hoda neka zver
I otima im život, s namerama zverskim.

Robert Brauning - 'Čajld Roland Mračnoj Kuli stiže'

"Koja je to reka?" upita Milicent dokono.
"To je samo rečica. Pa, možda malo više od toga. Zovu je Pustoš."
"Je li zaista?"
"Da", reče Vinifred, "jeste."

Robert Ajkman - 'Ruka u rukavici'

KNJIGA I - DŽEJK:
STRAH U PREGRŠTI PRAŠINE

I - Medved i kost

1

Bilo je to treći put da vežba bojevom municijom... i prvi put da poteže iz futrole koju joj je Roland podesio.

Imali su dosta bojevih metaka; Roland je doneo više od tri stotine iz sveta u kom su Edi i Suzana Din živeli sve do vremena privlačenja. Ali obilje municije nije značilo da ona može da se rasipa; u stvari, sasvim suprotno. Bogovi se mršte na raspikuće. Rolanda je vaspitao, najpre njegov otac, a zatim i Kort, njegov najveći učitelj, da veruje u to, tako da je i dalje to verovao. Ti bogovi te možda ne kazne odmah, ali pre ili kasnije kazna mora da se plati.. što kasnije, to bolnije.

U svakom slučaju, isprva nije bilo potrebe za bojevom municijom. Roland je pucao godinama, duže nego što bi to prelepa žena mrke kože u kolicima poverovala. Najpre ju je ispravljao dok je jednostavno posmatrao kako poteže i okida na suvo u mete koje joj je postavio. Učila je brzo. I ona i Edi učili su brzo.

Kao što je pretpostavljao, oboje su bili rođeni revolveraši.

Danas su Roland i Suzana došli do čistine udaljene manje od jedne milje od šumskog logora koji im je bio dom već gotovo dva meseca. Dani su prolazili, slatki, istovetni. Revolveraševo telo lečilo se samo dok su Edi i Suzana učili ono čemu je revolveraš morao da ih nauči: kako da pucaju, love, vade iznutrice i čiste ulov; kako da najpre zategnu, potom uštave i obrade kožu svog ulova; da iskoriste što je više moguće, tako da se nijedan deo životinje ne baci; da pronađu sever pomoću Stare Zvezde i istok pomoću Stare Majke; da osluškuju šumu u kojoj su se sada nalazili, šezdeset ili više milja severno od Zapadnog mora. Danas je Edi zaostao za njima i revolveraša to nije zbunilo. Lekcije koje se najduže pamte, znao je Roland, jesu one koje sam naučiš.

Ali najvažnija lekcija i dalje je bila najvažnija: kako gađati i kako svaki put pogoditi ono što gađaš. Kako ubiti.

Rubove ove čistine obrazovala su tamna stabla jela slatkog mirisa, koja su se pružala u nepravilnom polukrugu. Prema jugu, zemljište se prekidalo i obrušavalo tri stotine stopa u nizu trošnih škriljčanih ispusta i napuklih litica, nalik na stepenište nekog džina. Bistra rečica tekla je iz šume kroz središte čistine i najpre je žuborila kroz duboki kanal u sunđerastoj zemlji i trošnom kamenu, a onda huktala preko ispucalog kamenitog tla koje se spuštalo prema mestu gde se zemljište prekidalo i gde je počinjao ponor.

Voda se spuštala niz stepenike u nizu vodopada uz bezbroj lepih, treperavih duga. Iza ruba ponora nalazila se veličanstvena, duboka dolina, prepuna jela i sa nekoliko velikih starih brestova koji su odbijali da budu istisnuti. Oni su se nadvijali zeleni i bujni, stabla koja su mogla biti stara kada je zemlja iz koje je Roland došao još bila mlada; nije mogao da vidi nikakav znak da je u dolini ikada bilo požara, iako je pretpostavljao da mora da je povremeno privlačila gromove. A gromovi nisu bili jedina opasnost. U neko davno vreme, u ovoj šumi bilo je ljudi; Roland je naišao na njihove ostatke u nekoliko navrata tokom proteklih nedelja. Bili su to mahom primitivni artefakti, ali među njima su bile i krhotine grnčarije, koja nije mogla da se pravi bez vatre. A vatra je bila opaka stvar koja je sa oduševljenjem bežala iz ruku svojih tvoraca.

Iznad tog prizora kao sa razglednice nadnosilo se besprekorno plavo nebo na kojem je koju milju dalje kružilo nekoliko vrana i kreštalo starim, promuklim glasovima. Činilo se da su uznemirene, kao da se sprema oluja, ali Roland je onjušio vazduh i u njemu nije bilo kiše.

S leve strane rečice bila je stena. Roland je na nju stavio šest kamenih opiljaka. Svi su bili veoma zamrljani liskunom i svetlucali su kao sočiva na svetlu toplog popodneva.

"Poslednja šansa", reče revolveraš. "Ako ti ta futrola smeta — ma i najmanje — reci mi sada. Nismo došli ovamo da traćimo municiju."

Ona ga odmeri sardonično i za trenutak je mogao tamo da vidi Detu Voker. Bilo je to nalik na odsjaj mutnog sunca na čeliku. "Šta bi učinio da mi stvarno smeta, a ja ti to ne kažem? Ako promašim svih tih šest stvarčica? Tresnuo bi me po glavi kao što je to radio onaj tvoj stari učitelj?"

Revolveraš se osmehnu. U poslednjih pet nedelja više se osmehivao nego za pet godina koje su im prethodile. "Ne mogu to da učinim i ti to znaš. Pod jedan, bili smo deca — deca koja još nisu prošla kroz obred muškosti. Možeš da lupiš dete kako bi ga ispravio, ali. ."

"U mom svetu, dobri ljudi se mršte kada neko tuče decu", reče Suzana suvo.

Roland slegnu ramenima. Bilo mu je teško da zamisli takav svet — zar nije zapisano u Velikoj Knjizi:

"Ne štedi šibu da ne razmaziš dete"? — ali nije verovao da Suzana laže. "Tvoj svet nije krenuo dalje", reče on. "Tamo je mnogo toga drugačije. Zar se nisam i sam uverio u to?"

"Valjda jesi."

"U svakom slučaju, ti i Edi niste deca. Pogrešio bih kad bih se prema vama ponašao kao da jeste. A ako su bili potrebni ispiti, oboje ste ih prošli."

Iako nije to rekao, mislio je na to kako se sve završilo na plaži, kada je raznela u paramparčad tri ustremljena jastogovišta pre nego što su stigla da oderu njega i Edija sve do kosti. Video je njen osmeh kao odgovor i pomislio da se i ona možda seća iste stvari.

"Pa, š'a će' da radiš ako zaserem stvar?"

"Pogledaću te. Mislim da će to biti sasvim dovoljno."

Ona razmisli o tome, pa klimnu glavom. "Može biti."

Ona ponovo oproba opasač. Bio joj je prebačen preko grudi gotovo kao futrola za pazuho (koju je Roland smatrao džiberskim opasivanjem) i izgledao sasvim jednostavno, ali bilo je potrebno mnogo nedelja pokušaja i grešaka — i poprilično šnajderaja — da se načini baš kako treba. Opasač i revolver čija je izlizana drška od sandalovine virila iz drevne podmazane futrole nekada su pripadali revolverašu; ta futrola visila mu je na desnom kuku. Veliki deo proteklih pet nedelja proveo je pokušavajući da shvati da ona tamo više nikada neće visiti. Zahvaljujući jastogovištima, sada je bio isključivo levoruki revolveraš.

"Pa, kako je?" upita on ponovo.

Ovaj put ona mu se nasmeja. "Rolande, ovaj matori opasač mi je udoban kol'ko će to ikada uopšte moći da bude. E sad, 'oćeš da pucam ili ćemo samo da sedimo i slušamo kako one vrane tamo krešte?"

On oseti kako mu napetost mrda oštrim malim prstima pod kožom i pretpostavi da se Kort u ovakvim trenucima osećao veoma slično ispod osorne, nabusite spoljašnosti. Želeo je da bude dobra.. bilo mu je potrebno da bude dobra. Ali ispoljavanje tolike želje i potrebe moglo bi da dovede do propasti.

"Reci mi ponovo svoju lekciju, Suzana."

Ona uzdahnu u tobožnjem očajanju... ali kada je progovorila osmeh joj je nestao, a tamno, prelepo lice se uozbiljilo. I sa njenih usana on ponovo ču staru litaniju, koju su njena usta činila novom. Nikada nije očekivao da čuje te reči od jedne žene. Kako su prirodno zvučale... a opet, kako čudno i opasno.

"Ne ciljam rukom; ona koja cilja rukom zaboravila je očevo lice.

Ciljam okom.

Ne pucam rukom; ona koja puca rukom zaboravila je očevo lice.

Pucam umom.

Ne ubijam pištoljem..."

Ona prekinu i pokaza na kamenje na steni sjajno od liskuna.

"Ionako neću ništa da ubijem — to su samo tričavi kamenčići. "

Njen izraz — pomalo ohol, pomalo nevaljao — nagoveštavao je da očekuje da Roland bude očajan zbog nje, možda čak i ljut. Roland je, međutim, već prošao ono što je prolazila ona; nije zaboravio kako su revolveraši - šegrti bili naprasiti i osokoljeni, nervozni i kadri da ujedu baš u pogrešnom trenutku... a u sebi je otkrio jednu neočekivanu sposobnost. Mogao je da podučava. Šta više, voleo je da podučava i zaticao je sebe s vremena na vreme kako se pita da li je to važilo i za Korta. Pretpostavljao je da jeste.

Sada nove vrane počeše da se oglašavaju hrapavo, iz šume ispod njih. Deo Rolandovog uma registrovao je da je novo kreštanje bilo pre uzbuđeno nego samo svadljivo; te ptice zvučale su kao da ih je nešto preplašilo i oteralo sa mesta gde su se hranile.

Međutim, imao je važnija posla nego da razmišlja o tome šta je to preplašilo gomilu vrana, tako da on jednostavno primi tu informaciju k znanju i ponovo usmeri pažnju na Suzanu. Učiniti drugačije sa šegrtom značilo bi zatražiti drugo, manje bezazleno kljuvanje.

A ko bi bio kriv za to? Ko drugi nego učitelj? Zar je on nije učio da kljuje? Učio oboje da kljuju? Zar revolveraš upravo nije to, kad strgneš sa njega nekoliko strogih ritualnih stihova i prenebregneš nekoliko gvozdenih blagoslova litanije? Zar on (ili ona) nije samo ljudski soko, obučen da kljuje na zapovest?

"Ne", reče on. "Nisu to kamenčići."

Ona malo podiže obrve i ponovo poče da se osmehuje. Sad, pošto je videla da neće prasnuti na nju kao što je ponekad činio kada je bila spora ili naprasita (ili bar još neće), oči joj ponovo poprimiše onaj sjaj sunca na čeliku koji je vezivao za Detu Voker.

"Jok?" Zadirkujući prizvuk u njenom glasu još je bio dobrodušan, ali on pomisli da će postati zloban ako to dopusti. Bila je napeta, navijena, kandže su joj već napola bile izvučene iz nožnica.

"Jok vala, nisu", reče on, uzvrativši na njenu podrugljivost. I njemu poče da se vraća osmeh, ali tvrd i neveseo. "Suzana, sećaš li se bemtimater belih?"

Osmeh poče da joj nestaje.

"Bemtimater belih iz Oksford Tauna?"

Osmeh joj je nestao.

"Sećaš li se šta su bemtimateri beli učinili tebi i tvojim prijateljima?"

"Nisam to bila ja", reče ona. "Bila je to jedna druga žena." Oči su joj poprimile tup, zlovoljan izraz. Mrzeo je taj pogled, ali ga je isto tako baš voleo. Bio je to pravi pogled, onaj koji veli da se grančice za potpalu fino razgorevaju i da će ubrzo početi da hvataju i veći trupci.

"Jesi. Bila si. Svidelo se to tebi ili ne, Odeta Suzana Holms, kćeri Sare Voker Holms. Ne ti kakva si sad, već kakva si bila. Sećaš se vatrogasnih šmrkova, Suzana?

Sećaš se zlatnih zuba, kako si ih videla kada su tebe i tvoje prijatelje u Oksfordu polili iz šmrkova? Kako si gledala njihovo svetlucanje dok su se oni smejali?"

Ona mu je ispričala te stvari, kao i mnoge druge, tokom mnogih dugih noći dok je logorska vatra gasnula. Revolveraš nije sve razumeo, ali svejedno je slušao pažljivo. I pamtio. Bol je bio alatka, na kraju krajeva. Ponekad je to bila najbolja alatka od svih.

"Šta ti je, Rolande? Zašto 'oćeš da me podsećaš na to đubre?"

Sada su zlovoljne oči opasno svetlucale ka njemu; podsećale su ga na Alejnove oči kada bi se dobrodušni Alejn konačno ražestio.

"Oni tamo kamenčići su ti ljudi", reče Roland tiho.

"Ljudi koji su te zaključali u ćeliju i pustili te da se opoganiš. Ljudi s tojagama i psima. Ljudi koji su te zvali crnom pizdurinom."

On pokaza ka njima, pomerajući prst s leva na desno.

"Eno ga onaj što te je uštinuo za dojku i nasmejao se. Eno ga onaj što je rekao da bi bolje bilo da pogleda da nisi nešto sakrila u guzici. Eno ga onaj što te je nazvao šimpanzom u haljini od petsto dolara. A onaj je prevlačio tojagom po žicama točkova tvojih kolica sve dok nisi pomislila da ćeš od toga poludeti. Onaj je tvog prijatelja Leona nazvao roze-pešovanom. A onaj na kraju, Suzana, jeste Džek Mort.

Eno, ti kamenčići. Ti ljudi."

Sada je disala brzo, grudi su joj se podizale i spuštale u brzim kratkim trzajima ispod revolveraševog opasača i njegovog velikog tereta metaka. Njene oči su ga napustile; gledale su u liskunom zamrljane kamene opiljke. Iza njih, u daljini, neko drvo se rascepi i sruši. Još vrana oglasi se na nebu. Sasvim zaokupljeni igrom koja više nije bila igra, nijedno od njih to ne primeti.

"O, da?" prodahta ona. "Je l' tako?"

"Jeste. A sad izgovori lekciju, Suzana Din, i to pravilno."

Ovaj put reči su joj padale sa usta kao komadići leda. Desna ruka lako joj je drhtala na rukonaslonu kolica kao motor koji turira u prazno.

"Ne ciljam rukom; ona koja cilja rukom zaboravila je očevo lice.

Ciljam okom."

"Dobro."

"Ne pucam rukom; ona koja puca rukom zaboravila je očevo lice.

Pucam umom."

"Tako je oduvek bilo, Suzana Din."

"Ne ubijam pištoljem; ona koja ubija pištoljem zaboravila je očevo lice.

Ubijam srcem."

"Onda ih POBIJ, tako ti oca! " viknu Roland. "POBIJ IH SVE! "

Njena desna ruka dade se u zamagljeni pokret između rukonaslona stolice i drške Rolandovog revolvera. Sekund kasnije, revolver se našao napolju, a leva ruka joj se spuštala i potezala zapinjač u treptajima gotovo brzim i tananim kao krila kolibrija.

Šest ravnih praskova odlepi se i polete preko doline, a pet od šest kamenih opiljaka postavljenih na stenu u trenu prestade da postoji.

Jedan trenutak nijedno od njih nije progovaralo — činilo se kao da ne dišu — dok su se odjeci valjali tamo-amo i zamirali. Čak su i vrane ućutale, bar za neko vreme.

Revolveraš prekinu tišinu sa dve bezbojne, ali opet čudnovato saosećajne reči. "Vrlo dobro."

Suzana pogleda u pištolj u svojoj ruci kao da ga nikada ranije nije videla. Pramen dima uzdizao se iz cevi, savršeno prav u tišini bez vetra. Tada ga, polako, vrati u futrolu ispod grudi.

"Dobro, ali ne i savršeno", reče ona konačno.

"Promašila sam jedan."

"Jesi li?" On ode do stene i uze preostali kameni opiljak. Okrznu ga pogledom, a onda joj ga dobaci.

Ona ga uhvati levom rakom; desna joj je ostala blizu futrole, primeti on sa odobravanjem. Gađala je bolje i prirodnije od Edija, ali ovu lekciju nije naučila tako brzo kao Edi. Da je bila sa njima za vreme obračuna u Balazarovom noćnom klubu, možda i bi.

Sada je, vide Roland, učila i to. Pogledala je kamen, videla zarez, dubok jedva šesnaestinu inča, u gornjem uglu.

"Samo si ga okrznula", reče joj Roland dok se vraćao ka njoj, "ali u revolveraškom obračunu nekada ti je samo toliko i potrebno. Ako okrzneš čoveka, poremetiš mu ciljanje.. " On zastade. "Zašto me gledaš tako?"

"Ne znaš, zar ne? Zaista ne znaš."

"Ne. Tvoj um je često zatvoren za mene, Suzana."

U njegovom glasu nije bilo defanzivnosti i Suzana odmahnu glavom u očajanju. Brzi ples njene ličnosti pun piraeta ponekad ga je nervirao; to što je izgledalo da je on nesposoban da kaže bilo šta drago osim tačno onoga što mu je na umu nikada nije prestajala da deluje isto tako na nju. On je bio najbukvalniji čovek kog je ikada upoznala.

"U redu", reče ona. "Reći ću ti zašto te tako gledam, Rolande. Zato što je ono što si učinio bio podli trik.

Rekao si da me ne bi ošamario, da ne možeš da me ošamariš, čak ni kada sam preterano bezobrazna.. ali si ili lagao, ili si jako glup, a ja znam da nisi glup. Ljudi ne šamaraju uvek šakama, čemu može da posvedoči svaki muškarac ili žena moje rase. Tamo odakle dolazim imamo jednu pesmicu: 'Drvlje i kamenje kosti mi samelje...'"

"...ali uvrede ne mogu da me povrede", dovrši Roland.

"Pa, ne kažemo mi baš tako, ali pretpostavljam da je dovoljno slično. E, to je sranje, kako god da kažeš.

Ne zovu džabe to što si učinio šibanjem jezikom. Tvoje reči su me povredile, Rolande — hoćeš li da stojiš tu i pričaš kako nisi znao da će biti tako?"

Sedela je u svojim kolicima i gledala ga odozdo sa vedrom, neumoljivom ljubopitljivošću i Roland pomisli — ne prvi put — da bemtimater beli iz Suzanine zemlje mora da su bili vrlo hrabri ili vrlo glupi da joj se zamere, bez obzira na invalidska kolica.

A pošto je hodao među njima, nije mislio da je odgovor u hrabrosti.

"Nisam ni mislio ni mario za to da li te vređa", reče on strpljivo. "Video sam da pokazuješ zube i znao sam da nameravaš da ujedeš, pa sam ti strpao štap u čeljusti. I delovalo je.. zar ne?"

Njen izraz je sada bio izraz povređene zapanjenosti. "Gade jedan!"

Umesto da joj odgovori, on uze pištolj iz njene futrole, nekako otvori burence pomoću preostala dva prsta desne ruke i poče da puni ležišta levom.

"Od svih uobraženih, arogantnih.. "

"Bilo ti je potrebno da ujedaš", reče on istim tim strpljivim tonom. "Da nije, gađala bi sasvim pogrešno — rukom i pištoljem umesto okom, umom i srcem.

Zar je to bio trik? Zar je to bilo arogantno? Mislim da nije. Mislim, Suzana, da si ti bila ta sa arogancijom u srcu. Mislim da si ti bila ta koja je imala trikove na umu. To me ne uznemirava. Baš naprotiv. Revolveraš bez zuba i nije revolveraš."

"Prokletstvo, ja nisam revolveraš!"

Ignorisao je to; mogao je to sebi da priušti. Ako ona nije bila revolveraš, onda je on bio običan bambur.

"Da smo igrali neku igru, možda bih se ponašao drugačije. Ali, ovo nije igra. To..."

Zdrava ruka za trenutak mu se podiže do čela i zastade tamo, prstiju skupljenih odmah iznad leve slepoočnice. Vrhovi prstiju, vide ona, jedva primetno su mu drhtali.

"Rolande, šta te muči?" upita ona tiho.

Ruka se polako spusti. On vrati burence na mesto i stavi joj revolver u futrolu. "Ništa."

"Muči te. Primetila sam. Edi takođe. Počelo je gotovo odmah pošto smo otišli sa plaže. Nešto nije u redu sa tobom i sve ti je gore."

"Sve je u redu", ponovi on.

Ona pruži ruke i uze njegove. Njen gnev je nestao, bar za neko vreme. Ona ga pogleda odozdo ozbiljno u oči. "Edi i ja... ovo nije naš svet, Rolande. Bez tebe, mi bismo ovde propali. Imali bismo tvoje pištolje, umemo da pucamo iz njih, dobro si nas tome naučio, ali svejedno bismo propali. Mi.. mi zavisimo od tebe.

Zato mi reci šta nije u redu. Pusti da probam da ti pomognem. Pusti da mi probamo da ti pomognemo."

On nikada nije bio čovek koji je sebe mnogo razumeo, niti za to mario; koncept samosvesti (a kamoli samoanalize) bio mu je stran. Njegovo je bilo da dela da brzo konsultuje sopstvene unutrašnje, potpuno tajanstvene procese, a onda dela. Od svih njih, on je bio najsavršenije sačinjen, čovek čija je duboko romantična srž bila smeštena u brutalno jednostavnu kutiju koja se sastojala od instinkta i pragmatizma. On sada baci jedan od tih kratkih pogleda unutra i odluči da joj sve ispriča. Nešto nije bilo u redu sa njim, o da. Nego šta. Nešto nije bilo u redu sa njegovim umom, nešto toliko jednostavno poput njegove prirode i podjednako čudnovato kao uvrnuti život lutalice na koji ga je ta priroda navela.

On zausti da kaže Reći ću ti šta nije u redu, Suzana, i to samo u jednoj reči. Ludim. Ali pre nego što je mogao da počne, novo drvo se sruši u šumi — sa ogromnim, škripavim praskom. Ovo obaranje drveta bilo je bliže, a ovaj put nisu bili zaokupljeni ispitom volje maskiranim u lekciju. Oboje su to čuli, oboje su čuli uzbuđeno kreštanje vrana posle toga i oboje su registrovali činjenicu da je drvo palo u blizini njihovog logorišta.

Suzana je pogledala prema izvora zvuka, ali sada joj se oči, široke i užasnute, vratiše revolveraševom licu.

"Edi!" reče ona.

Iz duboke, zelene tvrđave šume iza njih uzdiže se urlik — ogromni urlik gneva. Pade još jedno drvo, a za njim i drugo. Stabla se srušiše sa praskom koji je ličio na zvuk minobacača. Suvo drvo, pomisli revolveraš.

Mrtvo drveće.

"Edi!" Ovaj put je to vrisnula. "Šta god da je, blizu je Edija! " Ruke joj poleteše ka točkovima kolica i započeše sa teškim poslom njihovog okretanja na dragu stranu.

"Nema vremena za to." Roland je ščepa ispod pazuha i oslobodi je. Nosio ju je i ranije, kada je teren bio suviše neravan za njena kolica — oba muškarca su je nosila — ali ona je još bila zapanjena njegovom neobjašnjivom, bezobzirnom brzinom. U jednom trenutku bila je u kolicima, u komadu koji je kupljen u najboljoj prodavnici ortopedskih pomagala u Njujork Sitiju, u jesen 1962. U sledećem je već nesigurno sedela na Rolandovim ramenima kao predvodnica navijačica, njene mišićave butine stezale su mu vrat sa obe strane, dok su mu dlanovi bili podignuti iznad glave i podupirali je kod krstiju. On potrča sa njom, zatrupkavši čizmama u odskoku po iglicama posutoj zemlji između brazdi koje su ostavila njena kolica.

"Odeta!" povika on, vrativši se u ovom trenutku stresa prvom imenu pod kojim ju je upoznao. "Nemoj izgubiti pištolj! Tako ti oca!"

Sada je sprintao između drveća. Čipkaste senke i jarki lančići sunčanih šara jurili su po njima u pokretnim mozaicima dok je Roland sve više ubrzavao. Sada su se spuštali nizbrdo. Suzana podiže ruku da odbije granu koja se namerila da je zbaci sa revolveraševih ramena. U istom trenutku, ona spusti desnu ruku do drške njegovog drevnog revolvera, kako bi ga sačuvala.

Jedna milja, pomisli ona. Koliko treba da se pretrči jedna milja? Koliko dugo ako bude ovako jurcao iz sve snage? Ne dugo, ukoliko bude mogao da se održi na nogama od ovih klizavih iglica... ali možda predugo.

Samo da mu bude dobro, Gospode — samo da mom Ediju bude dobro.

Kao odgovor, ona ponovo začu urlik nevidljive zveri. Taj ogromni glas bio je poput grmljavine. Poput propasti.

2

Bio je najkrupnije stvorenje u šumi koju su nekada zvali Velika Zapadna Šuma, a bio je i najstariji. Brojni ogromni stari brestovi koje je Roland primetio dole, u dolini, bili su jedva nešto više od mladica koje su izbijale iz tla kada je medved izašao iz maglovitih nepoznatih prostranstava Spoljnog Sveta kao neki brutalni, lutajući kralj.

Nekada je Stari Narod živeo u Zapadnoj Sumi (ostatke mu je Roland s vremena na vreme pronalazio tokom poslednjih nedelja) i njegovi pripadnici pobegli su u strahu od kolosalnog, besmrtnog medveda.

Pokušali su da ga ubiju kada su prvi put otkrili da nisu sami na novoj teritoriji na koju su došli, ali iako su ga njihove strele razjarivale, nisu mu nanosile ozbiljnije povrede. A njemu je bilo sasvim jasno ko je izvor njegovih muka, kao i drugim zverima šume — čak i grabljivim mačkama grmušama koje su imale jazbine i kotile se na peščanim brdima na jugu. Ne; taj medved je znao odakle dolaze strele. Znao. I za svaku strelu koja je pronašla cilj u mesu ispod njegovog čupavog krzna, uzimao je troje, četvoro, možda čak i pola tuceta pripadnika Starog Naroda. Decu, ako je mogao da dođe do njih; žene, ako nije. Njihove ratnike je prezirao i to je bilo konačno poniženje.

Najzad, kada im je postala jasna njegova prava priroda, njihovi pokušaji da ga ubiju prestali su. On je, naravno, bio otelotvoreni demon — ili senka nekog boga. Zvali su ga Mir, što je tom narodu značilo 'svet pod svetom'. Bio je visok sedamdeset stopa i posle osamnaest ili više vekova neporecive vladavine u Zapadnoj Šumi, bio je na samrti. Možda je instrument njegove smrti isprva bio neki mikroskopski organizam u nečemu što je pojeo ili popio; možda je to bila starost; najverovatnije kombinacija i jednog i drugog. Uzrok nije bio važan; konačni rezultat — kolonija parazita koja se brzo umnožavala i harala po njegovom fantastičnom mozgu — jeste. Posle tolikih godina proračunatog, brutalnog zdravlja, Mir je poludeo.

Medved je znao da su ljudi ponovo u njegovoj šumi; vladao je šumom i mada je ona bila ogromna, ništa od važnosti što se tamo događalo nije dugo izmicalo njegovoj pažnji. Uzmakao je od pridošlica, ne zato što ih se plašio, već zato što sa njima nije imao ništa, kao ni oni sa njim. A onda su paraziti počeli da delaju i kako mu je bezumlje raslo bio je sve sigurniji da je to ponovo Stari Narod, da su se oni što postavljaju zamke i spaljuju šume vratili i da će ubrzo još jednom započeti sa svojim starim, glupim smicalicama. I dok je ležao u svojoj poslednjoj jazbini trideset milja od mesta gde su se nalazile pridošlice, sa svakim osvitom bolesniji nego što je bio prethodnog sutona, došao je do uverenja da je Stari Narod konačno otkrio smicalicu koja deluje: otrov.

Ovaj put nije došao da bi se osvetio za neku smešnu ranicu već da ih u potpunosti satre pre nego što ga njihov otrov ne dokrajči.. i dok je putovao, prestao je u potpunosti da misli. Ono što je preostalo bio je crveni gnev, zarđalo zujanje one stvari na njegovoj glavi — stvari koja mu se okretala među ušima i koja je nekada svoj posao obavljala u glatkoj tišini — i jezivo pojačano čulo mirisa koje ga je nepogrešivo vodilo prema logorištu tri hodočasnika.

Medved, čije pravo ime nije bilo Mir, već sasvim drugačije, probijao se kroz šumu kao pokretna građevina, čupava kula sa crvenkastosmeđim očima.

Te oči sijale su od groznice i ludila. Njegova ogromna glava, koja je sada nosila venac od slomljenog granja i jelovih iglica, neprestano se ljuljala sa jedne na dragu stranu. Malo-malo pa bi kinuo u prigušenoj eksploziji zvuka — AP-ĆIHA! — i oblaci uskoprcanih belih parazita poleteli bi mu iz kapavih nozdrva. Njegove šape, naoružane zakrivljenim kandžama dugim tri stope, kidale su stabla. Hodao je uspravno, utiskujući duboke tragove u meko crno tle ispod drveća.

Zaudarao je na sveži balsam i stara, ukiseljena govna.

Stvar na njegovoj glavi brujala je i škripala, škripala i brujala.

Medvedova putanja gotovo da se nije menjala: prava linija koja će ga dovesti do logorišta onih koji su se usudili da se vrate u njegovu šumu, koji su se usudili da mu ispune glavu tamnozelenom agonijom.

Stari Narod ili Novi Narod, ko god bili, umreće. Kada bi naišao na neko mrtvo drvo, ponekad bi skrenuo sa pravog puta tek toliko da ga obori. Suva, eksplozivna rika njegovog pada činila ga je zadovoljnim; kada bi se stablo konačno srašilo čitavom istrulelom dužinom na šumsko tle ili ostalo naslonjeno na nekog od svojih dragura, medved bi nastavio dalje kroz kose pruge sunca zamagljene od uskovitlanih čestica piljevine.

3

Dva dana ranije, Edi Din je ponovo počeo da rezbari — prvi put da je počeo nešto da rezbari još od svoje dvanaeste godine. Sećao se da je uživao u tome i da je isto tako smatrao da to sigurno dobro radi. Tog dela nije mogao da se seti, ne sasvim sigurno, ali postojala je makar jedna jasna indikacija za to: Henri, njegov stariji brat, mrzeo je da vidi kako on to radi.

O, gle peška, rekao bi Henri. Š'a praviš danas, peško? Kućicu za lutke? Nošu za svoju mišicu-pišicu?

Ohhhh... nije li to baš SLATKO?

Henri nikada ne bi otvoreno rekao Ediju da nešto ne radi; nikada mu ne bi prosto prišao i rekao: Hoćeš da prestaneš sa time, buraz? Vidiš, to je jako dobro, a kad ti uradiš nešto jako dobro, ja se sav unervozim.

Zato što, vidiš, ja sam taj koji ovde treba jako dobro da radi stvari. Ja. Henri Din. Zato evo šta mislim da ću da radim, brate moj, prosto ću da te zajebavam zbog određenih stvari. Neću otvoreno da ti kažem: "Nemoj to da radiš, od toga se unervozim", zato što bih zbog toga mogao da zvučim, znaš, kao da sam malo sjeban u glavi. Ali mogu da te zajebavam, zato što je to između ostalog ono što starija braća rade, je l' tako?

Sve je to deo imidža. Zajebavaću te, zadirkivati i ismevati sve dok prosto... jebote.. NE PRESTANEŠ SA TIM! Okej?

E, to nije bilo okej, ne zaista, ali u kući Dinovih, stvari su se obično odvijale onako kako je to Henri želeo. I sve doskora, to je izgledalo ispravno — ne okej, ali ispravno. Tu je postojala mala, ali suštinska razlika, ako možeš da ukapiraš. Postojala su dva razloga zbog kojih je to izgledalo ispravno. Jedan je bio razlog odozgo; dragi je bio razlog ispod.

Razlog odozgo bio je to što je Henri morao da Pazi na Edija dok je gospođa Din bila na poslu. Morao je da pazi neprestano, zato što je nekada postojala i sestra Din, ako možeš da ukapiraš. Ona bi bila četiri godine starija od Edija i četiri godine mlađa od Henrija da je bila živa, ali vidiš, u tome je i bila stvar, pošto ona nije bila živa. Pregazio ju je neki pijani vozač kada je Edi imao dve godine. Gledala je igru školica na pločniku, kada se to desilo.

Kao dete, Edi je ponekad mislio na svoju sestru dok je slušao kako Mel Alen prenosi utakmicu na stanici Jenki Bezbol. Neko bi opičio loptu, a Mel bi dreknuo:

"Svetog mu sveca, sasvim ju je razbucao! VIDIMO SE KASNIJE!"

E, taj pijanac je sasvim razbucao Gloriju Din, svetog mu sveca, vidimo se kasnije. Glorija je sada bila na toj sjajnoj gornjoj palubi neba, a nije se to dogodilo zato što nije imala sreće niti zato što država Njujork nije odlučila da tom drkadžiji oduzme dozvolu posle treće kazne zbog vožnje pod uticajem alkohola, pa čak ni zato što se Bog sagnuo da uzme zrno kikirikija; to se dogodilo (kao što je gospođa Din često govorila svojim sinovima) zato što nije bilo nikoga da Pazi na Gloriju.

Henrijev posao bio je da se postara da se ništa slično nikada ne dogodi Ediju. To je bio njegov posao i on ga je obavljao, ali nije to bilo lako. Henri i gospođa Din su se slagali oko toga, ako već nisu ni oko čega drugog. Oboje su često podsećali Edija na to koliko se Henri žrtvovao da bi Edi ostao bezbedan od pijanih vozača, pljačkaša, džankija, a moguće i zlonamernih vanzemaljaca koji možda kruže u blizini gornje palube, tuđina koji bi u svako doba mogli da reše da se spuste svojim NLO-ima na nuklearni mlazni pogon, kako bi otimali malu decu poput Edija Dina. Zato nije bilo ispravno činiti Henrija još nervoznijim nego što ga je to već činila ta strašna odgovornost. Ako je Edi radio nešto što Henrija jeste činilo još nervoznijim, Edi je trebalo da smesta prestane sa tim. Bio je to način da se Henriju oduži za sve ono vreme koje je Henri proveo Pazeći na Edija. Kada razmisliš o tome na taj način, vidiš da je raditi nešto bolje od Henrija bilo vrlo nefer.

A onda je tu bio i razlog ispod. Taj razlog (svet ispod sveta, reklo bi se) bio je moćniji, zato što se nikada nije mogao izreći: Edi nije smeo da dopusti sebi da bude bolji od Henrija u mnogo čemu, zato što Henri, uglavnom, nije bio dobar ni u čemu... izuzev u Paženju na Edija, naravno.

Henri je naučio Edija da igra košarku na igralištu blizu stambene zgrade u kojoj su živeli — bilo je to betonsko predgrađe gde su kule Menhetna stajale na horizontu kao san, a ček socijalnog osiguranja bio carska stvar. Edi je bio osam godina mlađi od Henrija i mnogo sitniji, ali je takođe bio i mnogo brži. Imao je prirodni osećaj za tu igru; kad bi se jednom našao na ispucalom, neravnom betonu terena sa loptom u rukama, pokreti kao da su mu prštali iz nervnih završetaka. Bio je brži, ali to nije bilo mnogo važno.

Ono važno bilo je ovo: bio je bolji od Henrija. Ako to nije znao po rezultatima partija basketa za koje su ih ponekad birali, znao je to po Henrijevom smračenom i pretećem izgledu i snažnim udarcima u mišicu koje mu je Henri često upućivao dok su se posle partije vraćali kući. Ti udarci bili su navodno Henrijeve male šale " — Dva za fintiranje!" viknuo bi Henri veselo, a onda tras-tras! u Edijev biceps sa isturenim jednim zglavkom — ali on ih nije osećao kao šale. Osećao ih je kao upozorenja. Osećao ih je kao Henrijev način da kaže: Bolje da me ne fintiraš dok ulaziš pod koš tako da ispadnem glup, buraz; bolje da se setiš da ja Pazim na tebe.

Isto je važilo za čitanje.. bezbol... Ring-a-Levio ... matematiku... čak i preskakanje konopca, što su inače radile devojčice. To da je on bolji u svim tim stvarima, ili da može da bude bolji, bila je tajna koja se morala sačuvati po svaku cenu. Zato što je Edi bio mlađi brat.

Zato što je Henri Pazio na njega. Ali najvažniji deo razloga ispod bio je takođe i najjednostavniji: te stvari morale su se čuvati kao tajna zato što je Henri bio Edijev veliki brat i Edi ga je obožavao.

4

Pre dva dana, dok je Suzana gulila zeca, a Roland pristavljao večeru, Edi je bio u šumi odmah južno od logorišta. Video je čudni izdanak koji je štrčao iz svežeg panja. Neko čudno osećanje — pretpostavljao je da se radilo o onome što ljudi zovu deja vu — preplavilo ga je i zatekao je sebe kako netremice zuri u izdanak, koji je ličio na izobličenu kvaku. Bio je neodređeno svestan toga da su mu se usta osušila.

Posle nekoliko sekundi, shvatio je da gleda u izdanak koji štrči iz panja, ali da misli na igralište iza zgrade u kojoj su živeli on i Henri — da misli na toplinu betona pod dupetom i silan zadah đubreta iz kontejnera u uličici, iza ćoška. U tom sećanju imao je u levoj ruci parče drveta i nož za ljuštenje iz fioke kod sudopere u desnoj. Parče drveta koje je štrčalo iz panja prizvalo je sećanje na taj kratki period kada se silovito zaljubio u rezbarenje drveta. Samo što je to sećanje bilo zakopano tako duboko, da isprva nije shvatio o čemu se radi.

Ono što je najviše voleo kod rezbarenja bilo je viđenje, koje bi se dogodilo još pre nego što počneš.

Ponekad vidiš kola ili kamion. Ponekad psa ili mačku.

Jednom, setio se, bilo je to lice nekog idola — jedan od avetinjskih monolita sa Uskršnjeg Ostrva koje je video u jednom broju Nacionalne geografije u školi. Taj je ispao jako dobar. Igra se sastojala u tome da otkriješ koliko od toga možeš da izrezbariš pre nego što se drvo polomi. Nikada nisi mogao da izvučeš sve, ali uz pažnju, mogao si ponekad da izvučeš poprilično.

Bilo je nečega u tom izdanku koji je sa strane izbijao iz panja. Pomislio je da bi mogao prilično toga da izvuče iz njega pomoću Rolandovog noža — bila je to najoštrija, najzgodnija alatka koju je ikada koristio.

Nešto unutar drveta čekalo je strpljivo da neko — neko poput njega! — dođe i pusti to napolje. Oslobodi ga.

O, gle peška! Š'a praviš danas, peško? Kućicu za lutke? Nošu za svoju mišicu-pišicu? Praćku, kako bi mogao da se praviš da loviš zečeve, baš kao veliki dečaci? Auuuu... nije li to baš SLATKO?

On oseti nalet stida, osećaj pogrešnog; taj snažni osećaj tajne koja mora da se čuva po svaku cenu, a onda se seti — ponovo — da je Henri Din, koji je u kasnijim godinama postao veliki mudrac i eminentni džanki, sada mrtav. Ta spoznaja još nije izgubila svoju moć da iznenadi; stalno ga je pogađala na različite načine, ponekad sa tugom, ponekad sa krivicom, ponekad sa gnevom. Tog dana, dva dana pre nego što je veliki medved izjurio iz zelenih šumskih hodnika, pogodila ga je na način koji ga je iznenadio najviše od svih. Osetio je olakšanje i uzlet radosti.

Bio je slobodan.

Edi je pozajmio Rolandov nož. Njime je pažljivo zasekao oko izdanka, a onda ga poneo sa sobom i seo sa njim ispod drveta, premećući ga po rukama. Nije mu gledao oblik; gledao je u njegovu unutrašnjost.

Suzana je završila sa svojim zecom. Meso je stavila u kazanče iznad vatre; kožu je razapela između dve grančice, privezavši je pomoću povesma od sirove kože iz Rolandove torbe. Kasnije, posle večernjeg obroka, Edi će početi da je čisti. Koristeći dlanove i ruke, skliznula je bez napora do mesta gde je Edi sedeo leđima naslonjen na visoki stari bor. Kraj logorske vatre, Roland je mrvio neku tajanstvenu — i nesumnjivo izvrsnu — šumsku biljku u kazanče. "Šta radiš, Edi?"

Edi zateče sebe kako potiskuje apsurdni poriv da sakrije izdanak drveta iza leđa. "Ništa", reče on.

"Mislio sam da bih mogao, znaš, kao nešto da izrezbarim." On zastade, pa dodade: "Mada, nisam naročito dobar u tome." Zvučao je kao da možda pokušava da je uveri u tu činjenicu, kako bi joj laknulo.

Ona ga pogleda, zbunjena. Za trenutak se činilo da joj je nešto na vrhu jezika, ali onda ona prosto slegnu ramenima i ostavi ga na miru. Nije imala pojma zbog čega je Edija izgleda bilo sramota što provodi malo vremena u deljanju — ali ako je to bilo nešto o čemu je trebalo razgovarati, pretpostavljala je da će Edi doći na to i sam, kada bude vreme.

Znao je da su osećanja krivice bila glupa i besmislena, ali je takođe znao da se oseća ugodnije kada radi svoje dok Roland i Suzana nisu u logorištu.

Stare navike, činilo se, ponekad umiru teško.

Pobeda nad heroinom bila je dečja igra u poređenju sa pobedom nad sopstvenim detinjstvom.

Kada nisu bili tu, kada su lovili, gađali ili bili na čudnovatoj Rolandovoj nastavi, Edi bi ustanovio da može da se vrati tom parčetu drveta sa iznenađujućom veštinom i sve većim zadovoljstvom.

Oblik je bio unutra, nego šta; tu je imao pravo. Bio je jednostavan i Rolandov nož ga je oslobađao sa jezivom lakoćom. Edi pomisli da će izvući gotovo sve odatle i da to znači da bi moglo da se ispostavi da je praćka zaista praktično oružje. Možda ne naročito, u poređenju sa Rolandovim velikim revolverima, ali svejedno nešto što je sam načinio. Nešto njegovo. A zbog te zamisli bio je veoma zadovoljan.

Kada su se prve vrane vinule u vazduh i uplašeno zakreštale, on to nije čuo. Već je mislio — nadao se — da će ubrzo videti neko drvo u kojem je zatočen luk.

5

Čuo je kako se medved približava pre nego što su to čuli Roland i Suzana, ali ne mnogo pre — bio je izgubljen u tom visokom zanosu koncentracije koji prati kreativni impuls kada je ovaj najslađi i najmoćniji. Najveći deo života, on je te impulse suzbijao, a sada ga je ovaj čvrsto ščepao. Edi je bio voljni Sužanj.

Iz zanosa ga nije prenuo zvuk oborenih stabala već brza grmljavina 45-ice sa juga. On podiže pogled, s osmehom, i ukloni kosu sa čela rukom prekrivenom piljevinom. U tom trenutku, dok je sedeo leđima uz visoki bor na čistini koja im je postala dom i dok su mu se na licu ukrštali zraci zelenozlatne šumske svetlosti, izgledao je baš lepo mladi muškarac sa razbarušenom tamnom kosom koja je neprestano pokušavala da mu se prospe preko visokog čela, mladi muškarac snažnih, pokretljivih usta i očiju boje lešnika.

Oko mu za trenutak pređe na drugi Rolandov pištolj koji je visio u opasaču na obližnjoj grani i shvati da se pita koliko je vremena prošlo otkad je Roland bilo gde išao a da mu makar jedno to fantastično oružje nije visilo na kuku. To pitanje navede ga na dva druga.

Koliko je bio star taj čovek koji je Edija i Suzanu pokupio iz njihovog sveta i njihovih kada? I, još važnije, šta to nije bilo u redu sa njim?

Suzana je obećala da će pokrenuti to pitanje. . to jest, ako bude dobro gađala i ako ne bude Rolanda razbesnela. Edi je mislio da joj Roland neće reći — ne isprva — ali bilo je vreme da stari ružni dugonja sazna da oni znaju da nešto ne valja.

"Biće vode ako takva bude Božja volja", reče Edi. On se vrati rezbarenju dok mu je na usnama lebdeo osmejak. Oboje su počeli da ponavljaju Rolandove male izreke... kao i on njihove. Bilo je to gotovo kao da su polovine iste. .

Tada u šumi blizu njega pade drvo i Edi je za sekund bio na nogama, sa poluizrezbarenom praćkom u jednoj i Rolandovim nožem u drugoj ruci. On se zagleda preko čistine prema izvoru zvuka, dok mu je srce lupalo, sa svim čulima konačno na oprezu. Nešto je nailazilo. Sada je mogao to da čuje, kako bezobzirno tutnji po grmlju i on se ogorčeno začudi što je to shvatio tek sada. Daleko pozadi u njegovoj glavi, neki glasić mu reče da mu takvo nešto i sleduje. Takvo nešto mu i sleduje zato što nešto radi bolje od Henrija, pa se Henri unervozi.

Pade novo drvo sa zupčastim, kašljucavim praskom. Zagledan u nepravilni prolaz između visokih jela, Edi vide kako se oblak piljevine diže u nepomični vazduh. Stvorenje odgovorno za taj oblak najednom grmnu — jarosnim zvukom od kog se zaledi stomak.

Da mu jebeš mater, šta god bilo, bilo je ogromno.

On ispusti parče drveta, a onda baci Rolandov nož prema stablu petnaest stopa levo od njega. Ovaj se dvaput obrnu u vazduhu i zari do polovine sečiva u drvo, vibrirajući. On zgrabi Rolandovu 45-icu sa mesta gde je visila i nape je.

Da ostane ili da beži?

Ali, on otkri da više nema taj luksuz da se to pita. Ta stvar bila je brza koliko i ogromna i sada je bio prekasno za bekstvo. Džinovsko obličje poče da se pomalja u tom prolazu među drvećem severno od čistine, obličje koje se nadnosilo iznad svih stabala, osim najviših. Teško je koračalo pravo ka njemu i kada mu se oči zaustaviše na Ediju Dinu, ono se oglasi novim urlikom.

"O, čoveče, najeb'o sam", šapnu Edi dok se novo stablo savijalo, pucalo poput minobacača, a zatim treskalo na šumski pod u oblaku prašine i mrtvih iglica. Sada je nailazio pravo prema čistini na kojoj je stajao, medved veličine King Konga. Od njegovih koraka treslo se tle.

Šta ćeš učiniti, Edi? upita Roland iznenada. Misli!

To je jedina prednost koju imaš nad tom zveri. Šta ćeš učiniti?

Nije smatrao da može da ga ubije. Možda iz bazuke, ali verovatno ne revolveraševom 45-icom. Mogao je da beži, ali činilo mu se da zver koja nailazi ume da bude veoma brza kada to želi. Nagađao je da su izgledi da završi spljeskan između prstiju na šapama velikog medveda čak pedeset prema pedeset.

Dakle, šta će onda da učini? Da stoji tu i zapuca, ili da zaždi kao da mu je kosa u plamenu, a i guzicu mu hvata?

Pade mu na pamet da postoji i treći izbor. Može da se penje.

On se okrenu prema drvetu na koje se naslanjao.

Bio je to ogroman, prastari bor, koji je lako mogao da bude najviše drvo u šumi. Prva grana širila se iznad šumskog tla u pernatoj zelenoj lepezi na visini od oko osam stopa. Edi otpusti zapinjač revolvera, pa strpa pištolj za pojas pantalona. Skoči prema grani, ščepa je i mahnito se podiže na rukama. Iza njega, medved se oglasi novim urlikom kada izbi na čistinu.

Medved bi ga svejedno dohvatio, ostavio bi creva Edija Dina da vise u drečavim trakama sa najnižih borovih grana, da ga u tom trenutku ponovo nije spopao napad kijavice. On ritnu ostatke logorske vatre u crni oblak, pa se gotovo presamiti, sa ogromnim prednjim šapama na ogromnim kukovima, za trenutak nalik na starca u bundi, starca koji se prehladio. On poče da kija, iznova i iznova AP-ĆIHA!

AP-ĆIHA! AP-ĆIHA! i oblaci parazita poleteše mu sa gubice. Vrela mokraća poteče mu u potoku između nogu i sa šištanjem pogasi rasuto ugljevlje logorske vatre.

Tih nekoliko dodatnih trenutaka koje je Edi dobio bili su od suštinske važnosti i on ih nije protraćio. On se uzvera uz drvo kao majmun uz motku, zastavši jednom samo da bi proverio da li mu je revolverašev revolver još čvrsto zataknut za pojas pantalona. Bio je obuzet stravom, već napola ubeđen da će umreti (šta je drugo mogao da očekuje sad, kad Henri više nije bio tu da Pazi na njega?), ali ludački smeh mu svejedno odjeknu glavom. Završio drvovan, pomislio je. Šta kažete na to, ljubitelji sporta? Drvovao ga Medvedzila.

Stvorenje ponovo podiže glavu i stvar koja mu se okretala među ušima zahvati pritom treptaje i odbleske sunca, a onda on jurnu prema Edijevom drvetu. Posegnu visoko jednom šapom i zamahnu napred, u nameri da obori Edija kao šišarku. Šapa prekinu granu na kojoj je ovaj stajao neposredno pošto se bacio prema sledećoj. Ta šapa mu je prošla kroz patiku, svukla mu je sa noge i poslala je u let u dva pokidana dela.

U redu je, pomisli Edi. Možeš obe da ih uzmeš, Bata Medo, ako hoćeš. Te prokletinje su ionako dotrajale.

Medved urliknu i zamahnu prema drvetu, usekavši duboke rane u njegovu drevnu koru, rane iz kojih je prokrvario bistri, smolasti sok. Edi se i dalje povlačio naviše. Grane su se sada proređivale, i kada je rizikovao da uputi pogled naniže, ugledao bi medvedove zamućene oči. Ispod njegove nakrivljene glave, čistina je postala meta sa raštrkanom mrljom logorske vatre kao središtem.

"Promašio si, jebem ti ma.. " započe Edi, kada medved, glave i dalje nakrivljene unazad kako bi mogao da ga gleda, kinu. Edija istog časa zapljusnuše vrele sline ispunjene hiljadama belih crvića. Oni mu se mahnito zakoprcaše na košulji, nadlakticama, grlu i licu.

Edi vrisnu u mešavini iznenađenja i odvratnosti.

Krenu da obriše oči i usta, izgubi ravnotežu i jedva uspe da na vreme obavije ruku oko obližnje grane.

Držao se i drao sebi kožu, otirući koliko god je mogao crvljivi šlajm sa sebe. Medved urliknu i ponovo udari u drvo. Bor se zaljulja kao katarka usred bure... ali novi tragovi kandži pojavili su se najmanje sedam stopa ispod grane na kojoj su bila Edijeva stopala.

Crvi su umirali, shvati on — mora da su počeli da umiru čim su napustili zaražene močvare u telu čudovišta. Od toga mu bi malo bolje i on ponovo poče da se penje. Zaustavio se dvanaest stopa više, ne usuđujući se da se dalje uspinje. Borovo stablo, koje je lako moglo da ima osam stopa u prečniku u osnovi, sada nije imalo više od osamnaest inča po sredini.

Morao je da rasporedi težinu na dve grane, ali osećao je kako mu se obe elastično povijaju pod težinom.

Imao je sada pogled iz ptičje perspektive na šumu i brdašca na zapadu, prostrta pod njim kao ustalasani tepih. U drugim okolnostima, bio bi to vidik za uživanje.

Na vrhu sam sveta, mama, pomisli. On ponovo spusti pogled na medvedovo lice okrenuto naviše i za trenutak sve suvisle misli nestaše iz njegovog uma oterane jednostavnom zapanjenošću.

Nešto je raslo iz medvedove lobanje i Ediju je to ličilo na malu radarsku antenu.

Sprava se okretala u trzajima, izbacujući pritom odbleske sunca i Edi je čuo kako to tanano vrišti. U svoje vreme posedovao je nekoliko automobila — od onih koja su stajala po parkinzima polovnih kola sa nasapunjanim slovima SPECIJALNA PONUDA ZA SVAKOGA i on pomisli da je zvuk koji dopire iz te sprave zvuk ležišta koja će se ukočiti ako se ubrzo ne zamene.

Medved dugo zareža, kao da prede. Žućkasta pena, gusta od crva, izbijala mu je kroz čeljusti u usirenim komadima. Ako nikada ranije nije pogledao u lice krajnjeg ludila (a pretpostavljao je da jeste, pošto je bio oči u oči sa kučkom svetske klase, Detom Voker, više nego jednom), gledao je sada... ali to lice je, Bogu hvala, bilo dobrih trideset stopa ispod njega, a najdalje što su te ubilačke kandže mogle da dosegnu bilo je petnaest stopa ispod njegovih tabana. A ovo stablo, za razliku od stabala na kojima je medved iskalio svoj bes dok se približavao čistini, nije bilo mrtvo.

"Pat pozicija, srce", prodahta Edi. On obrisa znoj sa čela rukom lepljivom od biljnog soka i šljisnu sve to zajedno dole u lice nakaznom medvedu.

Tada stvorenje koje je Stari Narod zvao Mir obgrli drvo velikim prednjim šapama i zatrese ga. Edi zgrabi stablo i uhvati se u pokušaju da sačuva goli život, očiju stisnutih u smrknute proreze, dok se bor njihao levo-desno kao klatno.

6

Roland se zaustavi na rubu čistine. Suzana, koja mu je sedela na ramenima, sa nevericom je zurila preko otvorenog prostora. Stvorenje je stajalo u podnožju drveta gde se nalazio Edi kada su njih dvoje pre četrdeset pet minuta otišli sa čistine.

Videla mu je samo udove i delove tela kroz zastor granja i tamnozelenih iglica. Rolandov drugi opasač ležao je kraj jedne noge monstruma. Futrola, vide ona, bila je prazna.

"Bože moj!" promrmlja ona.

Medved vrisnu kao iznervirana žena i zatrese drvo.

Granje poče da šiba kao na snažnom vetru. Njene oči kliznuše naviše i ona vide tamno obličje pri vrhu. Edi je obgrlio stablo dok se drvo ljuljalo i njihalo. Dok je ona posmatrala, jedna njegova ruka skliznu i divlje zamlatara tražeći nešto što bi uhvatila.

"Šta da radimo? " vrisnu ona odozgo na Rolanda.

"'Će ga strese! Šta da radimo? "

Roland pokuša da razmisli o tome, ali ono čudno osećanje ponovo se vratilo — sada je stalno bilo sa njim, ali od stresa kao da se samo pogoršavalo. Osećao se kao dva muškarca koja postoje u istoj lobanji. Svaki od njih imao je svoja sećanja i kada bi oni počeli da se raspravljaju, tako da svaki insistira da su njegova sećanja istinita, revolveraš se osećao kao da je rastrgnut na dva dela. On načini očajnički napor da pomiri te dve polovine i uspe.. bar za trenutak.

"To je jedan od Dvanaestorice!" viknu on. "Jedan od Čuvara! Mora biti! Ali mislio sam da su oni..."

Medved ponovo zaurla odozdo na Edija. Sada poče da šamara drvo kao bokser. Granje popuca i popada mu isprepletano pod noge.

"Šta? " vrisnu Suzana. "Šta je ostatak? "

Roland zatvori oči. U njegovoj glavi, glas dreknu: Dečak se zvao Džejk! Drugi glas mu doviknu: Nikakav dečak nije ni POSTOJAO! Dečak nije POSTOJAO i ti to znaš!

Gubite se, obojica! zareža on, pa uzviknu: "Pucaj u njega! Pucaj mu u guzicu, Suzana! Okrenuće se i jurnuti! Kad to učini, potraži mu nešto na glavi! To..."

Medved ponovo dreknu. Odustao je od šamaranja drveta i opet počeo da ga trese. Zlokobno pucketanje i škripa sada su dopirali sa gornjeg dela stabla.

Kada je ona ponovo mogla da ga čuje, Roland viknu: "Mislim da to liči na šešir! Mali čelični šešir!

Pucaj u to, Suzana! I nemoj da promašiš!"

Najednom je ispuni strava — strava i još jedno osećanje, ono koje nikada nije mogla da očekuje: usamljenost koja je pretila da je zgromi.

"Ne! Promašiću! Ti to uradi, Rolande!" Ona zapetlja oko revolvera vadeći ga iz opasača, u nameri da mu ga da.

"Ne mogu!" viknu Roland. "Loš ugao! To moraš ti, Suzana! Ovo je pravi test, i bolje da ga položiš!"

"Rolande... "

"Namerava da odlomi vrh drveta!" riknu on na nju.

"Zar ne vidiš?"

Ona pogleda revolver u ruci. Pogleda preko čistine, u džinovskog medveda skrivenog oblacima i mlazevima zelenih iglica. Pogleda Edija, koji se njihao levo-desno kao metronom. Edi je verovatno imao Rolandov drugi pištolj, ali Suzana nije videla kako bi mogao da ga upotrebi, a da ne bude stresen sa svog mesta kao prezrela šljiva. Osim toga, možda ne bi pucao u ono u šta treba.

Ona podiže revolver. Stomak joj se zgrčio od strepnje. "Drži me čvrsto, Rolande", reče ona. "Inače.. "

"Ne brini za mene!"

Ona opali dvaput, uputivši hice što bliže jedan drugom kao što ju je Roland učio. Teški pucnjevi presekoše zvuk medveda koji je tresao drvo kao udarci biča. Ona vide kako oba metka pogađaju medvedov levi guz, manje od dva inča jedan od drugog.

Medved zakrešta od iznenađenja, bola i mahnitog gneva. Ogromna prednja šapa izađe iz gustog zastora od granja i iglica i pljesnu po povređenom mestu. Šapa se pomeri i grimiz zakapa sa nje; onda se ponovo podiže van vidokraga. Suzana je mogla da ga zamisli tamo gore, kako razgleda svoj okrvavljeni dlan. Tada se začu nalet, šuštanje i pucanje dok se medved okretao, istovremeno se saginjao i spuštao na sve četiri kako bi postigao maksimalnu brzinu. Prvi put ona mu vide lice i srce joj se lecnu. Njuška mu je bila zapenjena; ogromne oči blistale su kao svetiljke.

Njegova čupava glava zanjiha se levo.. ponovo desno..

i usredsredi se na Rolanda, koji je stajao raširenih nogu, sa Suzanom Din na ramenima.

Sa razornim urlikom, medved jurnu.

7

Izgovori svoju lekciju, Suzana Din, i to pravilno.

Medved je jurio prema njima u silovitom trku; bilo je to nalik na nekontrolisanu fabričku mašinu preko koje je neko nabacio ogroman, od moljaca izgrizen tepih.

Liči na šešir! Mali čelični šešir!

Ona vide... ali to njoj nije ličilo na šešir. Ličilo joj je na radarsku antenu — mnogo manju verziju onih koje je viđala u prilozima Filmskih novosti o tome kako DEW linija štiti svakoga od podlog ruskog napada.

Bilo je veće od kamičaka koje je nedavno skinula hicima sa stene, ali i udaljenost je bila veća. Sunce i senke jurili su po tome u varljivim šarama.

Ne ciljam rukom; ona koja cilja rukom zaboravila je očevo lice.

Ne mogu!

Ne pucam rukom; ona koja puca rukom zaboravila je očevo lice.

Promašiću! Znam da ću promašiti!

Ne ubijam pištoljem; ona koja ubija pištoljem. .

"Pucaj!" riknu Roland. "Suzana, pucaj!"

Iako još nije povukla oroz, videla je kako metak leti prema cilju, vođen od otvora cevi do mete ni manje ni više nego žestokom željom njenog srca da on poleti tamo gde treba. Sav strah spade sa nje. Ono što je ostalo bilo je osećanje duboke hladnoće i imala je vremena da pomisli: Ovako se on oseća. Bože — kako može to da izdrži?

"Ubijam srcem, 'bem ti mater", reče ona i revolverašev revolver zaurla joj u ruci.

8

Srebrnasta stvar obrtala se na čeličnoj šipki usađenoj u medvedovu lobanju. Suzanin metak pogodi je tačno u središte i raznese radarsku antenu u stotinu svetlucavih krhotina. Samu šipku najednom obavi nalet pucketavog plavog plamena koji pohrli napolje u mreži i kao da na trenutak obavi medvedovo lice.

On se uzdiže na zadnje noge u šištavom zavijanju agonije, dok su mu šape besciljno šamarale po vazduhu. Okrenu se posrćući, u širokom krugu i zamlatara prednjim šapama kao da je rešio da odleti.

Pokuša ponovo da rikne, ali ono što se umesto toga začulo bilo je čudno zavijanje nalik na sirenu za vazdušni napad.

"Vrlo dobro." Roland je zvučao iscrpljeno. "Dobar hitac, pošten i tačan."

"Treba li ponovo da gađam?" upita ona nesigurno.

Medved je još posrtao okolo u svom ludačkom krugu, ali telo je sada počelo da mu se krivi bočno, prema unutra. On udari o malo drvo, odbi se, gotovo da se preturi, pa poče ponovo da kraži.

"Nema potrebe", reče Roland. Ona oseti kako je njegove šake hvataju oko struka i podižu. Trenutak kasnije sedela je na tlu sa podvijenim butinama. Edi je polako i nesigurno silazio sa bora, ali ona ga nije videla. Nije mogla da odvoji oči od medveda.

Viđala je kitove u akvarijumu blizu mesta Mistik, u Konektikatu, i smatrala je da su bili veći od ovoga — mnogo veći, verovatno — ali ovo je svakako bilo najveće kopneno biće koje je ikada videla. I bilo je jasno da umire. Rika mu se pretvorila u tečno grgotanje, i mada su mu oči bile otvorene, činilo se da je slep. Besciljno je mlatarao po logorištu, oborio obešene štavljene kože i spljeskao mali zaklon koji je delila sa Edijem, odbijajući se od stabala. Videla je čelično postolje koje mu se uzdizalo iz glave. Oko toga su se uzdizali pramenovi dima, kao da mu je njen hitac potpalio mozak.

Edi stiže do najniže grane drveta koje mu je spaslo život i sede drhtavo, opkoračivši je. "Sveta Marijo Majko Božja", reče on. "Gledam pravo u to i još ne mogu da pove..."

Medved se obrnu prema njemu. Edi spretno skoči sa drveta i jurnu prema Suzani i Rolandu. Medved to nije primetio; pijano je odmarširao do bora koji je bio Edijevo utočište, pokušao da ga obuhvati, bezuspešno, i klonuo na kolena. Sada su čuli i druge zvuke koji su dopirali iznutra, zvuke koji su Edija naterali da pomisli na neki ogromni kamionski motor koji je zaribao.

Prože ga grč i povi mu leda. On podiže prednje kandže i ludački zapara po sopstvenom licu. Crvljiva krv poteče u mlazu. Tada se prevali natrag tako da je tle zadrhtalo od njegovog pada, i ostade da leži nepomično. Posle svih tih neobičnih vekova, medved kog je Stari Narod zvao Mir — svet ispod sveta — bio je mrtav.

9

Edi podiže Suzanu, zadrža je lepljivim rukama stisnutim oko njenih krsta i snažno je poljubi.

Zaudarao je na znoj i smolu bora. Ona mu dodirnu obraze, vrat; prođe rukama kroz njegovu mokru kosu.

Osećala je ludi poriv da ga dodiruje posvuda sve dok ne bude apsolutno sigurna da je stvaran.

"Umalo me nije sredio", reče on. "Kao da sam bio na nekoj ludačkoj karnevalskoj vožnji. Koji hitac! Isuse, Suz — koji hitac!"

"Nadam se da nikada neću morati da učinim ništa slično", reče ona. . ali glasić u njenom središtu usprotivi se. Taj glas je sugerisao da jedva čeka da ponovo učini nešto slično. A bio je hladan, taj glas.

Hladan.

"Šta je bilo..." započe on, okrenuvši se prema Rolandu, ali Roland više nije stajao tamo. Hodao je polako prema medvedu, koji je sada ležao na tlu sa uzdignutim čupavim kolenima. Iznutra se začu niz prigušenih uzdaha i grgotanja dok je njegova čudna utroba nastavljala da se polako isključuje.

Roland vide svoj nož duboko zariven u drvo nedaleko od izbrazdanog veterana koji je spasao Ediju život. On ga izvuče i obrisa o meku košulju od jelenske kože, zamenu za prnje koje je nosio kada su njih troje napustili plažu. Stajao je kraj medveda i gledao ga odozgo sa izrazom sažaljenja i čuđenja.

Zdravo, stranče, pomisli on. Zdravo, prijatelju stari.

Nikada nisam verovao u tebe, ne zaista. Mislim da Alejn jeste, i znam da Kutbert jeste — Kutbert je verovao u sve — ali ja sam bio onaj tvrdokorni. Mislio sam da si samo dečja priča.. još jedan vetar koji je duvao u šupljoj glavi moje stare dadilje pre nego što bi pobegao kroz njena brbljiva usta. Ali ti si sve vreme bio tu, još jedan izbeglica iz starih vremena, poput pumpe u postaji i starih mašina ispod planina. Jesu li Spori Mutanti koji su obožavali te pokvarene ostatke poslednji potomci ljudi koji su nekada živeli u ovoj šumi i konačno pobegli pred tvojim gnevom? Ne znam, nikada neću znati.. ali čini se da je tako. Da. A onda sam došao ja, sa svojim prijateljima — svojim smrtonosnim novim prijateljima, koji su sve sličniji mojim smrtonosnim starim prijateljima. Došli smo, satkavsi svoj čarobni krug oko sebe i oko svega što dodirujemo, jednu otrovnu nit za drugom, i sada evo te gde ležiš, pod našim nogama. Svet je ponovo krenuo dalje i ovaj put, prijatelju stari, ti si taj koji je ostavljen.

Telo monstruma još je zračilo dubokom, bolesnom toplotom. Paraziti su mu napuštali usta i iskrzane nozdrve u hordama, ali umirali su gotovo smesta.

Voštanobele gomile njih narastale su sa obe strane medvedove glave.

Edi polako priđe. Prebacio je Suzanu na kuk i nosio je kao što bi majka nosila bebu. "Šta je to bilo, Rolande? Znaš li?"

"Mislim da ga je nazvao Čuvarem", reče Suzana.

"Da." Rolandov glas bio je spor od zapanjenosti.

"Mislio sam da su svi nestali, da mora da su nestali. .

ako su uopšte i postojali, osim u bapskim pričama."

"Šta god da je bilo, bilo je totalno opičeno", reče Edi.

Roland se malo osmehnu. "Da si živeo dve ili tri hiljade godina, i ti bi bio totalno opičen."

"Dve ili tri hiljade... Hriste!"

Suzana reče: "Je li to medved? Zaista? I šta je to?"

Pokazivala je nešto što je ličilo na četvrtastu metalnu pločicu postavljenu visoko na jednoj od debelih medvedovih zadnjih nogu. Bilo je gotovo zaraslo u grubu i zamršenu dlaku, ali popodnevno sunce odaslalo je jednu jedinu zvezdastu tačku svetla sa površine od nerđajućeg čelika, otkrivši je.

Edi kleknu i sa oklevanjem posegnu za pločicom, svestan da iz oborenog diva još dopire to čudno prigušeno škljocanje. On pogleda Rolanda.

"Samo napred", reče mu revolveraš. "Gotov je."

Edi gurnu pramen dlake u stranu i nagnu se bliže. U metal su bile utisnute reči. Bile su veoma izlizane, ali ustanovio je da sa malo napora može da ih pročita.

NORTH CENTRAL POSITRONICS, LTD.
Granit Siti
Severnoistočni Koridor
Dizajn 4 ČUVAR
Serijski # AA24123 CX 755431297 L 14
Tip/Vrsta MEDVED
ŠARDIK
NR SUBNUKLEARNE ĆELIJE NE SMEJU SE MENJATI NR

"Isuse sveti, pa ovo je robot", reče Edi tiho.

"Nemoguće", reče Suzana. "Kada sam ga pogodila, krvario je."

"Možda je tako, ali običnom, baštenskom medi ne raste iz glave tanjir radarske antene, i, koliko znam, običan, baštenski meda ne živi dve ili tri hi..." On naglo zaćuta, zagledan u Rolanda. Kada je ponovo progovorio, glas mu je bio revoltiran. "Rolande, šta to radiš?"

Roland nije odgovorio, nije morao da odgovori. Ono što je radio — a kopao je nožem jedno medvedovo oko — bilo je prilično očigledno. Hirurški zahvat bio je brz, čist i precizan. Kada ga je završio, držao je za trenutak pihtijastu loptu iz koje je kuljalo na oštrici noža, a onda ju je odbacio u stranu. Još nekoliko crva izađe napolje kroz izbuljenu rupu, pokuša da se izmigolji niz medvedovu njušku, i uginu.

Revolveraš se nagnu iznad očne duplje Šardika, velikog medveda čuvara, i zvirnu unutra. "Dođite i pogledajte, oboje", reče on. "Pokazaću vam jedno čudo modernog doba."

"Spusti me, Edi", reče Suzana.

On učini tako, i ona se brzo prebaci na rukama i gornjim delovima butina do mesta gde je revolveraš čučao iznad medvedovog širokog, opuštenog lica. Edi im se pridruži, pogledavši između njihovih ramena.

Njih troje zurili su u ushićenoj tišini gotovo pun minut; jedini zvuci poticali su od vrana koje su još kružile i džakale na nebu.

Krv je curila iz duplje u nekoliko gustih, zamirućih potočića. A opet, nije to bila samo krv, vide Edi. Bio je tu takođe neki bistri fluid čiji se miris mogao identifikovati — kao miris banana. I, usađenu u osetljive izukrštane tetive koje su oblikovale duplju, on vide mrežu nečega što je ličilo na niti. Iza njih, u pozadini duplje, bila je crvena iskra koja se naizmenično palila i gasila. Ona je osvetljavala majušnu četvrtastu pločicu označenu srebrnastim škrabotinama nečega što je moglo biti samo lem.

"Pa to nije medved, to je jebeni 'soni vokmen'", promrmlja on.

Suzana se okrenu i pogleda ga. "Šta?"

"Ništa." Edi baci pogled na Rolanda. "Misliš da je bezbedno da se dira unutra?"

Roland slegnu ramenima. "Mislim da jeste. Ako je i postojao neki demon u ovom stvorenju, pobegao je."

Edi stavi unutra mali prst, nerava spremnih da se povuku i na najmanje golicanje elektriciteta. On dodirnu meso koje se hladilo u očnoj duplji, velikoj gotovo kao lopta za bezbol, a onda i jednu od tih niti.

Samo što to nije bila nit; bila je to čelična traka tanka kao paučina. On povuče prst i vide kako majušna crvena iskra još jednom trepće pre nego što će se zauvek ugasiti.

"Šardik", promrmlja Edi. "Znam to ime, ali ne mogu da mu odredim mesto. Znači li ti ono nešto, Suz?"

Ona odmahnu glavom.

"Stvar je u tome da..." Edi se bespomoćno nasmeja.

"Podseća me na zečeve. Nije li to blesavo?"

Roland ustade. Kolena mu prasnuše kao pucnjevi iz pištolja. "Moraćemo da premestimo logor", reče on.

"Tle je ovde izgaženo. Ona druga čistina, gde idemo da pucamo..."

On načini dva drhtava koraka, a onda se sruši na kolena, sa dlanovima stisnutim uz pognutu glavu.

10

Edi i Suzana zgledaše se uplašeno, a onda Edi skoči do Rolanda. "Šta je bilo? Rolande, šta nije u redu?"

"Postojao je dečak", reče revolveraš odsutnim, nejasnim glasom. A onda, sa sledećim udisajem: "Nije postojao dečak."

"Rolande?" upita Suzana. Ona mu priđe, obgrli ga oko ramena, oseti da on drhti. "Rolande, šta je bilo?"

"Dečak", reče Roland, zagledan u nju lebdećim, zamagljenim očima. "U pitanju je dečak. Uvek dečak."

"Koji dečak?" dreknu Edi mahnito. "Koji dečak?"

"Idi onda", reče Roland, "ima još svetova pored ovih." I obeznani se.

11

Te noći, njih troje sedeli su oko ogromne vatre koju su Edi i Suzana naložili na čistini koju je Edi nazivao 'strelište.' Bilo bi to loše mesto za logorovanje u zimsko doba, tako otvoreno prema dolini, ali sada je bilo dobro. Edi je pretpostavljao da je ovde, u Rolandovom svetu, još kasno leto.

Crni svod neba nadvijao se nad njima, naizgled isprskan čitavim galaksijama. Gotovo pravo napred, prema jugu, preko reke tame u koju se pretvorila dolina, Edi je video kako se Stara Mati uzdiže iznad dalekog, nevidljivog horizonta. On baci pogled na Rolanda, koji je uprkos toploti noći i vrelini vatre sedeo poguren kraj plamena sa tri kože omotane oko ramena. Kraj njega se nalazio nedirnuti tanjir sa hranom, a u rukama je držao kost. Edi ponovo pogleda u nebo i pomisli na priču koju je revolveraš ispričao njemu i Suzani jednog od onih dugih dana koje su proveli u udaljavanju od plaže, kroz obronke i konačno u ove duboke šume, gde su pronašli privremeno utočište.

Pre početka vremena, rekao je Roland, Stara Zvezda i Stara Mati bili su mladi i strasni, tek venčani par. Onda je jednog dana došlo do strašne svađe. Stara Mati (koju su u tim davnim danima znali po pravom imenu, koje je bilo Lidija) uhvatila je Staru Zvezdu (čije je pravo ime bilo Apon), kako se muva oko prelepe mlade žene po imenu Kasiopeja. Njih dvoje su se žestoko potukli, sa sve čupanjem kose, kopanjem očiju i bacanjem sudova. Od parčeta jednog od tih sudova nastala je Zemlja; od manje krhotine Mesec; od ugljena iz njihove kuhinjske peći nastalo je sunce.

Na kraju, bogovi su se umešali kako Apon i Lidija ne bi, u svom besu, uništili vasionu pre nego što je ova pošteno i nastala. Kasiopeja, sočna nestašna devojka koja je i izazvala čitavu gužvu ("Ma da, tako je — uvek je žena kriva", rekla je Suzana tada), prognana je za čitavu večnost u stolicu za ljuljanje sačinjenu od zvezda. Ali to ipak nije rešilo problem. Lidija je bila voljna da probaju ponovo, ali Apon je ostao uštogljen i pun ponosa ("Ma da, uvek krive muškarca", progunđao je Edi tada). Tako su se rastali, i sada se gledaju sa mešavinom mržnje i čežnje preko propasti prouzrokovane njihovim razvodom, posute zvezdama.

Apon i Lidija nestali su pre tri milijarde godina, rekao im je revolveraš; postali su Stara Zvezda i Stara Mati, sever i jug, i oboje su žudeli jedno za drugim, ali sada previše gordi da bi zatražili pomirenje... a Kasiopeja sedi sa strane u svojoj stolici, ljulja se i smeje im se oboma.

Edi se trže od blagog dodira na mišici. Bila je to Suzana. "Hajde", reče ona. "Moramo da ga nateramo da priča."

Edi je prenese do logorske vatre i spusti je pažljivo kraj desnog Rolandovog boka. On Rolandu sede s leve strane. Roland pogleda najpre Suzanu, zatim Edija.

"Kako blizu oboje sedite kraj mene", primeti on.

"Kao ljubavnici.. ili čuvari u apsani."

"Vreme je da malo pričaš." Suzanin glas bio je tih, jasan i muzikalan. "Ako smo mi tvoji saputnici, Rolande — a izgleda da jesmo, voleo ti to ili ne — vreme je da počneš da nas tretiraš kao saputnike. Reci nam šta nije u redu.. "

"...i šta mi tu možemo da učinimo", dovrši Edi.

Roland uzdahnu duboko. "Ne znam kako da počnem", reče on. "Prošlo je previše vremena otkad sam imao saputnike... ili priču za pričanje..."

"Počni od medveda", reče Edi.

Suzana se nagnu napred i dodirnu viličnu kost koju je Roland držao u rukama. Ona ju je plašila, ali svejedno ju je dodirnula. "A završi sa ovim."

"Da." Roland podiže kost do očiju i pogleda je na trenutak pre nego što ju je ispustio natrag u krilo.

"Moraćemo da popričamo o ovome, zar ne? Ovo je središte stvari."

Ali, medved je bio prvi na redu.

12

"Ovo je priča koju su mi ispričali kada sam bio dete", reče Roland. "Kada je sve bilo novo, Veliki Starci — oni nisu bili bogovi, već ljudi koji su posedovali gotovo božje znanje — stvorili su dvanaest Čuvara da stoje i čuvaju dvanaest portala koji vode u svet i van njega. Ponekad sam čuo da su ti portali prirodne stvari, kao sazvežđa koja vidimo na nebu ili bezdana pukotina u zemlji koju smo zvali Zmajev Grob, zbog velikog šikljanja pare koje je odatle izbijalo svakih trideset ili četrdeset dana. Ali drugi ljudi — jednoga se posebno sećam, kuvara u zamku moga oca, čoveka po imenu Haks — govorili su da oni nisu prirodni, da su ih stvorili sami Veliki Starci, u doba pre nego što su sebi namakli omču gordosti i nestali sa lica zemlje.

Haks je govorio da je stvaranje Dvanaest Čuvara bilo poslednje delo Velikih Staraca, njihov pokušaj da se iskupe za velika zla koja su naneli jedni dragima, kao i samoj zemlji."

"Portali", razmišljao je Edi naglas. "Misliš, vrata.

Opet se vraćamo na to. Da li ta vrata vode u i iz sveta otvorenog prema svetu iz kog smo došli Suz i ja?

Poput onih koja smo pronašli duž plaže?"

"Ne znam", reče Roland. "Na svaku stvar koju znam, dolazi stotinu stvari koje ne znam. Vi — oboje — morate da se pomirite sa tom činjenicom. Svet je krenuo dalje, kažemo mi. Kada je to učinio, prošao je kao veliki talas koji se povlači, ostavljajući za sobom samo pustoš.. pustoš koja ponekad izgleda kao mapa."

"Pa, nagađaj malo!" uzviknu Edi, i sirova želja u njegovom glasu saopšti revolverašu da Edi još nije odustao od zamisli da se vrati na svoj svet — i Suzanin — čak ni sada. Ne sasvim.

"Pusti ga, Edi", reče Suzana. "Čovek ne nagađa."

"Nije istina — ponekad to činim", reče Roland, iznenadivši ih oboje. "Kada je nagađanje jedino što preostaje, ponekad to činim. Odgovor je ne. Ne mislim — ne nagađam — da su ti portali mnogo nalik na vrata na plaži.

Ne nagađam da oni vode u tamo i tada koje bismo mi prepoznali. Mislim da su vrata na plaži — ona koja su vodila u svet iz kog ste oboje došli — bila poput stožera u središtu dečje podizaljke. Znate li šta je to?"

"Klackalica?" upita Suzana, i pokaza mu na šta misli pomeranjem ruke.

"Da!" složi se Roland, zadovoljno. "Baš tako. Na jednom kraju te klicka..."

"Klackalice", reče Edi, osmehujući se pomalo.

"Da. Na jednom kraju, moj ka. Na drugom kraju, ka čoveka u crnom — Valtera. Vrata su bila središte, tvorevine tenzije između dve suprotstavljene sudbine.

Ovi drugi portali su stvari daleko veće od Valtera ili mene, ili male družine sačinjene od nas troje."

"Da li time hoćeš da kažeš", upita Suzana sa oklevanjem, "da su portali kraj kojih ti Čuvari stražare izvan ka? Iza ka? "

"Hoću da kažem da verujem da je tako." On im načas ponudi svoj osmeh, tanki srp na svetlosti vatre.

"Da nagađam da je tako."

Za trenutak je ćutao, a onda uzeo sopstveni štap.

Raščistio je tepih od borovih iglica i štapom nacrtao na zemlji ispod njega:

"Evo sveta za koji su mi pričali da je postojao kada sam bio dete. Krstići su portali koji stoje u prstenu na njegovom večitom rubu. Ako čovek nacrta šest linija, povezujući te portale u parovima — tako..."

On podiže pogled. "Vidite li gde se linije ukrštaju u središtu?"

Edi oseti kako mu se koža ježi uz leđa i niz mišice.

Usta su mu najednom bila suva. "Da li je to to, Rolande? Da li je to.. ?"

Roland klimnu glavom. Njegovo dugo, izborano lice, bilo je ozbiljno. "U tom neksusu leži Veliki Portal, takozvana Trinaesta Kapija koja ne vlada samo ovim svetom, već svim svetovima."

On kucnu po središtu kruga.

"Ovde je Mračna Kula za kojom celog života tragam."

13

Revolveraš nastavi: "Kod svakog od tih dvanaest manje važnih portala, Veliki Starci postavili su po jednog Čuvara. U detinjstvu, mogao sam da ih nabrojim sve u rimama kojima su me naučili moja dadilja — i kuvar Haks... ali, moje detinjstvo bilo je davno. Bio je tu Medved, naravno, i Riba... Lav...

Šišmiš. I Kornjača — ona je bila važna. ."

Revolveraš podiže pogled prema zvezdanom nebu, čela nabranog u dubokom razmišljanju. Tada mu se zapanjujuće sunčani osmeh razli licem i on odrecitova:

"Gle KORNJAČU kolika je grdna!
Na oklopu svome zemlju nosi trudna.
Razmišlja sporo ali uvek blago;
Da o nama svima misli njoj je drago.
Na leđima njenim zavet joj se daje; Istinu ta vidi, al' za to i ne haje.
Zemlju ona voli, a i mora sva,
Voli čak i dete kao što sam ja."

Roland se nasmeja tiho, udubljen u misli. "Haks me je tome naučio, pevajući dok je mešao šlag za neku tortu i davao mi zalogajčiće slatkiša sa ivice svoje kašike. Zapanjujuće je čega se sve ne sećamo, zar ne?

U svakom slučaju, kako sam rastao, tako sam sve više verovao da Čuvari uistinu ne postoje — da su oni pre simboli nego supstanca. Izgleda da nisam bio u pravu."

"Ja sam to nazvao robotom", reče Edi, "ali nije baš tako. Suzana je u pravu — jedino što iz robota curi kada pucaš u njih jeste motorno ulje. Mislim da je on bio ono što su ljudi mog sveta nazivali kiborgom, Rolande — stvorenje koje je delom mašina, a delom od krvi i mesa. Gledao sam jedan film. . pričali smo ti o filmovima, zar ne?"

Osmehujući se malo, Roland klimnu glavom.

"E, taj film se zvao Robokap, i tip u njemu nije bio mnogo drugačiji od medveda kog je Suzana ubila.

Kako si znao gde ona treba da gađa?"

"Toga sam se setio iz starih priča koje je pričao Haks", reče on. "Da je zavisilo od moje dadilje, Edi, ti bi se sada nalazio u medvedovom trbuhu. Da li ponekad kažu zbunjenoj deci u vašem svetu da stave svoje kape za razmišljanje?"

"Da", reče Suzana. "Svakako."

"Tako se kaže i ovde, a izreka potiče iz priče o Čuvarima. Svaki navodno nosi dodatni mozak izvan glave. U šeširu." On ih pogleda užasno progonjenim očima i ponovo se osmehnu. "Nije mnogo ličilo na šešir, zar ne?"

"Ne", reče Edi, "ali priča je bila dovoljno blizu da nam spase kožu."

"Sad mislim da sam tragao za jednim od Čuvara od samog početka svoje potrage", reče Roland. "Kada pronađemo portal koji je ovaj Šardik čuvao — a to ćemo učiniti jednostavno tako što ćemo pratiti njegov trag do mesta odakle je došao — konačno ćemo imati kuda da pođemo. Moramo ostaviti portal za leđima, a onda prosto krenuti pravo napred. Prema središtu kruga... prema Kuli."

Edi zausti da kaže: U redu, popričajmo o toj Kuli.

Konačno, jednom za svagda, popričajmo o tome — šta je ona, šta znači, i najvažnije od svega, šta će biti sa nama kada stignemo tamo. Ali, nije izustio ni zvuka, i trenutak kasnije, on ponovo zatvori usta. Ovo nije bilo vreme — ne sada, kada je Roland očito trpeo toliki bol. Ne sada, dok je samo iskra njihove logorske vatre držala noć na odstojanju.

"Tako smo stigli do drugog dela", reče Roland teško. "Konačno sam pronašao smer koji treba da pratim — posle svih tih dugih godina, pronašao sam ga — ali istovremeno, kao da gubim razum. Osećam kako mi se kruni pod nogama, kao strmi nasip omekšan kišom. Ovo je moja kazna što sam dozvolio da umre dečak koji nikada nije postojao. A i to je ka. "

"Ko je taj dečak, Rolande?" upita Suzana.

Roland pogleda Edija. "Znaš li ti? "

Edi odmahnu glavom.

"Ali, ja sam pričao o njemu", reče Roland. "U stvari, bulaznio sam o njemu, kada je infekcija bila na vrhuncu i kada sam bio blizu smrti." Revolverašev glas iznenada se podiže za pola oktave, i njegova imitacija Edijevog glasa bila je tako dobra, da Suzana oseti u sebi sklupčani sujeverni strah. "'Ako ne zavežeš više o tom prokletom klincu, Rolande, ima da te udavim tvojom rođenom košuljom! Muka mi je više da slušam o njemu!' Sećaš se da si to govorio, Edi?"

Edi to pažljivo razmotri. Roland je govorio o hiljadu stvari dok su njih dvojica krivudali plažom od vrata označenih kao SUŽANJ do onih označenih kao GOSPA OD SENKI, i pominjao je, činilo se, hiljadu imena u svojim groznicom potpaljenim monolozima — Alejn, Kort, Džejmi de Kari, Kutbert (ovo je pominjao češće nego ostale), Haks, Martin (ili je to možda bilo Marten, kao ptica), Volter, Suzen, čak i tip sa neverovatnim imenom Zoltan. Edi se veoma zamorio od slušanja priča o ljudima koje nikada nije sreo (niti je želeo da ih sretne), ali Edi je, naravno, imao i sopstvenih problema u to vreme, među kojima i povlačenje sa heroina i kosmički džet-leg. A, ako ćemo pošteno, nagađao je da su Rolanda podjednako zamarale Edijeve Isprekidane Bajke — one o tome kako su on i Henri zajedno odrastali i zajedno postali džankiji — kao što su Edija zamarale Rolandove.

Ali, nije mogao da se seti da je ikada rekao Rolandu da će ga zadaviti rođenom košuljom ako ne prestane da priča o nekakvom klincu.

"Ništa ti ne dolazi?" upita Roland. "Baš ništa?"

Da li je zaista postojalo nešto? Neko udaljeno golicanje, poput osećaja deja vu koji ga je spopao kada je video praćku skrivenu u izdanku iz panja? Edi pokuša da pronađe to golicanje, ali ono je prestalo.

Zaključio je da ga u stvari uopšte nije ni bilo; samo je želeo da ono bude tu, jer je Rolandu bilo toliko loše.

"Ne", reče on. "Žao mi je, čoveče."

"Ali, ja ti jesam rekao." Rolandov ton bio je smiren, ali žurnost je tekla i pulsirala ispod njega kao crvena nit. "Dečak se zvao Džejk. Žrtvovao sam ga — ubio ga — kako bih konačno mogao da stignem Valtera i nateram ga da govori. Ubio sam ga pod planinama."

Što se ovoga tiče, Edi je mogao da bude sigurniji.

"Pa, možda se to tako odigralo, ali nisi rekao da se tako odigralo. Rekao si da si išao ispod planina sam, na nekakvoj ludačkoj dresini. O tome si mnogo pričao dok smo išli plažom, Rolande. O tome kako je bilo strašno biti sam."

"Sećam se. Ali, takođe se sećam da sam ti pričao i o dečaku, i o tome kako je pao sa izdignutih šina u ponor. I upravo mi udaljenost između ta dva sećanja sada razara um."

"Ne razumem ništa od ovoga", reče Suzana zabrinuto.

"Ja mislim", reče Roland, "da upravo počinjem da razumem."

On baci još drva na vatru i gusti snopovi crvenih varnica uzdigoše se u spirali u tamno nebo, a onda se spustiše natrag između njih. "Ispričaću vam priču koja je istinita", reče on, "a onda ću vam ispričati priču koja nije istinita.. ali bi trebalo da bude.

Kupio sam mazgu u Prajstaunu, i kada sam konačno stigao u Tul, u poslednji grad pre pustinje, još je bila sveža..."

14

I tako je revolveraš otpočeo najskoriji deo svoje duge povesti. Edi je čuo izolovane fragmente priče, ali slušao je potpuno opčinjen, kao i Suzana, za koju je ona bila sasvim nova. Ispričao im je o kafani u čijem se ćošku igrala beskrajna partija igre 'Posmatraj me', o klaviristi po imenu Seb, o ženi po imenu Ali sa ožiljkom na čelu... i o Nortu, žderaču korova koji je umro, da bi ga zatim čovek u crnom vratio u neku vrstu mračnog života. Ispričao im je o Silviji Pitston, tom avataru verskog bezumlja, i o poslednjem apokaliptičnom pokolju u kojem je on, Revolveraš Roland, ubio svakog čoveka, ženu i dete u gradu.

"Jeb'o te Bog" reče Edi tihim, drhtavim glasom.

"Sad znam zašto si imao tako malo metaka, Rolande."

"Tišina!" odbrusi mu Suzana. "Pusti ga da završi!"

Roland nastavi da im priča svoju povest neosetljivo kao što je prelazio pustinju posle kolibe poslednjeg Stanovnika, mladog muškarca kome je neobuzdana kosa boje jagode dosezala gotovo do struka. Ispričao im je kako mu je mazga konačno uginula. Čak im je ispričao i da je Stanovnikova ljubimica, ptica Zoltan, pojela mazgine oči.

Ispričao im je o dugim pustinjskim danima i kratkim pustinjskim noćima koje su usledile, kao i o tome kako je pratio hladne ostatke Valterovih logorskih vatri i kako je konačno stigao, posrćući i umirući od dehidracije, do postaje.

"Bila je prazna. Stajala je prazna, mislim, još od dana kada je onaj tamo veliki medved bio nov. Proveo sam tamo noć i nastavio dalje. Tako se dogodilo... ali sada ću vam ispričati drugu priču."

"Onu koja nije istinita, ali bi trebalo da bude?" upita Suzana.

Roland klimnu glavom. "U toj izmišljenoj priči — u toj bajci — revolveraš po imenu Roland sreo je dečaka po imenu Džejk u postaji. Taj dečak bio je iz vašeg sveta, iz vašeg grada Njujorka, i iz kada negde između Edijeve 1987. i 1963. godine Odete Holms."

Edi se nagnu napred revnosno. "Postoje li vrata u toj priči, Rolande? Vrata označena kao DEČAK, ili tako nešto?"

Roland odmahnu glavom. "Dečakova vrata bila su smrt. Upravo je išao u školu, kada ga je jedan čovek — čovek za koga sam mislio da je Valter — gurnuo na ulicu, gde su ga pregazila kola. Čuo je kako taj čovek govori nešto kao: 'Sklonite se, pustite me da prođem, ja sam sveštenik.' Džejk je video ovog čoveka — samo na trenutak — a onda se našao u mom svetu."

Revolveraš zastade, zagledan u vatru.

"Sada hoću da ostavim ovu priču o dečaku koji uopšte nije bio tamo i da se vratim načas u stvarnost.

U redu?"

Edi i Suzana zgledaše se zbunjeno, a onda Edi načini rukom gest u stilu: 'posle tebe, dragi moj Alfonse.'

"Kao što sam rekao, postaja je bila napuštena. Bila je tamo, međutim, pumpa koja je još radila. Nalazila se u zadnjem delu štale gde su držali konje za kočije.

Došao sam do nje zahvaljujući sluhu, ali našao bih je čak i da je bila potpuno nema. Namirisao sam vodu, vidite. Posle dovoljno vremena u pustinji, kad se nađete na ivici smrti od žeđi, zaista to možete da izvedete. Pio sam, a onda zaspao. Kada sam se probudio, ponovo sam pio. Želeo sam smesta da nastavim — potreba za tim bila je kao groznica. Lek koji si mi ti doneo sa svog sveta — astin — divna je stvar, Edi, ali postoje groznice koje ne može izlečiti nijedan lek, a ovo je bila jedna od njih. Znao sam da je mom telu potreban odmor, ali ipak sam morao da uložim i poslednji delić snage volje da ostanem makar samo jednu noć. Ujutro sam se osećao odmorno, pa sam napunio mešine i nastavio dalje. Nisam ništa poneo odatle osim vode. To je najvažnije od svega što se zaista dogodilo."

Suzana progovori svojim najrazumnijim, najprijatnijim i naj-odeta-holmsovskim glasom. "U redu, to se zaista dogodilo. Napunio si mešine za vodu i nastavio dalje. Sad nam ispričaj ostalo što se nije dogodilo, Rolande."

Revolveraš stavi viličnu kost u krilo na trenutak, stegnu prste u pesnice i protrlja njima oči — čudnovato dečjim gestom. Onda ponovo ščepa viličnu kost, kao da ona treba da mu da hrabrosti, pa nastavi:

"Hipnotisao sam dečaka koji nije bio tu", reče on.

"Učinio sam to jednim svojim metkom. To je trik koji znam već godinama, a naučio sam ga od vrlo neobičnog učitelja — od Martena, očevog dvorskog mađioničara. Dečak je bio dobar subjekt. Dok je bio u transu, ispričao mi je o okolnostima svoje smrti, onako kako sam ih ja ispričao vama. Kada sam dobio onoliko od njegove priče koliko sam mislio da ga neće uznemiriti, ili mu naškoditi, zapovedio sam mu da ne upamti ništa o svom umiranju kada se bude ponovo probudio."

"Ko bi to uopšte želeo", promrmlja Edi.

Roland klimnu glavom. "Zaista, ko bi? Dečak je iz transa prešao pravo u prirodni san. Ja sam takođe zaspao. Kada smo se probudili, rekao sam dečaku da nameravam da uhvatim čoveka u crnom. Znao je na koga mislim; Valter se takođe zaustavio u postaji.

Džejk se uplašio i sakrio se od njega. Siguran sam da je Valter znao da je on tu, ali njemu je odgovaralo da se pravi da ne zna. Ostavio je dečaka za sobom kao postavljenu zamku.

Pitao sam ga ima li tu čega za jelo. Činilo mi se da mora da ima. On je izgledao dovoljno zdravo, a pustinjska klima je sjajna kada treba nešto da se očuva. Imao je nešto sušenog mesa, a rekao je da postoji podrum. Nije ga istražio, zato što se plašio."

Revolveraš ih pogleda mračno. "Imao je i zašto da se plaši. Pronašao sam hranu.. a takođe sam pronašao i Demona koji govori."

Edi spusti pogled na viličnu kost raširivši oči.

Narandžasta svetlost vatre igrala je po njenim drevnim oblinama i zlokobnim zubima. "Demon koji govori? Misliš na tu stvar?"

"Ne", reče on. "Da. I jedno i drugo. Slušajte i shvatićete."

On im ispriča o neljudskom stenjanju koje je čuo kako dopire iz zemlje iza podruma; kako je video da pesak curi između dva stara bloka od kojih su zidovi podruma bili sačinjeni. Rekao im je kako se približio rupi koja se tamo pomaljala dok je Džejk vrištao na njega da se popne.

Zapovedio je demonu da govori... i demon je to i učinio, glasom Ali, žene sa ožiljkom na čelu, žene koja je držala kafanu u Tulu. Idi sporo kroz Zabiti, revolverašu. Dok putuješ sa dečakom, čovek u crnom putuje sa tvojom dušom u džepu.

"Zabiti?" upita Suzana, trgavši se.

"Da." Roland je pogleda podrobno. "To ti nešto znači, zar ne?"

"Da... i ne."

Ona progovori uz veliko oklevanje. Nešto od toga, Roland je nagađao, poticalo je od jednostavnog skanjivanja da govori o stvarima koje su za nju bile bolne. On pomisli da je najvećim delom, međutim, u pitanju bila njena želja da još više ne pobrka ionako zbrkane stvari time što će reći više nego što zaista zna. Divio se tome. Divio se njoj.

"Reci ono u šta možeš da budeš sigurna", reče on.

"Ništa osim toga."

"U redu. Zabiti su bile mesto za koje je znala Deta Voker. Mesto o kojem je Deta mislila. To je žargonski termin, reč koju je ona čula od odraslih dok su oni sedeli napolju, na verandi. pili pivo i pričali o starim vremenima. Bilo je to mesto iskvareno, beskorisno, ili oboje. Postojalo je nešto u Zabitima — u zamisli o Zabitima — što je Detu privlačilo. Ne pitaj me šta; možda sam nekada znala, ali više ne. Niti želim da znam.

Deta je ukrala porcelanski tanjir moje tetke Blu — onaj koji su joj moji dali kao svadbeni poklon — i odnela ga do Zabiti — do svojih Zabiti — kako bi ga polomila. To mesto bilo je šljunčana jama puna đubreta. Otpad. Kasnije je ponekad zavodila momke u drumskim krčmama."

Suzana spusti glavu na trenutak, čvrsto stisnutih usana. Onda ponovo diže pogled i nastavi.

"Bele momke. A kada bi je oni odveli do svojih kola na parkiralištu, drkala bi im, i potom bežala. Ta parkirališta.. ona su takođe bila Zabiti. Bila je to opasna igra, ali ona je bila dovoljno mlada, dovoljno brza, i dovoljno opaka da je igra do daske i da u tome uživa. Kasnije, u Njujorku, odlazila je u pljačkaške pohode na prodavnice... za to znate. Obojica. Uvek u otmene radnje — 'Mejsis', 'Gimbels', 'Blumingdejls' — i krala je tričarije. A kada bi odlučila da krene u jednu od tih pohara, pomislila bi: Danaske idem u Zabiti. Ću maznem neko sranje od belaca. Ću maznem nešto specijalno pa ću skrjam to đubre."

Ona zastade, drhtavih usana, zagledana u vatru.

Kada je ponovo pogledala okolo, Roland i Edi joj videše suze u očima.

"Plačem, ali nemojte da vas to zavara. Sećam se da sam radila te stvari, i da sam u njima uživala.

Pretpostavljam da plačem zato što znam da bih sve to ponovo radila, da su okolnosti prave."

Roland kao da je povratio nešto od svog starog spokojstva, svoje uvrnute uravnoteženosti. "U mojoj zemlji imali smo izreku, Suzana: 'Mudar lopov se uvek obogati.'"

"Ne vidim ništa mudro u krađi gomile bižuterije", reče ona oštro.

"Jesu li te ikada uhvatili?"

"Ne..."

On raširi ruke, kao da želi da kaže: Eto ti.

"Dakle, za Detu Voker su Zabiti bila zla mesta?"

upita Edi. "Je li tako? Jer, ne izgleda mi da je baš tako."

"Zla i dobra istvoremeno. Bila su to moćna mesta, mesta gde je ona... gde je sebe ponovo stvarala, pretpostavljam da se tako može reći... ali, bila su to takođe izgubljena mesta. A sve ovo nema nikakve veze sa Rolandovim dečakom-duhom, zar ne?"

"Možda i nije tako", reče Roland. "Vidite, i mi smo imali Zabiti, u mom svetu. I za nas je to bio žargon, a značenja su bila gotovo ista."

"Šta je to značilo tebi i tvojim prijateljima?" upita Edi.

"To se pomalo razlikovalo od mesta do mesta i od situacije do situacije. Moglo je to da znači i otpad.

Moglo je da znači burdelj ili mesto gde su muškarci išli da se kockaju ili žvaću đavolji korov. Ali, najuobičajenije značenje koje znam takođe je i najprostije."

On ih pogleda oboje.

"Zabiti su mesta pustoši", reče on. "Zabiti su — pustare."

15

Ovog puta, Suzana je bacila više drva na vatru. Na jugu, Stara Mati i dalje je blistavo plamtela, bez treptaja. Znala je iz onoga što je učila u školi šta to znači: bila je to planeta, a ne zvezda. Venera? zapitala se. Ili je sunčev sistem čiji je ovaj svet deo drugačiji kao i sve ostalo?

Ponovo je preplavi taj osećaj nestvarnog — osećaj da sve ovo mora da je san.

"Nastavi", reče ona. "Šta se desilo pošto te je glas upozorio na Zabiti i malog dečaka?"

"Strpao sam ruku u rupu iz koje je pesak curio, kako su me učili da učinim ako mi se nešto takvo ikada desi. Ono što sam izvukao bila je vilična kost..

ali ne ova. Vilična kost koju sam uzeo iz zida postaje bila je mnogo veća; pripadala je jednom od Velikih Staraca, u to gotovo uopšte ne sumnjam."

"Šta se dogodilo sa njom?" upita Suzana tiho.

"Jedne noći, dao sam je dečaku", reče Roland. Vatra mu je obojila obraze vrelim narandžastim odsjajima i igrom senki. "Kao zaštitu — neku vrstu talismana.

Kasnije sam osetio da je odslužila svoje, pa sam je bacio."

"Čija ti je onda to vilična kost, Rolande?" upita Edi.

Roland je podiže, zagleda se u nju dugo i zamišljeno, pa je pusti da padne natrag. "Kasnije, posle Džejka.. pošto je umro... stigao sam čoveka kog sam gonio."

"Valtera", reče Suzana.

"Da. Razgovarali smo, on i ja... dugo razgovarali. U jednom trenutku sam zaspao, i kada sam se probudio, Valter je bio mrtav. Najmanje stotinu godina mrtav, verovatno i više. Od njega su ostale samo kosti, što je i priličilo, jer smo se nalazili na mestu kostiju."

"Da, mora da je to bio prilično dug razgovor, jašta", reče Edi suvo.

Suzana se malo namršti na to, ali Roland samo klimnu glavom. "Dug, dug" reče on, zagledan u vatru.

"Došao si sebi ujutro i iste večeri stigao do Zapadnog mora", reče Edi. "Te noći su došla jastogovišta, je li tako?"

Roland ponovo klimnu glavom. "Da. Ali pre nego što sam pošao sa mesta gde smo Valter i ja govorili...

ili sanjali.. ili šta već... uzeo sam ovo sa lobanje njegovog kostura." On podiže kost i narandžasta svetlost ponovo skliznu sa zuba.

Valterova vilična kost, pomisli Edi, i oseti da ga prožima mala jeza. Vilična kost čoveka u crnom. Seti se ovoga, Edi, dečko moj, sledeći put kada pomisliš da je Roland možda samo još jedan običan momak. On je to nosio sa sobom sve ovo vreme kao nekakav... ljudožderski trofej. Isuse.

"Sećam se šta sam pomislio kada sam je uzeo", reče Roland. "Sećam se jako dobro; to je jedino sećanje na to vreme koje se u meni nije udvostručilo. Pomislio sam: 'Bila je zla sreća baciti ono što sam pronašao kada sam pronašao dečaka. Ovo će biti zamena.' Tek sam tada čuo Valterov smeh — njegovo pakosno cerekanje. Čuo sam mu i glas."

"Šta je rekao?" upita Suzana.

"'Prekasno, revolverašu'", reče Roland. "To je rekao. 'Prekasno — imaćeš zlu sreću od sada, pa do kraja večnosti — to je tvoj ka.' "

16

"U redu", reče Edi najzad. "Shvatam osnovni paradoks. Tvoje sećanje je podeljeno.. "

"Ne podeljeno. Udvostručeno. "

"U redu; to je gotovo ista stvar, zar ne?" Edi zgrabi grančicu i načini sopstveni crtež u pesku:

On kucnu liniju sa leve strane. "Ovo je tvoje sećanje na vreme pre nego što si stigao do postaje — jednostruko."

"Da."

On kucnu liniju sa desne strane. "I pošto si sišao sa suprotne strane planina na mesto kostiju.. na mesto gde te je Valter čekao. Takođe jednostruko."

"Da."

Sada Edi najpre pokaza na srednji deo, pa nacrta grubi krug oko njega.

"Ovo treba da uradiš, Rolande — da zatvoriš ovu dvostruku liniju. Da sagradiš bedem oko nje u umu, a onda da je zaboraviš. Jer, ona ne znači ništa, ne menja ništa, prošla je, sa njom je gotovo..."

"Ali nije." Roland podiže kost. "Ako su moja sećanja na dečaka Džejka lažna — a znam da jesu — otkud mi onda ovo? Uzeo sam je da bih zamenio onu koju sam bacio.. ali ona koju sam bacio poticala je iz podruma postaje, a po sećanju za koje znam da je istinito, ja nikada nisam sišao u podrum! Nikada nisam razgovarao sa demonom! Krenuo sam dalje, sa svežom vodom, bez ičeg drugog! "

"Rolande, slušaj me", reče Edi usrdno. "Da je ta vilična kost koju držiš ona iz postaje, to bi bilo jedno.

Ali, zar nije moguće da si sve to halucinirao — postaju, klinca, Demona koji govori — a onda uzeo Valterovu viličnu kost zato što..."

"Nije to bila nikakva halucinacija", reče Roland. On ih pogleda oboje svojim bledoplavim očima strelca, a onda učini nešto što niko od njih nije očekivao... nešto za šta bi se Edi zakleo da ni sam Roland nije znao da namerava da učini.

On baci viličnu kost u vatru.

17

Za trenutak je samo ležala tamo, bela relikvija savijena u avetinjski poluosmeh. Onda najednom buknu crveno, zapljusnuvši čistinu zaslepljujućim skerletnim svetlom. Edi i Suzana uzviknuše i digoše ruke da zaštite oči od tog gorućeg obličja.

Kost poče da se menja. Ne da se topi, već da se menja. Zubi koji su se krivili iz nje kao nadgrobno kamenje počeše da se skupljaju u grudve. Blaga krivina gornjeg luka ispravi se, a onda udubi na vrhu.

Ediju ruke padoše u krilo i on ostade da zuri u kost koja više nije bila kost, zinuvši od čuda. Sada je imala boju plamtećeg čelika. Zubi se pretvoriše u tri posuvraćena slova 'V', sa onim u sredini krupnijim od onih na krajevima. I najednom Edi vide ono što je želeo da ona postane, baš kao što je video i praćku u drvetu panja.

On pomisli da je to ključ.

Moraš upamtiti taj oblik, pomisli on grozničavo.

Moraš, moraš.

Njegove oči očajnički su to upijale — tri slova 'V', sa onim u središtu krupnijim i dubljim od ona dva na krajevima. Tri zareza... a onaj najbliži kraju imao je krivinu, plitki oblik malog 's'..

Tada se obličje u plamenovima ponovo izmeni.

Kost koja je postala nešto slično ključu povuče se unutra, skupi se u jarkim, preklapajućim laticama i prevojima tamnim i baršunastim poput letnje ponoći bez mesečine. Na trenutak Edi vide ružu — trijumfalnu crvenu ružu koja je mogla procvetati u zoru prvog dana ovog sveta, stvar bezdane, bezvremene lepote. Njegovo oko vide, i srce mu se otvori. Bilo je to kao da su se sva ljubav i život najednom digli iz Rolandovog mrtvog artefakta; bilo je to tamo u vatri, gorelo je u trijumfu i nekakvom divnom, još nedefinisanom prkosu, objavljujući da je očajanje prikaza, a smrt san.

Ruža! pomisli on nepovezano. Najpre ključ, onda ruža! Gledaj! Gledaj kako se otvara put prema Kuli!

Iz vatre se začu mukli kašalj. Lepeza varnica izvi se napolje. Suzana vrisnu i otkotrlja se u stranu, lupajući po narandžastim mrljicama na odeći dok su plamenovi palacali naviše, ka zvezdanom nebu. Edi se nije pomerao. Sedeo je opčinjen svojom vizijom, zadržan u kolevci čuda koje je bilo ujedno zamamno i strašno, ne obazirući se na varnice koje su mu plesale po koži. Onda plamenovi utonuše natrag.

Kost je nestala.

Ključ je nestao.

Ruža je nestala.

Upamti, pomisli on. Upamti ružu... i upamti oblik ključa.

Suzana je jecala od šoka i prestravljenosti, ali on ju je prenebregnuo na trenutak i pronašao štap kojim su i on i Roland crtali. I u zemlji on iscrta ovo obličje drhtavom rukom:

18

"Zašto si to uradio?" upita Suzana najzad. "Zašto, za ime Božje — i šta je to bilo?"

Prošlo je petnaest minuta. Dopustili su da vatra gotovo sagori; razbacani žar su ili izgazili, ili se ugasio sam. Edi je sedeo sa svojom ženom u zagrljaju: Suzana je sedela ispred njega, leđa oslonjenih o njegova prsa.

Roland se nalazio sa strane, kolena privučenih do grudi, zagledan namrgođeno u narandžastocrveno ugljevlje. Koliko je Edi mogao da zaključi, nijedno od njih nije videlo kako se kost menja. Oboje su je videli kako sija supervrela, a Roland ju je video kako eksplodira (ili je možda implodirala? Ediju se to činilo bliže onome što je video), ali to je bilo sve. Ili je on tako verovao; Roland je, međutim, povremeno slušao sopstvene savete, i kada bi odlučio da igra otvoreno, onda bi igrao otvoreno do kraja. Edi je to znao iz gorkog iskustva. Pomislio je da im kaže šta je on video — ili šta je pomislio da vidi — i rešio da ne otvara svoje karte, bar još ne, za izvesno vreme.

Od same vilične kosti nije bilo ni traga — čak ni krhotine.

"Učinio sam to zato što mi je neki glas progovorio u glavi i rekao da moram", reče Roland. "Bio je to glas mog oca; svih mojih očeva. Kada neko čuje takav glas, nezamislivo je da ga ne posluša — i to smesta. Tako su me učili. A o čemu je reč, ne znam... bar ne još. Znam samo da je kost rekla svoju konačnu reč. Preneo sam je čak ovamo da bih to čuo."

Ili da bi to video, pomisli Edi, i ponovo: Upamti.

Upamti ružu. I upamti oblik ključa.

"Umalo nas nije spržila!" Zvučala je i umorno i ogorčeno.

Roland odmahnu glavom. "Mislim da je to pre bio vatromet kakav su baroni ponekad ispaljivali u nebo na prijemima za okončanje godine. Jarko i zaprepašćujuće, ali ne i opasno."

Edi je imao ideju. "Dupliranje u tvom umu, Rolande — da li je nestalo? Da li je otišlo kada je kost eksplodirala, ili šta već?"

Bio je gotovo ubeđen da jeste; u filmovima koje je gledao, takva gruba šok - terapija gotovo je uvek delovala. Ali Roland odmahnu glavom.

Suzana se pomeri u Edijevom naručju. "Rekao si da si počeo da shvataš."

Roland klimnu glavom. "Mislim da je tako, da. Ako sam u pravu, plašim se za Džejka. Gde god je, kad god je, plašim se za njega."

"Kako to misliš?" upita Edi.

Roland ustade, pride svom zavežljaju sa kožama i poče da ga širi. "Dosta je bilo priča i uzbuđenja za jednu noć. Vreme je za spavanje. Ujutro ćemo poći natrag medvedovim tragom i videti možemo li pronaći portal koji je bio ostavljen da čuva. Reći ću vam šta znam i šta verujem da se dogodilo — šta verujem da se još događa — usput."

Posle toga, umotao se u staro ćebe i novu jelensku kožu, otkotrljao se od vatre i nije hteo više ništa da kaže.

Edi i Suzana su legli zajedno. Kada su bili sigurni da je revolveraš usnuo, vodili su ljubav. Roland je čuo kako to čine dok je ležao budan i čuo je njihov tihi razgovor posle ljubavnog čina. Najveći deo odnosio se na njega. Ležao je tiho, zagledan otvorenim očima u tamu još dugo pošto je njihov razgovor prestao i pošto im je disanje postalo ravnomerno i sinhronizovano.

Dobro je, pomislio je, dobro je biti mlad i zaljubljen.

Čak i na groblju u koje se pretvorio svet, bilo je to dobro.

Uživajte u tome dok možete, pomislio je, zato što je pred nama još smrti. Došli smo do reke krvi. Ona će nas dovesti do reke od iste tvari, to ne sumnjam. I, dalje, do okeana. U ovom svetu, rake zevaju i nijedan mrtvac ne počiva u miru.

Dok je zora počinjala da rudi na istoku, zatvorio je oči. Zaspao nakratko. I sanjao Džejka.

19

Edi je takođe sanjao — sanjao je da je ponovo u Njujorku, da hoda Drugom avenijom sa knjigom u ruci.

U ovom snu, bilo je proleće. Vazduh je bio topao, grad je bio u cvatu, a nostalgija je jecala u njemu kao mišić u koji se duboko zarila udica. Uživaj u ovom snu, i nateraj ga da potraje koliko god je to moguće, pomislio je. Naslađuj se njime.. jer ovo je najbliže što ćeš ikada doći Njujorku. Nema Povratka, Edi. Taj deo je gotov.

Spustio je pogled na knjigu i ustanovio bez ikakvog iznenadenja da je to 'Bez povratka' Tomasa Vulfa.

Utisnuta u tamnocrvene korice bila su tri obličja: ključ, ruža i vrata. Stao je na trenutak, otvorio knjigu i pročitao prvi red. Čovek u crnom bežao je kroz pustinju, napisao je Vulf, a revolveraš ga je pratio.

Edi je zatvori i nastavi dalje. Bilo je oko devet ujutro, procenio je, možda devet i trideset, i na Drugoj aveniji nije bilo mnogo saobraćaja. Taksiji su trubili i krivudali iz jedne kolovozne trake u dragu, dok im je prolećno sunce svetlucalo na vetrobranima i jarkožutoj farbi. Neka skitnica na uglu Druge i Pedeset druge zatraži mu milostinju i Edi mu baci knjigu sa crvenim koricama u krilo. Primetio je (takođe bez iznenađenja) da je skitnica bio Enriko Balazar. On je sedeo ukrštenih nogu ispred prodavnice čarolija.

KUĆA KARATA, pisalo je na tabli u izlogu, a unutra je bila izložena kula sačinjena od Tarot karata. Na njenom vrhu stajao je model King Konga. Iz glave majmuna štrčala je majušna radarska antena.

Edi nastavi dalje, ležerno, prema centru grada, dok su ulične table lebdele kraj njega. Znao je gde ide čim je ugledao to mesto: u radnjicu na uglu Druge i Četrdeset šeste.

Jah, pomisli on. Prože ga osećaj velikog olakšanja.

To je mesto. Baš to. Izlog je bio pun okačenog mesa i sireva. UMETNIČKA DELIKATESNA RADNJA TOMA I DŽERIJA, pisalo je na tabli. NAŠ SPECIJALITET POSLUŽENJA ZA PRIJEME!

Dok je stajao i gledao unutra, neko dragi koga je poznavao zavi iza ugla. Bio je to Džek Andolini, u trodelnom odelu boje sladoleda od vanile, sa crnim štapom u levoj raci. Polovina lica mu je nestala, otkinuta kandžama jastogovišta.

Idi unutra, Edi, reče Džek u prolazu. Najzad, ima i drugih svetova pored ovih i taj jebeni voz prolazi kroz sve njih.

Ne mogu, odgovori Edi. Vrata su zaključana. Nije znao kako to zna, ali znao je; znao je to bez trančice sumnje.

Dad-a-čam, dad-a-či, imaš ključ, ne brini ti, reče Džek, ne osvrćući se. Edi spusti pogled i vide da zaista ima ključ: stvar primitivnog izgleda sa tri zareza poput posuvraćenih slova 'V.'

Taj mali s-oblik na kraju poslednjeg zareza jeste tajna, pomisli on. On kroči pod nadstrešnicu 'Umetničke delikatesne radnje Toma i Džerija' i stavi ključ u bravu. Lako se okrenuo. On otvori vrata i kroči kroz njih na ogromno otvoreno polje. Osvrnuo se i ugledao užurbani saobraćaj na Dragoj aveniji, a onda se vrata zalupiše i preturiše. Iza njih nije bilo ničega.

Baš ničega. On se okrenu da ponovo osmotri svoje novo okruženje i ono što je spazio isprva ga ispuni stravom. Polje je bilo duboko skerletno, kao da se tu vodila neka titanska bitka i kao da je tle bilo toliko natopljeno krvlju da nije moglo sasvim da je upije.

Onda shvati da ne gleda u krv, već u ruže.

Ponovo ga prože onaj osećaj pomešane radosti i trijumfa, nadimajući mu srce sve dok nije osetio da može da mu prsne unutra. On podiže stisnute pesnice visoko iznad glave u gestu pobede.. a onda ostade tako ukočen.

Polje se protezalo miljama, uspinjući se uz blagu kosinu zemljišta, a na horizontu je stajala Mračna Kula. Bio je to stub od grubog kamena koji se toliko visoko vinuo u nebo, da je jedva mogao da mu razabere vrh. Njegova osnovica, okružena crvenim, vrištavim ružama, bila je strahovita, titanske težine i obima, a opet, Kula je postajala čudnovato graciozna dok se uzdizala i šiljila se. Kamen od kojeg je bila sačinjena nije bio crn, kao što ga je on zamišljao, već boje čađi. Uski prozori sa prorezima pružali su se duž njega u uzdižućoj spirali; ispod prozora pružalo se gotovo beskonačno kameno stepenište, kružeći uvis, uvis. Kula je bila tamnosivi uskličnik usađen u zemlju da se uzdiže iznad polja krvavocrvenih ruža. Nebo koje se nadnosilo nad njom bilo je plavo, ali ispunjeno paperjastim belim oblacima kao jedrilicama. Oni su tekli iznad i oko vrha Mračne Kule u beskrajnoj reci.

Kako je zamamna! čudio se Edi. Kako zamamna i čudnovata! Ali, napustilo ga je osećanje radosti i trijumfa; ostao mu je osećaj duboke nelagodnosti i predstojeće propasti. Pogledao je unaokolo i sa iznenadnim užasom shvatio da se nalazi u senci Kule.

Ne, nije samo stajao u njoj; bio je živ sahranjen u njoj.

On uzviknu, ali uzvik mu se izgubi u zlatnom treštanju nekog ogromnog roga. Doprlo je sa vrha Kule i kao da je ispunilo čitav svet. Dok se ta nota upozorenja držala i nadletala polje na kojem je stajao, crnilo je naviralo iz prozora koji su ovenčavali Kulu.

Prelivalo se kroz njih i širilo po nebu u barjačastim strujama koje su se spajale i formirale sve veću mrlju tame. To nije izgledalo kao oblak; izgledalo je kao tumor koji visi iznad zemlje. Nebo je bilo zamračeno. I, on vide, nije to bio ni oblak ni tumor, već obličje, neko mračno, kiklopsko obličje koje je hitalo prema mestu na kojem je stajao. Ne bi vredelo bežati od te zveri koja se zgušnjavala na nebu iznad polja ruža; ona bi ga uhvatila, zgrabila i odnela. Odnela bi ga u Mračnu Kulu, i svet svetlosti ne bi ga više nikada video.

Procepi se obrazovaše u tami i strašne neljudske oči, oba velika kao medved Šardik koji je ležao mrtav u šumi, zapiljiše se odozgo u njega. Bile su crvene — crvene kao ruže, crvene kao krv.

Mrtav glas Džeka Andolinija zatutnja mu u ušima: Hiljadu svetova, Edi — deset hiljada! — a taj voz prolazi kroz svaki od njih. Ako budeš mogao da ga pokreneš. A ako zaista uspeš da ga pokreneš, tvoje nevolje tek počinju, jer taj voz je pravi gad kada zatreba da ga isključiš.

Džekov glas postao je mehanički, kao napev. Pravi gad kada zatreba da ga isključiš, Edi, dečko, bolje da poveruješ u to, taj gad se..

"...ISKLJUČUJE! ISKLJUČENJE ĆE BITI DOVRŠENO ZA JEDAN SAT I ŠEST MINUTA!"

U snu, Edi podiže ruke da zakloni oči...

20

...i probudi se, uspravivši se naglo u sedeći položaj kraj mrtve logorske vatre. Gledao je svet kroz sopstvene raširene prste. A taj glas je i dalje grmeo, glas nekog bezdušnog zapovednika odreda specijalaca koji se dere kroz megafon.

"NEMA OPASNOSTI!

PONAVLJAMO, NEMA OPASNOSTI! PET SUBNUKLEARNIH ĆELIJA JE NEAKTIVNO, DVE SUBNUKLEARNE ĆELIJE SU U FAZI ISKLJUČIVANJA, JEDNA SUBNUKLEARNA ĆELIJA JE OPERATIVNA, SA DVA PROCENTA KAPACITETA. OVE ĆELIJE NEMAJU NIKAKVU VREDNOST! PONAVLJAMO, OVE ĆELIJE NEMAJU NIKAKVU VREDNOST! PRIJAVITE LOKACIJU 'NORTH CENTRAL POSITRONICS LIMITED'-U! ZOVITE 1-9OO-44! ŠIFRA ZA OVAJ APARAT JE 'ŠARDIK.' NUDIMO NAGRADU!

PONAVLJAMO, NUDIMO NAGRADU!"

Glas zaćuta. Edi vide da Roland stoji na rubu čistine i drži Suzanu u prevoju ruke. Zurili su ka zvuku glasa, i kada je snimljena objava ponovo počela, Edi je konačno bio u stanju da se otrese hladnih ostataka košmara. Ustao je i pridružio se Rolandu i Suzani, pitajući se koliko je vekova prošlo od kada je ta objava, programirane za emitovanje samo u slučaju potpunog sloma sistema, bila snimljena.

"OVAJ UREĐAJ SE ISKLJUČUJE! ISKLJUČENJE ĆE BITI DOVRŠENO ZA JEDAN SAT I PET MINUTA! NEMA OPASNOSTI! PONAVLJAMO..."

Edi dodirnu Suzaninu mišicu i ona se osvrnu.

"Koliko ovo već traje?"

"Oko petnaest minuta. Spavao si kao zak..." Ona zaćuta. "Edi, izgledaš grozno! Jesi li bolestan?"

"Ne. Samo sam ružno sanjao."

Roland ga je proučavao na način zbog kojeg se Edi osećao nelagodno. "Ponekad u snovima ima istine, Edi. Kakav je bio tvoj?"

Razmišljao je jedan trenutak, a onda odmahnuo glavom. "Ne sećam se."

"Znaš, u to sumnjam."

Edi slegnu ramenima i podari Rolandu tanušan osmeh. "Onda sumnjaj — samo izvoli. A kako si ti jutros, Rolande?"

"Isto", reče Roland. Njegove bledoplave oči svrdlale su po Edijevom licu.

"Prestanite", reče Suzana. Glas joj je bio oštar, ali Edi uhvati i prizvuk nervoze. "Obojica. Imam pametnije stvari da radim nego da gledam kako vas dvojica obigravate i šutirate jedan drugog u cevanice kao deca koja se igraju naskakanja. Naročito ovog jutra, sa mrtvim medvedom koji pokušava da dranjem uništi čitav svet."

Revolveraš klimnu glavom, ali nastavi da gleda Edija. "U redu... ali, jesi li siguran da ne postoji ništa što želiš da mi kažeš, Edi?"

On tada razmisli o tome — zaista razmisli o tome da mu kaže. Za ono što je video u vatri, za ono što je video u snu. Zaključi da to ne čini. Možda samo zbog sećanja na ružu u vatri, i na ruže koje su prekrivale to polje iz sna u tako basnoslovnom izobilju. Znao je da ne može da ispriča te stvari onako kako su ih njegove oči videle i kako ih je u srcu osetio; mogao je samo da ih obezvredi. I, bar za neko vreme, želeo je da razmotri te stvari sam.

Ali upamti, reče on sebi ponovo.. osim što mu glas u glavi nije mnogo zvučao kao njegov sopstveni.

Zvučao je dublje, ozbiljnije — kao glas stranca. Upamti ružu... i oblik ključa.

"Hoću", promrmlja on.

"Hoćeš šta?" upita Roland.

"Da ti ispričam", reče Edi. "Ako se dogodi nešto što, znaš, izgleda stvarno važno. Ispričaću vam. Oboma.

Ali, sada mi se ne čini važno. Dakle, ako idemo nekud, Šejn, druže stari, da sedlamo konje."

"Šejn? Ko je taj Šejn?"

"I to ću ti ispričati drugi put. U međuvremenu, hajdemo."

Oni spakovaše opremu koju su doneli sa starog logorišta i krenuše natrag, Suzana ponovo u invalidskim kolicima. Edi je pretpostavljao da se ona neće još dugo voziti u njima.

21

Nekada, pre nego što se Edi previše zainteresovao za temu heroina da bi se interesovao za mnogo toga drugog, on i nekoliko prijatelja odvezli su se u Nju Džersi da vide par spid-metal grupa — Antraks i Megadet — na koncertu u Medoulendsu. Smatrao je da je Antraks bio nešto glasniji od ponavljanih objava koje su dopirale iz oborenog medveda, ali nije bio stoprocentno siguran. Roland ih je zaustavio na mestu oko pola milje od čistine u šumi i iskidao šest komadića tkanine sa svoje stare košulje. Nabili su ih u uši i nastavili dalje. Čak ni tkanina nije mnogo umrtvila upornu grmljavinu zvuka.

"OVAJ UREĐAJ SE ISKLJUČUJE!" drečao je medved kada su ponovo stupili na čistinu. On je ležao tamo gde je i pao, u podnožju drveta na koje se Edi popeo, pali Kolos raširenih nogu i kolena u vazduhu, kao dlakavi ženski div koji je umro u pokušaju da se porodi. "ISKLJUČENJE ĆE BITI POTPUNO ZA ČETRDESET SEDAM MINUTA! NEMA OPASNOSTI..."

E, ima, pomisli Edi, sakupljajući razbacane kože koje nisu iskidane tokom napada medveda ili njegovog mlataranja u ropcu. Mnogo opasnosti. Za moje jebene uši. On uze Rolandov opasač i nemo mu ga pruži. Parče drveta koje je deljao ležalo je u blizini; on ga zgrabi i strpa u džep na zadnjoj strani naslona Suzaninih invalidskih kolica dok je revolveraš lagano kopčao široki kožni opasač oko pojasa i privezivao kožnu uzicu.

"...U FAZI ISKLJUČENJA, JEDNA SUBNUKLEARNA ĆELIJA RADI SA JEDNIM PROCENTOM KAPACITETA.

OVE ĆELIJE. ."

Suzana je pratila Edija, sa torbom - svaštarom koju je sama sašila u krilu. Edi joj je pružao kože, a ona ih je trpala u torbu. Kada su ih sve odložili, Roland je kucnuo Edija po mišici i pružio mu ranac. U njemu se nalazilo mahom jelensko meso, teško zasoljeno prirodnim solilom koje je Roland pronašao oko tri milje uz potočić. Revolveraš je već stavio na leđa sličan ranac. Njegova torba — popunjena i ponovo izobličena od raznoraznih stvari — visila mu je sa ramena.

Neobičan povez domaće izrade, sa sedištem od proštepane jelenske kože, visio je sa obližnje grane.

Roland ga skinu, pregleda ga za trenutak, a onda ga nabaci na leđa i priveza kaiševe ispod prsa. Suzana na to načini kiselo lice, i Roland to primeti. Nije pokušao da govori — ovako blizu medveda, ne bi ga čuli ni da se drao iz sve snage — ali je saosećajno slegnuo ramenima i raširio ruke: Znaš da će nam zatrebati.

Ona uzvrati sleganjem ramena. Znam... ali to ne znači da mi se i dopada.

Revolveraš pokaza na drugu stranu čistine. Dva nagnuta, rascepljena stabla smrče obeležavala su mesto gde je Šardik, koga su u ovim krajevima nekada zvali Mir, ušao na čistinu.

Edi se nagnu prema Suzani, napravi krug palcem i kažiprstom, pa podiže upitno obrve. Okej?

Ona klimnu glavom, pa stisnu uši dlanovima. Okej — ali krenimo odavde pre nego što ogluvim.

Njih troje krenuše preko čistine, Edi gurajući Suzanu, koja je držala torbu sa kožama u krilu. U džep na naslonu njenih kolica bili su strpani drugi predmeti: komad drveta u kojem je još najvećim delom bila skrivena praćka bio je samo jedan od njih.

Iza njih, medved je nastavio da riče svoju konačnu komunikaciju sa svetom, saopštavajući im da će isključenje biti potpuno za četrdeset minuta. Edi je jedva čekao. Izlomljene smrče bile su nakrivljene jedna ka drugoj, obrazujući grubu kapiju, i Edi pomisli: Ovde potraga za Rolandovom Mračnom Kulom zaista počinje, bar za nas.

On ponovo pomisli na san — na spiralne prozore koji ispuštaju razmotavane barjake tame, barjake koji su se širili iznad polja ruža kao mrlja — i dok su prolazili ispod nakrivljenih stabala, obuze ga duboko drhtanje.

22

Bili su u stanju da koriste kolica duže nego što je Roland očekivao. Jele su u ovoj šumi bile veoma stare, i njihove raširene grane stvorile su duboki tepih iglica koji je obeshrabrivao najveći deo niskog rastinja.

Suzanine ruke bile su snažne — snažnije nego Edijeve, mada Roland nije smatrao da će još dugo biti tako — i ona je lako okretala točkove po ravnom, senkovitom šumskom podu. Kada su stigli do jednog stabla koje je medved oborio, Roland ju je podigao sa stolice, a Edi je stolicu prebacio preko prepreke.

Iza njih, jedva iole umrtvljen udaljenošću, medved im je govorio, iz sveg mehaničkog glasa, da je kapacitet poslednje aktivne nuklearne subćelije sada zanemarljiv.

"Nadam se da će ti taj prokleti povez čitav dan ostati prazan na ramenima!" viknula je Suzana revolverašu.

Roland se složio, ali nepunih petnaest minuta kasnije, zemljište je počelo da se spušta, a ovaj stari deo šume počela su da zauzimaju manja, mlađa stabla: breze, jove, i nekoliko zakržljalih stabala javora koja su se smrknuto držala za tle. Tepih od iglica tanjio se i točkovi Suzanine stolice počeli su da zapinju za nisko, žilavo žbunje koje je raslo u alejama između stabala.

Njihovo tanko granje odzvanjalo je i čegrtalo po žicama od nerdajućeg čelika. Edi se svom težinom oslonio na jednu od ručica i mogli su tako da nastave još četvrt milje. Onda je kosina počela da biva strmija, a tle pod nogama gnjecavo.

"Vreme za krkače, gospo", reče Roland.

"Da probamo još malo sa stolicom, šta kažete?

Možda će kasnije biti lakše..."

Roland odmahnu glavom. "Ako probaš da se uspneš uz ono brdašce... kako si ti to beše rekao, Edi?

...zdumbaćeš se?"

Edi odmahnu glavom, iscerivši se. "Kaže se 'stumbati se', Rolande. To je termin iz mojih dana uludo straćenih na serfovanje po pločnicima."

"Kako god da kažeš, to znači da ćeš da se preturiš na glavu. Hajde, Suzana. Ideš gore."

"Mrzim što sam bogalj", reče Suzana nadureno, ali dopusti Ediju da je digne sa stolice i pomože mu da je čvrsto uglavi u povez koji je Roland nosio na leđima.

Kada se jednom našla tamo, dodirnula je dršku Rolandovog pištolja. "'Oćeš ovo luče?" upita ona Edija.

On odmahnu glavom. "Ti si brža. A to i sama znaš."

Ona zabrekta i podesi opasač, postavivši dršku pištolja tako da joj je pri desnoj ruci. "Usporavam vas, momci, i to znam... ali ako ikada stignemo do nekog dobrog starog asfaltnog druma, obojicu ima da vas ostavim daleko iza sebe."

"Ne sumnjam", reče Roland... pa nakrivi glavu. Reči su utihnule.

"Bata Meda je konačno dig'o ruke", reče Suzana.

"Falim te, Bože."

"Mislio sam da mu je preostalo još sedam minuta", reče Edi.

Roland podesi kaiševe poveza. "Sat mora da je počeo da mu kasni tokom poslednjih pet ili šest stotina godina."

"Stvarno misliš da je toliko bio star, Rolande?"

Roland klimnu glavom. "Najmanje. A sada je preminuo... koliko znamo, poslednji od Dvanaest Čuvara."

"Jah, e pa pitaj me da l' me boli uvo", odgovori Edi, i Suzana se nasmeja.

"Da li ti je udobno?" upita je Roland.

"Ne. Guzica me već boli, ali nastavi. Samo probaj da me ne ispustiš."

Roland klimnu glavom i krenu niz nagib. Edi ga je sledio, gurajući prazna kolica i pokušavajući da ih ne olupa previše o kamenje koje je počelo da štrči iz tla nalik na velike bele zglobove na šakama. Sada, pošto je medved konačno umuknuo, pomislio je kako izgleda da je šuma previše tiha — to ga natera da se oseća gotovo kao lik iz nekog od onih glupavih starih filmovima o džungli sa ljudožderima i džinovskim majmunima.

23

Trag medveda bilo je lako naći, ali ga je bilo teže pratiti. Oko pet milja od čistine, vodio ih je kroz nisku, vlažnu oblast koja nije baš predstavljala močvaru. U vreme kada je tle počelo da se ponovo diže i pomalo stvrdnjava, Rolandove izbledele farmerke bile su natopljene do kolena i dah mu je bio dug, težak i škripav. Opet, bio je u nešto boljem stanju nego Edi, koji je teško podneo hrvanje sa Suzaninim kolicima kroz mulj i ustajalu vodu.

"Vreme je da se odmorimo i pojedemo nešto", reče Roland.

"O, čoveče, daj da klopam", huktao je Edi. Pomogao je Suzani da izađe iz poveza i spustio ju je na deblo oborenog drveta sa tragovima kandži usečenim u stablo u dugim dijagonalnim žlebovima. Onda je napola seo, a napola se srušio kraj nje.

"Prilično si mi zablatnjavio kolica, beli dečko", reče Suzana. "Sve ću to da metnem u izveštaj."

On podiže obrvu ka njoj. "Čim naiđemo na prvu perionicu za kola, lično ima da te gurnem unutra, čak ću i da ispoliram tu prokletu stvar. Okej?"

Ona se osmehnu. "Dogovorili smo sudar, lepi."

Edi je imao jednu od Rolandovih mešina za vodu privezanu oko pojasa. On je potapša. "U redu?"

"Da", reče Roland. "Ali sada ne previše; još malo svakome od nas pre nego što krenemo dalje. Tako niko neće dobiti grčeve."

"Roland, Izviđač iz Oza", reče Edi i zakikota se dok je skidao mešinu.

"Šta ti je to Oz?"

"Izmišljeno mesto u jednom filmu", reče Suzana.

"Oz je bio mnogo više od toga. Moj brat Henri čitao mi je s vremena na vreme priče. Ispričaću ti jedne noći neku od njih, Rolande."

"Bilo bi dobro", odgovori revolveraš ozbiljno.

"Jedva čekam da pobliže upoznam vaš svet."

"Ipak, Oz nije naš svet. Kao što je Suzana rekla, to je izmišljeno mesto.. "

Roland im pruži komade mesa umotane u nekakvo široko lišće. "Najbrži način da upoznaš neko novo mesto jeste da saznaš o čemu ono sanja. Voleo bih da čujem o tom Ozu."

"Važi, i tu imamo sudar. Suz može da ti ispriča ono o Doroti, Totou i Limenku, a ja ću ti ispričati sve ostalo." On zagrize svoj komad mesa i sa odobravanjem zakoluta očima. Poprimilo je ukus lišća u koje je bilo umotano, i bilo je izvrsno. Edi je smazao svoju porciju, i stomak mu je sve vreme užurbano krčao. Sada, kada je ponovo došao do daha, osećao se dobro — u stvari, sjajno. Telo mu je postajalo sve čvršće i mišićavije, i svaki njegov deo bio je u skladu sa ostalim delovima.

Ne brini, pomisli on. Sve će ponovo da se posvađa do večeras. Mislim da će da nas tera dalje sve dok ne budem spreman da padnem na nos.

Suzana je jela delikatnije, potpomagala je svaki drugi ili treći zalogaj gutljajem vode, prevrtala meso u rukama, odgrizala spolja prema unutra. "Dovrši ono što si započeo sinoć", ponudi ona Rolandu. "Rekao si da misliš da shvataš ta svoja sukobljena sećanja."

Roland klimnu glavom. "Da. Mislim da su oba sećanja istinita. Jedno je malo istinitije od drugog, ali to ne poriče istinitost onog drugog."

"Meni to uopšte nije jasno", reče Edi. "Ili je taj dečak Džejk bio u postaji, ili nije, Rolande."

"To je paradoks — nešto što istovremeno i jeste i nije. Dok se on ne razreši, nastaviću podeljen. To je dovoljno loše, ali osnovna pukotina se širi. Mogu da osetim kako se to dešava. To je... neopisivo."

"Šta misliš da je uzrok tome?" upita Suzana.

"Rekao sam vam da je dečak bio gurnut ispred kola.

Gurnut. E sad, koga to znamo što voli da gura ljude ispred koječega?"

Razumevanje joj osvanu na licu. "Džeka Morta.

Hoćeš da kažeš da je on bio taj koji je gurnuo tog dečaka na ulicu?"

"Da."

"Ali, rekao si da je to učinio čovek u crnom", prigovori Edi. "Tvoj drugar Valter. Rekao si da ga je dečak video — čoveka koji je izgledao kao sveštenik.

Zar ga mališa nije čak i čuo da kaže je to? 'Propustite me, ja sam sveštenik', tako nešto?"

"O, Valter je bio tamo. Obojica su bila tamo, i obojica su gurnuli Džejka."

"Neka neko donese 'torazin' i ludačku košulju", uzviknu Edi. "Roland je upravo skrenuo."

Roland na ovo nije obraćao nimalo pažnje; počeo je da shvata da su štosevi i glupiranje Edijev način da se suoči sa stresom. Kutbert nije bio mnogo drugačiji..

kao što ni Suzana, na svoj način, nije bila mnogo drugačija od Alejna. "Ono zbog čega sam toliko očajan", reče on "jeste to što je trebalo da znam.

Najzad, bio sam u Džeku Mortu, imao sam pristup svim njegovim mislima baš kao što su mi dostupne bile i tvoje, Edi, i tvoje, Suzana. Video sam Džejka dok sam bio u Mortu. Video sam ga kroz Mortove oči, i znao sam da Mort namerava da ga gurne. Ne samo to; sprečio sam ga da to učini. Sve što sam morao da učinim bilo je da uđem u njegovo telo. Ali, on nije ni znao šta je to; toliko je bio usredsređen na ono što je isplanirao, da je mislio da sam ja u stvari samo muva koja mu je sletela na vrat."

Edi poče da shvata. "Ako Džejk nije bio gurnut na ulicu, onda nikad nije ni umro. A ako nikad nije umro, nikad nije ni stigao u ovaj svet. A ako nikad nije stigao u ovaj svet, ti ga nikad nisi ni sreo u postaji. Je li tako?"

"Tako je. Palo mi je čak na pamet i to da, ako Džek Mort već namerava da ubije dečaka, ja treba da ostanem po strani i pustim ga da to učini. Kako bih izbegao stvaranje istog ovog paradoksa koji me sada razdire. Ali, nisam to mogao da učinim. Ja.. ja.. "

"Nisi mogao dvaput da ubiješ to dete, zar ne?" upita Edi tiho. "Svaki put kada zaključim da si mehanizam baš poput onog medveda, iznenadiš me nečim što se zaista čini ljudskim. Prokletstvo."

"Prekini, Edi", reče Suzana.

Edi pogleda revolveraševo blago pognuto lice i načini grimasu. "Izvini, Rolande. Moja majka je govorila da mi je jezik brži od pameti."

"Nema veze. Nekada sam imao prijatelja koji je bio isti kao ti."

"Kutberta?"

Roland klimnu glavom. Zagleda se u svoju dvoprstu šaku jedan dugi trenutak, pa je stisnu u bolnu pesnicu, uzdahnu i ponovo podiže pogled ka njima. Negde, dublje u šumi, slatko zapeva ševa.

"Evo šta ja mislim. Da nisam onomad ušao u Džeka Morta, on opet ne bi gurnuo Džejka tog dana. Ne tada.

Zašto ne? Ka-tet. Jednostavno zato. Prvi put otkad je umro i poslednji od prijatelja sa kojima sam krenuo u ovu potragu, ponovo sam se našao u središtu ka-teta.

"

"Kvarteta?" upita Edi sumnjičavo.

Revolveraš odmahnu glavom. "Ka — reč o kojoj ti misliš kao o 'sudbini', Edi, mada je stvarno značenje složenije i teško ga je definisati, kao što je uvek slučaj sa rečima Uzvišenog Govora. I tet, što znači grupa ljudi sa istim interesima i ciljevima. Nas troje smo tet, na primer. Ka-tet je mesto gde se mnogo života spaja zahvaljujući sudbini."

"Kao u Mostu San Luis Reja", promrmlja Suzana.

"Šta je to?" upita Roland.

"Priča o nekim ljudima koji zajedno umru kada se most preko kojeg prolaze sruši. Veoma je poznata u našem svetu."

Roland klimnu glavom kako bi pokazao da shvata.

"U ovom slučaju, ka-tet je vezao Džejka, Valtera, Džeka Morta i mene. Nije postojala nikakva zamka, kao što sam pretpostavio kada sam shvatio ko treba da bude sledeća žrtva Džeka Morta, jer ka-tet se ne može izmeniti niti prilagoditi volji bilo koga. Ali, ka-tet se može videti, spoznati i shvatiti. Valter je video, i Valter je spoznao." Revolveraš udari pesnicom po butini i uzviknu ogorčeno: "Kako li se samo smejao u sebi, kada sam ga konačno sustigao!"

"Vratimo se onome što bi se dogodilo da nisi sprečio planove Džeka Morta onog dana kada je on pratio Džejka", reče Edi. "Tvrdiš da bi, da Morta nisi zaustavio ti, to učinio neko drugi, ili nešto drugo. Je li tako?"

"Da — zato što to nije bio pravi dan za Džejkovu smrt. Bilo je to blizu tog dana, ali ne baš i sam taj dan.

I ja sam to osetio. Možda bi, neposredno pred sam čin, Mort video da ga neko posmatra. Ili bi se umešao neko sasvim nepoznat. Ili..."

"Ili pajkan", reče Suzana. "Možda bi ugledao pajkana na pogrešnom mestu u pogrešno vreme."

"Da. Pravi razlog — izaslanik ka-teta — nije važan.

Znam iz neposrednog iskustva da je Mort bio prepreden kao matori lisac. Da je naslutio da bilo šta iole nije u redu, otkazao bi to i sačekao neki drugi dan.

Isto tako, znam još nešto. Lovio je prerušen. Onog dana kada je bacio ciglu na glavu Odete Holms, nosio je pletenu kapu i stari džemper nekoliko brojeva preveliki za njega. Želeo je da izgleda kao pijanica, zato što je gurnuo ciglu sa zgrade u kojoj su se nalazile jazbine mnogobrojnih šljokadžija. Shvatate?"

Oni klimnuše glavom.

"Onog dana, godinama kasnije, kada te je gurnuo pred voz, Suzana, bio je odeven kao građevinski radnik. Nosio je veliki žuti šlem o kojem je mislio kao o 'tvrdom šeširu' i lažne brkove. Onog dana kada bi zaista gurnuo Džejka pred vozila, prouzrokujući njegovu smrt, bio bi odeven kao sveštenik. "

"Isuse", reče Suzana, gotovo šapatom. "Čovek koji ga je gurnuo u Njujorku bio je Džek Mort, a čovek koga je video u postaji bio je taj tip kojeg si ti sledio —

Valter."

"Da."

"A dečak je mislio da je to isti čovek zato što su obojica nosili istovetnu crnu odoru?"

Roland klimnu glavom. "Postojala je čak i fizička sličnost između Valtera i Džeka Morta. Ne kao da su bili braća, ne mislim tako, ali obojica su bili visoki muškarci tamne kose i veoma bledog tena. A, imajući u vidu to da je Džejk umirao kada je jedini put dobro video Morta, i da se nalazio na nepoznatom mestu, gotovo izbezumljen od straha, kada je jedini put dobro video Valtera, mislim da se takva greška može i razumeti i oprostiti. Ako u svemu tome postoji neko ko je ispao glup, onda sam to ja, jer nisam ranije shvatio istinu."

"Da li bi Mort znao da ga neko koristi?" upita Edi.

Pomislivši ponovo na sopstvena iskustva i divlje misli kada mu je Roland zauzeo um, nije video kako je Mort mogao da ne zna... ali Roland je odmahivao glavom.

"Valter bi bio krajnje suptilan. Mort bi pomislio da je prerušavanje u sveštenika njegova sopstvena zamisao... ili bar ja tako smatram. Ne bi prepoznao glas uljeza — Valtera — koji mu šapuće duboko u umu, govori mu šta da čini."

"Džek Mort", čudio se Edi. "Bio je to neprestano Džek Mort."

"Da... uz Valterovu pomoć. I tako sam ja na kraju ipak spasao Džejku život. Kada sam naterao Morta da skoči sa platforme metroa pred voz, izmenio sam sve."

Suzana upita: "Ako je taj Valter bio u stanju da ulazi u naš svet — možda kroz sopstvena, privatna vrata — kad god poželi, zar nije mogao da upotrebi nekog drugog da gurne tvog dečaka? Ako je mogao da sugeriše Mortu da se obuče kao sveštenik, onda je mogao da natera i nekog drugog na to... šta je bilo, Edi? Zašto odmahuješ glavom?"

"Zato što mislim da Valter nije hteo da se to dogodi.

Ono što je Valter želeo upravo je ovo što se događa...

da Roland gubi razum, malo po malo. Zar ne?"

Revolveraš klimnu glavom.

"Valter nije mogao to da učini tako čak i da je to želeo", dodade Edi, "zato što je bio mrtav davno pre nego što je Roland pronašao vrata na plaži. Kada je Roland prošao kroz poslednja vrata i ušao u glavu Džeka Morta, dani petljanja matorog Valta bili su okončani."

Suzana razmisli o tome, pa klimnu glavom.

"Shvatam... mislim da shvatam. To putovanje kroz vreme je stvarno zbunjujuća govnarija, zar ne"

Roland poče da uzima svoje stvari i da ih ponovo privezuje. "Vreme je da krenemo dalje."

Edi ustade i navuče svoj ranac. "Može da te uteši bar jedna stvar", reče on Rolandu. "Ti — ili taj tvoj ka-tet — uspeo si da na kraju krajeva spaseš mališu."

Roland je vezivao čvorove uzicama poveza na prsima. Sada je podigao pogled, i plamteća bistrina njegovih očiju natera Edija da ustukne. "Jesam li?"

upita on oštro. "Jesam li, zaista? Ludim malo po malo, pokušavam da živim sa dve verzije iste stvamosti.

Isprva sam se nadao da će jedna ili druga početi da bledi, ali to se ne dešava. U stvari, dešava se upravo suprotno: te dve stvarnosti sve su mi glasnije i glasnije u glavi, i deru se jedna na drugu kao suprotstavljene strane koje ubrzo moraju da zarate.

Zato mi reci, Edi: šta misliš, kako se oseća Džejk? Šta misliš, kako izgleda znati da si mrtav u jednom svetu, a živ u drugom?

Ševa ponovo zapeva, ali niko od njih to nije primetio. Edi je zurio i svetloplave oči koje su plamtele sa Rolandovog bledog lica i nije mogao da smisli šta da kaže.

24

Te noći, ulogorili su se oko petnaest milja istočno od mrtvog medveda, i usnuli snom potpuno iscrpljenih (čak je i Roland prespavao celu noć, iako su mu snovi bili košmarne karnevalske vožnje) da bi se probudili u osvit sledećeg jutra. Edi je bez reči potpalio vatricu i pogledao Suzanu kada je pucanj iz pištolja odjeknuo nedaleko, u šumi.

"Doručak", reče ona.

Roland se vratio tri minuta kasnije sa kožom prebačenom preko ramena. Na njoj je ležalo tek očišćeno telo zeca. Suzana ga je ispekla. Jeli su i krenuli dalje.

Edi je i dalje pokušavao da zamisli kako bi izgledalo da pamti sopstvenu smrt. To mu nikako nije uspevalo.

25

Ubrzo posle podneva, ušli su u predeo gde je većina stabala bila iščupana, a žbunje spljeskano — tu kao da se pre mnogo godina spustio ciklon i stvorio široku i užasnu aleju uništenja.

"Blizu smo mesta koje želimo da pronađemo", reče Roland. "Počupao je sve kako bi raščistio vidik. Naš prijatelj medved nije želeo nikakva iznenađenja. Bio je velik, ali ne i neoprezan."

"Da li je ostavio koje iznenađenje za nas?" upita Edi.

"Možda jeste." Roland se malčice osmehnu i dodirnu Ediju rame. "Ali i da je tako — biće to stara iznenađenja."

Sporo su napredovali kroz tu zonu uništenja.

Većina oborenih stabala bila je vrlo stara — mnoga su se gotovo stopila sa tlom iz kojeg su iznikla — ali još su bila dovoljno isprepletana da bi predstavljala strahovitu prepreku. Bilo bi to dovoljno teško čak i da su sve troje bili fizički čitavi; sa Suzanom privezanom za revolveraša, postala je to vežba tegobnosti i izdržljivosti.

Oborena stabla i čestari niskog rastinja skrivali su trag medveda, tako da ih je i to usporavalo. Sve do sredine dana pratili su tragove kandži na drveću jasne poput prokrčene staze. Ovde, međutim, blizu svog polazišta, medvedov gnev nije bio u potpunosti razularen, i ti zgodni tragovi prolaska nestali su.

Roland se kretao sporo, u potrazi za izmetom u žbunju i pramenovima dlake na deblima preko kojih se medved peo. Trebalo im je čitavo popodne da pređu tri milje kroz tu zbrku u raspadanju.

Edi je upravo zaključio da će ostati bez svetlosti i da će morati da se ulogore u tom jezivom okruženju, kada su došli do skupine razređenih jova. Iza nje je čuo bučni žubor rečice po kamenitom dnu. Iza njih, sunce na zalasku zračilo je sumornim crvenim svetlom iznad gotovo neprohodnog tla preko kojeg su upravo prešli i pravilo ukrštena crna obličja nalik na kineske ideograme.

Roland ih zaustavi i spusti Suzanu. Protegnu leđa, izvijajući se ovamo-onamo sa rukama na kukovima.

"Zanoćićemo?" upita Edi.

Roland odmahnu glavom. "Daj Ediju svoj pištolj, Suzana."

Ona učini kao što joj je rekao, gledajući ga upitno.

"Hajde, Edi. Mesto koje tražimo nalazi se sa druge strane onih stabala. Pogledaćemo. Možda ćemo morati malo i da radimo."

"Zbog čega misliš da..."

"Naćuli uši."

Edi oslušnu i shvati da čuje mašine. Shvati takođe da ih je čuo već neko vreme. "Ne želim da ostavim Suzanu."

"Ne idemo daleko, a ona ima snažan glas. Osim toga, ako postoji opasnost, ona je pred nama — mi ćemo biti između opasnosti i nje."

Edi pogleda Suzanu odozgo.

"Idite — samo se postarajte da se brzo vratite." Ona se osvrnu tamo odakle su došli, zamišljenih očiju. "Ne znam ima li tamo nekoga ili ne, ali osećam da ima."

"Vratićemo se pre mraka", obeća Roland. On krenu ka zastoru od jove i, trenutak kasnije, Edi krenu za njim.

26

Posle petnaest jardi medu drvećem, Edi shvati da idu stazom koju je medved verovatno načinio za sebe tokom godina. Jove su se nadvijale nad njima kao tunel. Zvuci su sada bili glasniji, i on poče da ih razlučuje. Jedan je bio tiho, duboko zujanje. Mogao je da ga oseti u stopalima — blagu vibraciju, kao da nekakva velika mašinerija radi u zemlji. Iznad toga, bliže i urgentnije, ukrštali su se zvuci nalik na jarke brazgotine — cika, škripa, cvrčanje.

Roland prisloni usta uz Edijevo uho i reče: "Mislim da nema mnogo opasnosti ako budemo tihi."

Oni krenuše dalje, još pet jardi, a onda Roland ponovo stade. Izvuče pištolj i odgurnu u stranu pomoću cevi grančicu koja je visila, teška od suncem obojenog lišća. Edi pogleda kroz mali otvor na čistinu na kojoj je medved tako dugo živeo — i odakle je polazio na mnoštvo ekspedicija pohare i strave.

Tu nije bilo niskog rastinja; tle je odavno bilo utabano. Rečica je izvirala iz podnožja kamenog zida visokog oko pedeset stopa i tekla kroz čistinu oblika vrha strele. Sa njihove strane rečice, uspravljena uz zid, nalazila se metalna kutija visoka oko devet stopa.

Krov joj je bio zaobljen, i podsetio je Edija na ulaz u podzemnu železnicu. Prednja strana bila je obojena dijagonalnim žutim i crnim prugama. Zemlja na čistini nije bila crna, poput gornjeg sloja tla u šumi, već čudnovato, prašnjavo siva. Po njoj su bile razbacane kosti i trenutak kasnije Edi shvati da je ono što je smatrao sivim tlom zapravo još kostiju, kostiju toliko starih da su se mrvile u prah.

Stvari su se kretale u prašini — stvari koje su se oglašavale pištanjem i cvrčanjem. Četiri... ne, pet njih.

Mali metalni uređaji, od kojih je najkrupniji bio velik kao štene psa rase 'koli.' Bili su to roboti, shvatio je Edi, ili nešto nalik na robote. Bili su slični jedan drugome i medvedu kojem su nesumnjivo služili na samo jedan način — na vrhu svakoga od njih brzo se okretala majušna radarska antena.

Još kapa za razmišljanje, pomisli Edi. Bože moj, kakav je ovo uopšte svet?

Najkrupniji od tih uređaja izgledao je pomalo kao traktor marke 'ton ka' koji je Edi dobio za svoj šesti ili sedmi rođendan; njegove gusenice podizale su sive oblake koštane prašine dok se on kotrljao unaokolo.

Drugi je ličio na pacova od nerđajućeg čelika. Treći je izgledao kao zmija sačinjena od uzglobljenih čeličnih segmenata — koprcao se i grčio pri kretanju. Oni su obrazovali grubi krug na suprotnoj strani rečice, kretali se u krug i u krug po dubokoj brazdi koju su urezali u zemlji. Dok ih je gledao, Edi je pomislio na karikature koje je viđao u gomilama starih časopisa Saturday Evening Post koje je njegova majka iz nekog razloga čuvala i skladištila u prednjem hodniku njihovog stana. Na karikaturama, zabrinuti muškarci sa zadimljenim cigaretama koračali su po brazdama utabanim u tepihu dok su čekali da im se žene porode.

Kada su mu se oči navikle na jednostavnu geografiju čistine, Edi je video da tamo ima mnogo više od pet tih probranih frikova. Mogao je da vidi još najmanje tuce drugih, a verovatno ih je bilo još skrivenih iza koščatih ostataka medvedovih starih žrtava. Razlika je bila u tome što se drugi nisu kretali.

Pripadnici medvedove mehaničke pratnje pomrli su, jedan za drugim, tokom dugih godina, sve dok nije preostala samo ova mala grupa od njih pet.. a ni oni nisu zvučali jako zdravo, uz svo to cičanje, pištanje i zarđalo cvrčanje. Posebno je zmija izgledala kao da okleva, obogaljena, dok je pratila mehaničkog pacova u krugu. Malo-malo pa bi uređaj koji je pratio zmiju — čelična cigla koja je hodala na zdepastim mehaničkim nogama — stigao do nje i gurnuo je, kao da joj govori da se ne zajebava i da požuri.

Edi se upitao kakav su posao oni obavljali. To svakako nije bila zaštita; medved je bio sačinjen tako da štiti sebe, a Edi je pretpostavljao da bi ih matori Šardik, da je natrapao na njih dok je bio u naponu snage, sažvakao i ispljunuo dok kažeš 'piksla.' Možda su ti robotići bili njegova ekipa za održavanje, izviđači ili kuriri. Pretpostavljao je da bi mogli da budu opasni, ali samo u samoodbrani.. ili odbrani svog gospodara.

Nisu izgledali ratnički.

U stvari, izgledali su vredni sažaljenja. Najveći deo ekipe sada je bio izbačen iz stroja, njihovog gospodara više nije bilo, i Edi je pretpostavljao da oni to nekako znaju. Nisu projektovali opasnost, već čudnu, neljudsku setu. Stari i gotovo istrošeni, koračali su, kotrljali se i koprcali mahnito po brazdi koju su iskopali na ovoj čistini Bogu iza leđa, i Ediju se činilo da gotovo može da pročita zbunjeni tok njihovih misli: Zaboga, zaboga, šta sad? Šta ćemo sad da radimo, kad Njega više nema? I ko će se brinuti o nama, sada, kad Njega više nema? Zaboga, zaboga, zaboga..

Edi oseti kako ga nešto cima za nogavicu i umalo ne vrisnu od straha i iznenađenja. On se obrnu, napevši Rolandov pištolj, i ugleda Suzanu koja ga je gledala širom otvorenim očima. Edi ispusti dugi dah i pažljivo spusti udarač u početni položaj. On kleknu, spusti ruke na Suzanina ramena, poljubi je u obraz i šapnu joj u uho: "Zamalo da ti prosviram tu blesavu glavu metkom — šta radiš tu?"

"Htela sam da vidim", odgovori mu ona šapatom, nimalo zbunjena. Oči joj pređoše na Rolanda, dok se ovaj takođe spuštao u čučanj kraj nje. "Osim toga, bilo mi je jezivo da sedim tamo sama."

Pretrpela je izvestan broj malih ogrebotina dok je puzala za njima kroz žbunje, ali Roland je morao da prizna sebi da je umela da bude tiha kao duh kada je to želela; nije čuo baš ništa. On uze krpu (poslednji ostatak njegove košulje) iz zadnjeg džepa i obrisa krv koja joj je curkala po mišicama. Jedan trenutak je ostao zagledan u ono što je učinio, a onda joj je obrisao i mali ubod na čelu. "Gledaj, onda", reče on.

Glas jedva da mu je bio više od pukog pomeranja usana. "Izgleda da si zaslužila."

Jednom rukom on joj otkri vidik u visini očiju u žbunju zelenila, a onda sačeka dok je ona zaneseno zurila u čistinu. Konačno, ona se odmaknu i Roland pusti žbunje da se ponovo zatvori.

"Žao mi ih je", šapnu ona. "Nije li to ludo?"

"Ni najmanje", uzvrati joj Roland šapatom. "To su stvorenja velike tuge, mislim, na sopstveni, revnosni način. Edi će im prekratiti muke."

Edi smesta poče da odmahuje glavom.

"Da, hoćeš.. osim ako ne želiš da čučiš ovde u onome što nazivaš 'budžakom' čitavu noć. Gađaj im kape. One stvarčice što se obrću."

"Šta ako promašim?" šapnu mu Edi furiozno.

Roland slegnu ramenima.

Edi ustade i sa oklevanjem ponovo nape revolverašev pištolj. On pogleda kroz žbunje servomehanizme koji su kružili po svojoj usamljenoj, beskorisnoj orbiti. Biće to kao da pucam u štenad, pomisli on turobno. Tada vide kako jedan od njih — bila je to stvar koja je ličila na hodajuću kutiju — iz svog središta izbacuje ružan uređaj nalik na klešta i stiska na trenutak zmiju. Zmija se oglasi iznenađenim zujanjem i poskoči napred. Hodajuća kutija uvuče klešta.

Pa.. možda ne baš kao da pucam u štenad, zaključi Edi. On ponovo baci pogled na Rolanda. Roland mu uzvrati pogledom bezizrazno, ruku prekrštenih na grudima.

Stvarno biraš čudno vreme da držiš nastavu, drugar.

Edi pomisli na Suzanu, kako najpre puca medvedu u guzicu, a onda mu raznosi senzorni uređaj dok se ovaj nadnosio nad njom i Rolandom, i oseti se pomalo posramljeno. A bilo je tu još toga: deo njega želeo je da to učini, baš kao što je deo njega želeo da se suprotstavi Balazaru i njegovoj ekipi karakondžula u 'Krivom tornju'. Taj poriv verovatno je bio bolestan, ali to mu nije menjalo suštinsku privlačnost: Da vidimo ko će da ostane na nogama.. da vidimo baš.

Jah, bilo je to prilično bolesno, jašta.

Zamisli da je ovo strelište, i da želiš da osvojiš punjenu kucu za svoju draganu, pomisli on. Ili punjenog medu. On uperi mušicu prema hodajućoj kutiji, pa se osvrnu nestrpljivo kada mu Roland dodirnu rame.

"Izgovori svoju lekciju, Edi. Izgovori je pravilno."

Edi nestrpljivo prošišta kroz zube, ljut zbog ometanja, ali Rolandove oči nisu ni trepnule, tako da je duboko udahnuo i pokušao da sve izbriše iz glave: ciku i škripu opreme koja je radila predugo, tištanja i bolove u telu, spoznaju da je Suzana tu, izdignuta na jagodicama dlanova, da ga posmatra, i dalju spoznaju da je ona najbliža tlu, i da će, ako on promaši jednu od spravica tamo, predstavljati najlakšu metu ukoliko se ova odluči na odmazdu.

"Ne pucam rukom; onaj ko puca rukom zaboravio je očevo lice."

To je pravi vic, pomislio je; on svog matorog ne bi prepoznao ni da se mimoiđe sa njim na ulici. Ali, mogao je da oseti kako reči obavljaju svoje, bistre mu um i smiruju živce. Nije znao da li u sebi ima ono od čega su revolveraši sačinjeni — ta zamisao činila mu se fabulozno neverovatna, mada je znao da je uspeo prilično dobro da se pokaže za vreme pucnjave u Balazarovom noćnom klubu — ali on jeste znao da je jedan deo njega voleo hladnoću koja ga je obuzela kada je izgovorio reči starog, starog katehizma kojem ih je naučio revolveraš; hladnoću i način na koji su se stvari isticale, sa sopstvenom jasnoćom od koje je zastajao dah. Postojao je još jedan deo njega koji je shvatao da je to samo nova smrtonosna droga, ne mnogo drugačija od heroina koji je ubio Henrija i gotovo ubio njega, ali to nije menjalo tanušno, stegnuto zadovoljstvo trenutka. Bubnjalo je to u njemu kao napete žice koje vibriraju na jakom vetru.

"Ne ciljam rukom; onaj ko cilja rukom zaboravio je očevo lice.

Ciljam okom.

Ne ubijam pištoljem; onaj ko ubija pištoljem zaboravio je očevo lice."

A onda, ni ne znajući da namerava to da učini, on istupi iz drveća i obrati se zakotrljanim robotima na suprotnoj strani čistine.

"Ubijam srcem."

Oni prekinuše svoje beskrajno kruženje. Jedan od njih ispusti visoko zujanje koje je moglo biti uzbuna ili upozorenje. Radarske antene, nijedna veća od čokoladice 'herši', okrenuše se prema zvuku glasa.

Edi zapuca.

Senzori se rasprsnuše poput glinenih golubova, jedan za drugim. Sažaljenje je nestalo iz Edijevog srca; bila je tu samo hladnoća, i saznanje da neće prestati, da neće prestati, sve dok posao ne bude završen.

Grmljavina ispuni čistinu u sumraku i odbi se od hrapavog kamenog zida na njenoj širokoj strani.

Čelična zmija napravila je dva koluta i ostala da leži trzajući se u prašini. Najveći mehanizam — onaj koji je Edija podsetio na traktor 'tonka' iz detinjstva — pokušao je da umakne. Edi mu je razneo radarsku antenu u paramparčad dok je ovaj u poskocima bežao po strani brazde. On pade na četvrtasti nos i tanušni plavi plamenovi briznuše mu iz čeličnih duplji gde su mu se nalazile staklene oči.

Jedini senzor koji je promašio pripadao je pacovu od nerđajućeg čelika; taj hitac odbio se od metalnih leđa uz visoko zujanje nalik na komarca. On izbi iz brazde, načini polukrug oko stvari u obliku kutije koja je sledila zmiju, i jurnu preko čistine iznenađujuđe brzo. Ispuštao je ljutito cvrčanje, i dok je smanjivao rastojanje, Edi je mogao da vidi da su mu usta oivičena dugim, oštrim šiljcima. Oni nisu izgledali kao zubi; izgledali su igle za šivaću mašinu, koje se dižu i spuštaju suviše brzo da bi se jasno videli. Ne, izgleda da na kraju krajeva te stvari i nisu baš mnogo bile nalik na štenad.

"Preuzmi ga, Rolande! " viknu on očajnički, ali kada je ugrabio brzi pogled, video je da Roland još stoji sa rukama prekrštenim na grudima, izraza ozbiljnog i dalekog. Mogao je da razmišlja o šahovskim problemima ili starim ljubavnim pismima.

Antena na leđima pacova najednom se spusti.

Promeni malo smer i zazuja pravo prema Suzani Din.

Ostao mi je još jedan metak, pomisli Edi. Ako promašim, odraće joj lice.

Umesto da gađa, on istupi i šutnu pacova iz sve snage. Zamenio je cipele parom mokasina od jelenske kože, i osetio je udarac sve do kolena. Pacov se oglasi zarđalim, čegrtavim piskom, preturi se nekoliko puta po prašini i završi na leđima. Edi je mogao da vidi nešto što je ličilo na zdepaste mehaničke noge kako se ritaju gore-dole. Svaka od njih imala je na vrhu oštru čeličnu kandžu. Te kandže obrtale su se oko ose na kardanskim zglobovima veličine gumica na olovci.

Iz srednjeg dela robota izbi čelična šipka i ponovo prevrnu aparat uspravno. Edi spusti Rolandov revolver, prenebregnuvši poriv da ga umiri slobodnom rukom. Možda je to bio način na koji su pajkane u njegovom svetu učili da gadaju, ali tako se nije radilo ovde. Kad zaboraviš da je pištolj tu, kad ti se čini da pucaš prstom, rekao im je Roland, bićeš blizu toga da naučiš.

Edi povuče oroz. Majušna radarska antena, koja je ponovo počela da se okreće, trudeći se da pronađe neprijatelje, nestade u plavom blesku. Pacov ispusti prigušeni zvuk — kluup! — i svali se mrtav na bok.

Edi se okrenu dok mu je srce tuklo u grudima kao parni čekić. Nije mogao da se seti da je bio ovoliko besan otkad je shvatio da Roland namerava da ga zadrži u svom svetu dok ne zadobije ili izgubi tu prokletu Kulu... drugim rečima, verovatno dok svi oni ne postanu hrana za crve.

On uperi prazan pištolj u Rolandovo srce i progovori stegnutim glasom koji je jedva prepoznao kao svoj. "Da je ovde ostao ijedan metak, mogao bi smesta da prestaneš da brineš o svojoj jebenoj Kuli."

"Prekini, Edi!" reče Suzana oštro.

On je pogleda. "Išao je prema tebi, Suzana, i nameravao da te pretvori u mleveno meso."

"Ali, nije stigao do mene. Ti si sredio njega, Edi. Ti si sredio njega. "

"Ali ne zahvaljujući njemu." Edi krenu da vrati pištolj u futrolu, ali onda shvati, na svoje dalje gađenje, da nema u šta da ga stavi. Suzana je nosila njegovu futrolu. "On i njegove proklete lekcije. On i njegove proklete lekcije."

Rolandov blago zainteresovani izraz lica najednom se izmeni. Oči mu pređoše na tačku iznad Edijevog levog ramena. "DOLE! " viknu on.

Edi nije postavljao pitanja. Gnev i zbunjenost smesta su mu bili izbrisani iz glave. On se baci i, pritom, vide zamagljeni pokret revolveraševe leve šake niz bok. Bože moj, pomisli on, dok je još padao, nije MOGUĆE da je toliko brz, niko ne može da bude toliko brz, ja nisam loš, ali prema Suzani sam spor, a Suzana je prema njemu kao kornjača koja hoda uzbrdo po parčetu stakla..

Nešto mu prohuja tik iznad glave, nešto što je pištalo na njega u mehaničkom besu, i iščupa mu pramen kose. A onda je revolveraš već gađao sa kuka, tri brza hica poput praskova grmljavine, i pištanje prestade. Stvorenje koje je Ediju ličilo na krupnog mehaničkog šišmiša tresnu na zemlju između mesta gde je sada ležao Edi i onog gde je Suzana klečala kraj Rolanda. Jedno njegovo zglobno, rđom isprskano krilo tresnu jednom po tlu, slabo, kao da se ljuti zbog propuštene prilike, a onda se umiri.

Roland pređe do Edija, koračajući lagano u svojim starim, iskrivljenim čizmama. On pruži ruku. Edi je prihvati i pusti Rolanda da mu pomogne da se podigne na noge. Ostao je bez vazduha i ustanovio je da ne može da govori. Možda je i bolje tako... izgleda da svaki put kad otvorim usta nabijem svoju prokletu nogu u njih.

"Edi! Jesi li dobro?" Suzana je prelazila čistinu ka mestu gde je on stajao pognute glave i ruku posadenih na butine, pokušavajući da diše.

"Jah." Reč je zvučala kao kreket. On se uspravi s naporom. "Samo sam malo ošišan."

"Bilo je na drvetu", reče Roland blago. "Nisam ga ni sam video, isprva. Svetlost je varljiva u ovo doba dana." On zastade, pa nastavi istim blagim glasom:

"Ona uopšte nije bila u opasnosti, Edi."

Edi klimnu glavom. Roland je, shvatio je on sada, mogao da pojede hamburger i popije mlečni šejk pre povlačenja pištolja. Toliko je bio brz.

"U redu. Recimo samo da ne odobravam tvoje tehnike podučavanja, o-kej? Ipak, neću da se izvinjavam, i ako to očekuješ, možeš slobodno odmah da prestaneš."

Roland se saže, podiže Suzanu i poče da je čisti.

Učinio je to sa nekakvom nepristrasnom privrženošću, kao što majka čisti svog mališana pošto je ovaj pretrpao jedan od svojih padova u prašinu dvorišta. "Tvoje izvinjenje niti je očekivano, niti neophodno", reče on. "Suzana i ja imali smo razgovor sličan ovome pre dva dana. Zar ne, Suzana?"

Ona klimnu glavom. "Roland smatra da šegrtu povremeno treba dobar šut u tur."

Edi se ogleda po kršu i poče lagano da čisti koštanu prašinu sa pantalona i košulje. "Šta bi bilo kada bih ti rekao da ne želim da budem revolveraš, Rolande, druže stari?"

"Rekao bih da ono što ti želiš nije mnogo važno."

Roland je gledao u metalni kiosk koji je stajao uz kameni zid, i činilo se da je izgubio zanimanje za razgovor. Edi je ovo već video. Kada bi se razgovor usmerio na pitanja šta bi bilo, kad bi bilo, da li bi trebalo da bude, Roland bi uvek izgubio interesovanje.

"Ka? " upita Edi, uz trag svoje stare ogorčenosti.

"Tako je. Ka." Roland ode do kioska i pređe rukom preko žutih i crnih pruga koje su mu se pružale prednjom stranom. "Pronašli smo jedan od dvanaest portala koji okružuju rub sveta... jednu od šest staza prema Mračnoj Kuli.

A to je takođe ka."

27

Edi se vratio po Suzanina kolica. Niko od njega nije zatražio da to učini; želeo je da neko vreme provede sam, da ponovo uspostavi kontrolu nad sobom. Sad, pošto je sa pucanjem bilo gotovo, svaki mišić u njegovom telu kao da je trpeo sopstveni vibrirajući potres. Nije želeo da ga ijedno od njih vidi u takvom stanju — ne zato što bi to možda pogrešno protumačili kao strah, već zato što bi jedno ili oboje prepoznali šta je to: preterano uzbuđenje. Dopalo mu se. Čak i sa šišmišem koji ga umalo nije skalpirao, dopalo mu se.

Sereš, drugar. I to znaš.

Problem je bio u tome što to nije znao. Suočio se sa nečim što je Suzana sama otkrila posle gađanja medveda: mogao je da priča da ne želi da bude revolveraš, kako ne želi da se smuca ovim ludim svetom gde njih troje kao da su jedini živi ljudi, da ono što zaista želi iznad svega jeste da stoji na ćošku Brodveja i Četrdeset druge ulice, da pucka zglobovima prstiju, klopa čili-viršlu i sluša kako mu Kridens Klirvoter Rivajval grme iz slušalica vokmena dok posmatra kako prolaze devojke, one krajnje seksi njujorške devojke sa napućenim 'idi-do-đavola' ustima, dugim nogama i kratkim suknjama. Mogao je da priča o tim stvarima sve dok mu lice ne poplavi, ali njegovo srce znalo je druge stvari. Znalo je da je uživao u tome što je razneo elektronsku menažeriju u paramparčad, bar dok je igra bila u toku, i dok je Rolandov pištolj bljuvao sopstvenu ručnu gromovnu oluju. Uživao je u tome što je šutnuo robota - pacova, iako ga je noga od toga zabolela i iako se usrao od straha. Na neki uvrnuti način, taj deo — deo sa strahom — zapravo kao da je doprinosio uživanju.

Sve je to bilo sasvim dovoljno loše, ali njegovo srce znalo je nešto još gore: da se vrata koja vode natrag u Njujork istog ovog trena pojave pred njim, on možda i ne bi prošao kroz njih. Bar ne dok i sam ne vidi Mračnu Kulu. Počeo je da veruje da je Rolandova bolest zarazna.

Dok se rvao sa Suzaninim kolicima kroz zamršene divljake jove, psujući granje koje mu je šibalo po licu i pokušavalo da mu izbije oči, Edi je shvatio da je u stanju da prizna bar nešto od toga, i to priznanje malo mu je ohladilo krv. Želim da vidim da li izgleda kao što je izgledala u mom snu, pomislio je. Videti nešto takvo... to bi bilo zaista fantastično.

A drugi glas progovori u njemu. Kladim se da su se njegovi drugi prijatelji — oni sa imenima koja zvuče kao da su došla pravo sa Okruglog Stola iz dvora Kralja Artura — kladim se da su oni osećali isto, Edi. A svi oni su mrtvi. Svi do jednog.

Prepoznao je taj glas, sviđalo mu se to ili ne.

Pripadao je Henriju, i zbog toga ga je bilo teško prenebregnuti.

28

Sa Suzanom podignutom na desni kuk, Roland je stajao ispred metalne kutije koja je ličila na ulaz u podzemnu železnicu zatvoren preko noći. Edi ostavi kolica na rubu čistine i priđe im. Dok je to činio, stalno zujanje i vibriranje pod njegovim nogama postalo je glasnije. Mašinerija koja je proizvodila buku, shvatio je, nalazila se ili u kutiji, ili ispod nje. Činilo se da je to čuo ne ušima, već negde duboko u glavi, i u šupljini trbuha.

"Dakle, ovo je jedan od dvanaest portala. Kuda vodi, Rolande? U Diznijev Svet?"

Roland odmahnu glavom. "Ne znam kuda vodi.

Možda nikuda... ili svuda. Postoji mnogo toga što ne znam u vezi sa mojim svetom — to ste svakako oboje shvatili. A postoje i stvari koje sam znao i koje su se izmenile."

"Zato što je svet krenuo dalje?"

"Da." Roland ga okrznu pogledom. "Ovde, to nije govorna figura. Svet zaista kreće dalje, i to sve brže.

Istovremeno, stvari se troše... raspadaju.. " On šutnu metalni leš hodajuće kutije kako bi ilustrovao ono što misli.

Edi pomisli na grubi dijagram portala koji je Roland nacrtao na zemlji. "Je li ovo rub sveta?" upita on, gotovo snebivljivo. "Hoću da kažem, ne izgleda mnogo drugačije od bilo kog drugog mesta." Malo se nasmeja.

"Ako postoji neki ponor, ja ga ne vidim."

Roland odmahnu glavom. "Nije to ta vrsta ruba.

Ovo je mesto gde počinje jedan od Zraka. Ili su me bar tako učili."

"Zraka?" upita Suzana. "Kakvih Zraka?"

"Veliki Starci nisu načinili svet, ali su ga preuredili.

Neki pripovedači vele da su ga Zraci spasli; drugi kažu da su oni seme uništenja sveta. Veliki Starci stvorili su Zrake. To su nekakve linije.. linije koje povezuju... i drže..."

"Govoriš li ti to o magnetizmu?" upita Suzana oprezno.

Njemu se čitavo lice ozari, pretvorivši grube površine i brazde u nešto novo i zapanjujuće, i za trenutak, Edi je znao kako će Roland izgledati ako zaista uspe da stigne do svoje Kule.

"Da! Ne samo o magnetizmu, ali on je deo toga.. i gravitacija.. i pravilan poredak prostora, veličine i dimenzije. Zraci su sile koje povezuju te stvari u jedno."

"Dobrodošli u fiziku ludnice", reče Edi tihim glasom.

Suzana je to ignorisala. "A Mračna Kula? Je li to neka vrsta generatora? Centralni izvor energije za te Zrake?"

"Ne znam."

"Ali znaš da je ovo tačka 'A' ", reče Edi. "Kada bismo dovoljno dugo išli pravom linijom, došli bismo do drugog portala — nazovi je tačka 'C' — na drugom rubu sveta. Ali, pre toga, stigli bismo do tačke 'B'. Do središta. Do Mračne Kule."

Revolveraš klimnu glavom.

"Koliko je putovanje dugo? Da li to znaš?"

"Ne. Ali znam da je odredište veoma daleko, i da udaljenost raste sa svakim danom koji prođe."

Edi se sagnuo da pregleda hodajuću kutiju. Sada se uspravio i zagledao u Rolanda. "To je nemoguće."

Zvučao je kao čovek koji pokušava da objasni malom detetu da u stvarnosti u njegovom plakaru ne živi bauk, da je to nemoguće, zato što stvari kao što su bauci ne postoje, ne stvamo. "Svetovi ne rastu, Rolande."

"Zar ne rastu? Kada sam ja bio dečak, Edi, postojale su mape. Jednu sam posebno upamtio. Zvala se 'Veća kraljevstva Zapadne Zemlje'. Prikazivala je moju zemlju, koja je nosila ime Gilead. Prikazivala je Nizijske Baronije, koje su preplavile bune i građanski rat u godini pošto sam zadobio svoje pištolje, kao i brda, pustinju, planine i Zapadno more. Udaljenost od Gileada do Zapadnog mora bila je velika — hiljadu milja ili više — ali meni je trebalo preko dvadeset godina da tu udaljenost prevalim.

"To je nemoguće", reče Suzana brzo, uplašeno. "Čak i da si čitavu udaljenost prepešačio, ne bi ti trebalo dvadeset godina."

"Pa, moraš da uračunaš i kratke stanke za pisanje razglednica i po koje pivo", reče Edi, ali oboje su ga ignorisali.

"Nisam pešačio, već sam najveći deo puta prešao na konju", reče Roland. "Bio sam — usporavan, da kažem? — tu i tamo, ali najveći deo vremena proveo sam u pokretu. Kretao sam se dalje od Džona Farsona, vođe pobune koja je srušila svet u kojem sam odrastao, koji je želeo moju glavu na kocu u svom dvorištu — pretpostavljam da je za to imao dobre razloge, pošto smo ja i moji saborci bili odgovorni za smrt velikog broja njegovih sledbenika — i pošto sam ukrao nešto što je njemu bilo veoma drago."

"Šta to, Rolande?" upita Edi ljubopitljivo.

Roland odmahnu glavom. "Ta će priča biti ispričana nekog drugog dana... ili možda nikad. Za sada, ne razmišljajte o tome, već o ovome: prešao sam mnogo hiljada milja. Zato što svet raste."

"Nešto poput toga naprosto nije moguće", ponovi Edi. Ali istovremeno, bio je gadno potresen. "Došlo bi do zemljotresa... poplava.. plimskih talasa... i ne znam čega sve ne.. "

"Gledajte!" reče Roland jarosno. "Samo gledajte oko sebe! Šta vidite? Svet koji usporava kao dečja igračka dok istovremeno ubrzava i kreće dalje na neki drugi način, koji niko od nas ne shvata. Pogledaj svoje žrtve, Edi! Pogledaj svoje žrtve, oca ti!"

On načini dva koraka prema rečici, podiže čeličnu zmiju, pregleda je načas, i dobaci Ediju, koji je uhvati levom rukom. Zmija se pritom prelomi na dva dela.

"Vidiš? Istrošena je. Sva stvorenja koja smo pronašli ovde istrošena su. Da mi nismo naišli, ionako bi ubrzo pomrla. Baš kao što bi umro i medved."

"Medved je imao nekakvu bolest", reče Suzana.

Revolveraš klimnu glavom. "Parazite koji su napali prirodni deo njegovog tela. Ali, zašto ga oni nisu napali ranije?"

Suzana ne odgovori.

Edi je razgledao zmiju. Za razliku od medveda, činilo se da je to potpuno veštačka tvorevina, stvar od metala, kola i jardi (ili možda milja) žice tanane poput paučine. A opet, video je mrljice rđe, ne samo na površini polovine zmije koju je još držao, već i u njenoj utrobi. A tamo gde je iscurelo ulje i gde je ušla voda, bila je vlažna mrlja. Ta vlaga istrulila je deo žica, i zelenkasta tvar nalik na mahovinu narasla je preko nekoliko štampanih kola veličine nokta na palcu.

Edi okrenu zmiju naopako. Čelična pločica objavljivala je da je to delo 'North Central Positronics, Ltd'. Tu je bio i serijski broj, ali ne i ime. Verovatno nije bila dovoljno važna da bi dobila ime, pomisli on.

Samo jedna sofisticirana mehanička sadilica sa zadatkom da povremeno klistira starog Bata Medu, da ga održava u redovnom stanju, ili nešto podjednako odvratno.

On ispusti zmiju i obrisa ruke o pantalone.

Roland je podigao aparat koji je ličio na traktor.

Cimnuo je jednu gusenicu. Ona spade lako, zapljusnuvši mu čizme oblakom rđe. On baci to u stranu.

"Sve u ovom svetu ili umire, ili se raspada", reče on ravno. "Istovremeno, sile koje se međusobno kombinuju i daju svetu koherentnost — u vremenu i veličini, baš kao i u prostoru — sve su slabije. Znali smo to još kao deca, ali nismo imali pojma kako će izgledati vreme kraja. Kako smo i mogli? Opet, sada živim u tim vremenima, i ne verujem da ona utiču samo na moj svet. Utiču i na vaš, Edi i Suzana; možda utiču i na milijarde drugih. Zraci se prekidaju. Ne znam je li to uzrok, ili samo još jedan od simptoma, ali znam da je to istina. Hodite! Približite se! Slušajte!"

Dok je Edi prilazio metalnoj kutiji sa naizmeničnim žutim i crnim dijagonalnim prugama, obuze ga snažno i neprijatno sećanje — prvi put posle više godina, zatekao je sebe kako misli na oronulu viktorijansku kućerinu na Dač Hilu, na oko milju od kraja gde su on i Henri odrasli. Ta kućerina, koju su klinci iz komšiluka zvali Palata, zauzimala je plac sa zakorovljenim, neodržavanim travnjakom u ulici Rajnhold. Edi je pretpostavljao da su praktično sva deca u susedstvu čula jezive priče o Palati. Kuća je stajala pogrbljena ispod svojih strmih krovova, i kao da je zijala u prolaznika iz dubokih senki koje su joj pravile strehe.

Prozora više nije bilo, naravno — deca mogu da bacaju kamenje kroz prozore a da se mestu ne približe suviše — ali nije bila obojena sprejom, i nije postala mesto za 'vatanje, niti strelište. Najčudnija od svega bila je jednostavna činjenica njenog neprekidnog postojanja: niko nije izazvao požar da bi dobio osiguranje, ili da bi je naprosto gledao kako gori. Deca su govorila da je ukleta, naravno, i dok je Edi jednog dana stajao sa Henrijem na pločniku i posmatrao je (krenuli su u hodočašće isključivo da bi videli taj predmet bajkovitih glasina, mada je Henri rekao njihovoj majci da idu kod Dalberga po Rakete Hudsi, sa nekim njegovim drugovima), činilo se da je možda zaista ukleta. Zar nije osetio kako neka snažna i neprijateljski nastrojena sila curi sa tih starih viktorijanskih zasenčenih prozora, prozora koji su njemu ličili na fiksirano piljenje opasnog ludaka? Zar nije osetio kako mu neki suptilni vetar mreška dlačice na mišicama i na potiljku? Zar nije imao jasnu intuiciju da će se, ako stupi unutra, vrata zalupiti i zaključati iza njega i da će zidovi početi da se približavaju, mrveći kosti mrtvih miševa u prah, u želji da smrve njegove kosti na isti način?

Ukleta. Puna aveti.

Sada, dok je prilazio metalnoj kutiji, osetio je istovetnu misteriju i opasnost. Noge i ruke počele su da mu se ježe; dlačice na potiljku nakostrešile su mu se i postale grube, isprepletane i nadignute kao u petla. Osetio je kako kraj njega duva isti onaj blagi vetar, mada je lišće na drveću koje je oivičavalo čistinu bilo savršeno nepokretno.

A opet, ipak je hodao prema vratima (jer to je zapravo bilo to, naravno, još jedna vrata, mada su ova bila zaključana i ostaće uvek takva za ljude poput njega), ne zastavši sve dok nije prislonio uho uz njih.

Bilo je to kao da je koknuo pilulu stvarno jake droge pre pola sata, pa je ona tek počela da deluje svom snagom. Čudne boje tekle su kroz tamu iza njegovih očnih jabučica. Činilo se da čuje kako mu glasovi mrmljaju iz dugih hodnika nalik na kamena grla, hodnika osvetljenih nanizanim električnim bakljama. Nekada su te baklje modernog doba zasipale sve jarkim sjajem, ali sada su bile samo sumorna jezgra od plave svetlosti. Osetio je prazninu..

ostavljenost... pustoš.. smrt.

Mašinerija je tutnjala i tutnjala, ali zar u tom zvuku nije postojao neki grubi ton? Nekakva očajnička lupnjava ispod brujanja, poput aritmije obolelog srca?

Osećaj da mašinerija koja proizvodi taj zvuk, mada daleko sofisticiranija čak i od one ugrađene u medveda, sada nekako gubi usklađenost sama sa sobom?

"Sve je nemo u dvoranama mrtvih", čuo je Edi sebe kako šapuće glasom koji ga je izdavao, kao da će se onesvestiti. "Sve je predato zaboravu u dvoranama mrtvih. Gle, stepeništa što stoje u tami; gle, oronule sobe. Ovo su dvorane mrtvih gde paukovi mreže pletu, a velika kola postaju nema, jedno za drugim."

Roland ga grubo povuče natrag i Edi ga pogleda zamućenim očima.

"Dosta", reče Roland.

"Šta god da su stavili unutra, ne ide mu naročito dobro, zar ne?" čuo je Edi sopstveno pitanje. Njegov drhtavi glas kao da je dopirao izdaleka. Još je mogao da oseti snagu koja je izvirala iz te kutije. Dozivala ga je.

"Ne. Ničemu u mom svetu ovih dana ne ide naročito dobro."

"Momci, ako nameravate da se ovde ulogorimo za večeras, moraćete to da obavite lišeni zadovoljstva mog društva", reče Suzana. Lice joj je bilo beličasta mrlja u pepeljastom ostatku sumraka. "Ja odo' tamo iza. Ne sviđa mi se kako me ta stvar tera da se osećam."

"Svi ćemo da se ulogorimo tamo iza", reče Roland.

"Hajdemo."

"Sjajna zamisao", reče Edi. Dok su se udaljavali od kutije, zvuk mašina počeo je da gubi jasnoću. Edi je osećao kako slabi ono što ga je držalo, mada ga je još dozivalo, pozivalo ga da istražuje poluosvetljene hodnike, uspravna stepeništa, oronule sobe gde pauci mreže pletu, a kontrolne table se gase, jedna po jedna.

29

Te noći, u snu, Edi je ponovo hodao Drugom avenijom prema 'Umetničkoj delikatesnoj radnji Toma i Džerija' na uglu Druge i Četrdeset šeste.

Prošao je pored radnje sa pločama i Rolingstonsi su gnunuli iz zvučnika:

"Crvena vrata vidim, ofarb'o bih ih crno Nikakve boje više, nek pređu sve u crno Vidim gde cure idu u letnjoj odeći Okrećem glavu, da l' će moja tama otići..."

Nastavio je da hoda, pored radnje po imenu 'Vaši odrazi' između Četrdeset devete i Četrdeset osme.

Ugledao je sebe u jednom od ogledala koja su visila u izlogu. Pomislio je da izgleda bolje nego što je izgledao godinama — kosa mu je možda bila malo preduga, ali inače, pocrneo je i ojačao. Doduše, odeća... a-a, čoveče.

Živo sranje, od početka do kraja. Plavi blejzer, bela košulja, tamnocrvena kravata, sive pantalone za odelo... nikada u životu nije posedovao garderobu za japije iz pakla.

Neko ga je drmusao.

Edi pokuša da se ukopa dublje u san. Nije želeo da se sada probudi, ne pre nego što stigne do delikatesne radnje i upotrebi ključ kako bi prošao kroz vrata i stupio u polje ruža. Želeo je da sve to ponovo vidi — beskrajni prekrivač crvenila, nadneseno plavo nebo kojim jedre ti veliki brodovi od oblaka, i Mračnu Kulu.

Plašio se tame koja je živela unutar tog jezivog stuba, u iščekivanju da proždere svakoga ko se previše približi, ali svejedno, želeo je ponovo to da vidi. Bilo mu je potrebno to da vidi.

Međutim, ruka nije htela da prestane da ga drma.

San poče da tamni, a miris izduvnih gasova automobila duž Druge avenije postade miris dima od drveta — sada retkog, pošto vatra samo što nije zgasnula.

Bila je to Suzana. Izgledala je uplašeno. Edi sede i obgrli je. Logorovali su na drugoj strani jovinog gaja, tako da su mogli da čuju rečicu koja je žuborila, kroz čistinu prekrivenu kostima.

S druge strane svetlucavog žara u koji se pretvorila njihova logorska vatra, Roland je ležao i spavao. San mu nije bio lak.

Zbacio je sa sebe prekrivač i ležao je sa kolenima privučenim gotovo do grudi. Bez čizama, stopala su mu izgledala bela, uska i nebranjena. Na desnom stopalu nedostajao mu je palac, žrtva onog stvorenja sličnog jastogu, koje mu je takođe otkinulo i deo desne šake.

Stenjao je neku nejasnu frazu, iznova i iznova. Posle nekoliko ponavljanja, Edi shvati da je to fraza koju je izrekao ranije, pre nego što se opružio na čistini gde je Suzana pogodila medveda: Idi, onda — ima i drugih svetova pored ovog. Zanemeo bi na trenutak, a onda uzviknuo dečakovo ime. "Džejk! Gde si? Džejk! "

Pustoš i očaj u njegovom glasu ispuniše Edija užasom. Ruke mu kliznuše oko Suzane i on je čvrsto stisnu uz sebe. Mogao je da oseti njeno drhtanje, iako je noć bila topla.

Revolveraš se okrenu. Svetlost zvezda pade mu u otvorene oči.

"Džejk, gde si? " pozva on u noć. "Vrati se! "

"O, Isuse — opet je otkačio. Šta da radimo, Suz?"

"Ne znam. Samo sam znala da ne mogu to više da slušam sama. Zvuči tako daleko. Tako daleko od svega."

"Idi, onda", promrmlja revolveraš, okrenuvši se natrag na bok i privukavši još jednom kolena, "ima i drugih svetova pored ovih." Utihnuo je na trenutak.

Onda mu se prsa napeše i on uzviknu dečakovo ime dugim krikom od kojeg se ledila krv. U šumi iza njih, neka krupna ptica odlete uz suvo lepršanje krila prema nekom manje uzbudljivom delu sveta.

"Imaš li neku ideju?" upita Suzana. Oči su joj bile širom otvorene i vlažne od suza. "Možda bi trebalo da ga probudimo?"

"Ne znam." Edi vide revolverašev pištolj, onaj koji je nosio na levom kuku. Bio je smešten, u futroli, na uredno presavijeni kvadrat kože nadomak ruke od mesta gde je Roland ležao. "Mislim da ne smem", dodade on najzad.

"To ga izluđuje."

Edi klimnu glavom.

"Šta da radimo sa time? Edi, šta da radimo? "

Edi to nije znao. Antibiotik je zaustavio infekciju izazvanu ujedom onog jastog-stvora; sada je Roland ponovo goreo od infekcije, ali Edi je smatrao da na svetu ne postoji antibiotik koji bi ovaj put izlečio ono što ne valja.

"Ne znam. Lezi kraj mene, Suz."

Edi prebaci kožu preko oboje, i nešto kasnije njeno drhtanje se primiri.

"Ako poludi, može nam nauditi", reče ona.

"Kao da to ne znam." Ta neprijatna zamisao pala mu je na pamet, podsetivši ga na medveda — na njegove crvene, mržnjom ispunjene oči (a zar tamo nije bilo i zbunjenosti koja je vrebala duboko u tim crvenim bezdanima?) i na smrtonosne, oštre kandže.

Edi pomeri pogled prema revolveru, koji je ležao tako blizu Rolandove zdrave leve šake, i ponovo se seti koliko je Roland bio brz kada je video kako se mehanički šišmiš obrušava na njih. Toliko brz, da se činilo da mu je šaka nestala. Ako revolveraš poludi, i ako on i Suzana postanu žiža tog ludila, oni neće imati nikakve šanse. Baš nikakve.

On utisnu lice u toplo udubljenje Suzaninog vrata i sklopi oči.

Nedugo zatim, Roland prestade da bulazni. Edi podiže glavu i pogleda tamo. Činilo se da revolveraš ponovo prirodno spava. Edi pogleda Suzanu i vide da je i ona usnula. On leže kraj nje, nežno joj poljubi oblu dojku, i zatvori i sam oči.

Ali, ti nećeš, drugar; ti ćeš da ostaneš budan dugo, dugo.

Ali, putovali su dva dana i Edi je bio umoran do kostiju. Otplutao je.. u dubinu.

Natrag u san, pomislio je usput. Hoću da se vratim na Drugu aveniju.. natrag kod Toma i Džerija. To je ono što hoću.

Međutim, te noći, san se nije vratio.

30

Kada je sunce izašlo, brzo su doručkovali, prepakovali i preraspodelili opremu, a onda se vratili na čistinu u obliku klina. Na jasnoj svetlosti jutra nije izgledala tako jezivo, ali sve troje dobro su se trudili da se drže dalje od metalne kutije sa upozoravajućim crnim i žutim prugama. Ako se Roland uopšte sećao košmara koji su ga progonili tokom noći, nije to ničim pokazivao. Obavio je jutarnje poslove kao i uvek, u zamišljenoj, tupoj tišini.

"Kako namerevaš da držiš pravolinijski pravac odavde?" upita Suzana revolveraša.

"Ako su legende tačne, ne bi trebalo da bude problema. Sećaš se kada si pitala za magnetizam?"

Ona klimnu glavom.

On prekopa torbu i konačno izvuče kvadratić od stare, gipke kože. Kroz nju je bila provučena srebrna igla.

"Kompas!" reče Edi. "Ti stvarno jesi izviđač!"

Roland odmahnu glavom. "Nije to kompas. Znam šta su kompasi, naravno, ali prošle su godine otkad sam video nekog od njih. Svoj pravac određujem po suncu i zvezdama, a one me čak i u ovim danima sasvim dobro služe."

"Čak i u ovim danima?" upita Suzana, malčice nelagodno.

On klimnu glavom. "Pravci sveta takođe se razilaze."

"Hriste", reče Edi. On pokuša da zamisli svet gde pravi sever lukavo klizi prema istoku ili zapadu i odustade gotovo istog trena. Od toga ga je spopala mala mučnina, kao što ga je uvek spopadala mučnina kada bi pogledao sa vrha visoke zgrade.

"Ovo je samo igla, ali jeste od čelika i trebalo bi da posluži našem cilju jednako kao kompas. Sada je naš pravac kretanja duž Zraka, a igla će to i pokazati." On ponovo prekopa torbu i izvadi jadno načinjenu keramičku šolju. Sa strane joj se pružala napuklina.

Roland je popravio taj artefakt, koji je pronašao na starom logorištu, borovom smolom. Sada je otišao do rečice, uronio šolju u nju i vratio se do mesta gde je Suzana sedela u kolicima. Pažljivo je spustio šolju na rukonaslon kolica, i kada se površina vode unutra umirila, ubacio je iglu. Ona potonu do dna i ostade tamo.

"Au!" reče Edi. "Sjajno! Bacio bih ti se pod noge od čuđenja, Rolande, ali neću da izgužvam čakšire."

"Nisam završio. Drži čvrsto šolju, Suzana."

Ona učini tako i Roland je gurnu polako preko čistine. Kada se našla na oko dvanaest stopa ispred vrata, on pažljivo okrenu kolica tako da im bude okrenuta leđima.

"Edi!" uzviknu ona. "Gledaj ovo!"

On se naže nad keramičku šolju, marginalno svestan toga da voda već curi kroz Rolandov priručni zaptivač. Igla se lagano dizala ka površini. Dosegla ju je i počela da poskakuje dostojanstveno poput bilo kog plovka. Pružala se u pravcu koji je pokazivao pravu liniju od portala iza njih, u staru, gustu šumu pred njima. "Svetog mu sveca — plutajuća igla. Sada sam zaista video sve."

"Drži šolju, Suzana."

Ona je uhvati čvrsto dok je Roland gurao kolica dalje na čistinu, pod pravim uglovima u odnosu na kutiju. Igla je izgubila svoju uporišnu tačku, na trenutak je poskakivala nasumično, a onda ponovo potonula na dno šolje. Kada je Roland gurnuo kolica unazad do polazišnog mesta, ponovo se uzdigla i pokazala im put.

"Kad bismo imali gvozdene opiljke i list papira", reče revolveraš, "mogli bismo da raspemo opiljke po površini papira i da ih posmatramo kako se skupljaju u liniju koja bi pokazala isti taj pravac."

"Hoće li se to dogoditi čak i kada napustimo Portal?" upita Edi.

Roland klimnu glavom. "A to nije sve. Možemo i da vidimo Zrak."

Suzana pogleda preko ramena. Pritom laktom udari o šolju. Igla se besciljno njihala dok se voda unutra ljeskala.. a onda se čvrsto vratila u prvobitni pravac.

"Ne tamo", reče Roland. "Pogledajte dole, oboje —

Edi, u noge, Suzana, u krilo."

Poslušaše ga.

"Kada vam budem rekao da podignete pogled, gledajte pravo pred sebe, u smeru koji pokazuje igla.

Ne gledajte ništa posebno; neka vam oko ugleda ono što samo poželi. A sad — podignite pogled!"

Učiniše tako. Za trenutak, Edi nije video ništa osim šume. On pokuša da natera oči da mu se opuste.. i najednom, bilo je tu, kao što je oblik praćke bio tu, u čvoru drveta, i on shvati zbog čega im je Roland rekao da ne gledaju ništa posebno. Učinak Zraka ispoljavao se svuda duž njegovog pravca, ali bio je suptilan. Iglice borova i smrče pokazivale su tamo. Zeleno grmlje raslo je pomalo ukoso, a zakošenost se pružala u pravcu Zraka. Nisu sva stabla koje je medved srušio kako bi raščistio vidik pala duž te kamuflirane staze — koja se pružala jugoistočno, ako Edi nije pobrkao strane sveta — ali većina jeste, kao da ih je sila koja je izvirala iz kutije gurnula onamo dok su se klatila.

Najjasniji dokaz bio je u načinu na koji su senke padale na tle. Dok se sunce dizalo na istoku, sve su pokazivale prema zapadu, naravno, ali kada je Edi pogledao prema jugoistoku, ugledao je grubu unakrsnu šaru koja je postojala samo duž linije koju je pokazivala igla u šolji.

"Izgleda da vidim nešto", reče Suzana sumnjičavo, "ali..."

"Gledaj senke! Senke, Suz!"

Edi vide kako joj se oči šire kada joj se sve sklopilo.

"Bože! Tu je! Baš tu! Kao kad neko ima prirodni razdeljak u kosi!"

Sad kad je Edi to video, nije to više mogao da porekne; nejasni prolaz kroz zamršeni čestar oko čistine, pravolinijski smer koji se pružao duž Zraka.

Najednom je bio svestan toga koliko mora da je ogromna sila koja teče oko njega (i verovatno pravo kroz njega, kao rendgenski zraci), i morao je da stavi pod kontrolu poriv da odstupi, bilo udesno, bilo ulevo.

"Čuj, Rolande, od ovoga neću ostati sterilan, zar ne?"

Roland slegnu ramenima, uz osmejak.

"Kao rečno korito", čudila se Suzana. "Rečno korito toliko obraslo rastinjem da jedva može da se vidi... ali i dalje je tu. Šare senki neće se uopšte izmeniti dok god smo unutar staze Zraka, zar ne?"

"Ne", reče Roland. "Menjaće pravac kako se sunce kreće po nebu, naravno, ali uvek ćemo biti u stanju da vidimo pravac Zraka. Morate da upamtite da je on tekao istom stazom hiljadama — možda desetinama hiljada godina. Pogledajte gore, vas dvoje, u nebo!"

Učiniše tako i videše da se i tanki cirusi takođe pružaju u unakrsnoj šari duž pravca Zraka... a oni oblaci unutar trase njegove sile tekli su brže nego oni sa jedne ili druge strane. Odgurivani su prema jugoistoku. Odgurivani prema Mračnoj Kuli.

"Vidite? Čak i oblaci moraju da se povinuju."

Malo jato ptica letelo je prema njima. Kada su ptice stigle do staze Zraka, sve su za trenutak bile odbijene prema jugoistoku. Iako je Edi jasno video kako se to zbiva, njegove oči teško su to mogle da poveruju. Kada su ptice prešle preko uskog koridora uticaja Zraka, vratile su se svom pređašnjem smeru.

"Pa", reče Edi, "pretpostavljam da treba da krenemo. Putovanje od hiljadu milja počinje jednim jedinim korakom, i ostala sranja u tom smislu."

"Čekajte malo." Suzana je gledala u Rolanda. "To nije samo hiljadu milja, zar ne? Ne više. O kolikoj udaljenosti zaista pričamo, Rolande? Pet hiljada milja?

Deset?"

"To ne znam. Biće jako daleko."

"E, pa kako ćemo, do đavola, da stignemo tamo, dok me vas dva gurate u ovim prokletim kolicima?

Imaćemo sreće ako budemo prelazili tri milje dnevno kroz te Zabiti, i ti to znaš."

"Put je otvoren", reče Roland strpljivo, "i to je za sada dovoljno. Možda će nastupiti vreme, Suzana Din, kada ćemo putovati brže nego što će ti se dopasti."

"Ma nemoj?" Ona ga pogleda ratoborno, i oba muškarca ugledaše Detu Voker kako opasno poigrava u njenim očima. "Čekaju te trkačka kola? Ako je tako, bilo bi fino kad bismo imali neki prokleti drum po kojem bismo ih vozili!"

"Zemljište i način na koji putujemo po njemu menjaće se. Uvek je tako."

Suzana mahnu rukom prema revolverašu; ma hajde, govorio je taj gest. "Zvučiš kao moja stara mama, kada je pričala da će se Bog postarati."

"Zar nije do sada?" upita Roland ozbiljno.

Ona se zagleda u njega u trenutku nemog iznenađenja, a onda zabaci glavu i nasmeja se nebesima. "Pa, izgleda da to zavisi od toga kako gledaš na stvari. Sve što mogu da kažem, Rolande, jeste da, ako je ovo Njegovo staranje, ne bi' nipošto volela da vidim šta bi bilo da nas ostavi da gladujemo."

"Hajdemo, da obavimo to", reče Edi. "Hoću da se uklonim odavde. Ne dopada mi se ovo mesto." I to je bilo istina, ali ne i sve. Takođe je osećao duboku želju da stupi na tu skrivenu stazu, na taj zaklonjeni drum.

Svaki korak bio je korak bliže polju ruža i Kuli koja je njime dominirala. On shvati — ne bez izvesnog čuđenja — da namerava da vidi tu Kulu... ili da umre pokušavajući.

Čestitam, Rolande, pomisli on. Uradio si to. Ja sam jedan od preobraćenih. Neka neko kaže aleluja.

"Postoji još jedna stvar, pre nego što krenemo."

Roland se saže i razveza kožnu vrpcu oko leve butine.

Onda lagano poče da raskopčava opasač sa pištoljem.

"Šta ti je sad?" upita Edi.

Roland oslobodi opasač i pruži mu ga. "Znate zašto ovo radim", reče smireno.

"Stavi to natrag, čoveče!" Edi oseti kako se u njemu kotrlja strašno komešanje suprotstavljenih emocija; osećao je kako mu prsti drhte čak i u stisnutim pesnicama. "Šta to misliš da činiš? "

"Gubim razum, malo po malo. Sve dok se rana u meni ne zatvori — ako se ikada zatvori — nisam kadar da nosim ovo. A vi to znate."

"Uzmi, Edi", reče Suzana tiho.

"Da nisi nosio tu prokletu stvar sinoć, kada me je napao onaj šišmiš, ovog jutra falila bi mi glava od nosa nagore!"

Revolveraš odgovori nastavivši da pruža svoj preostali pištolj Ediju. Stav njegovog tela govorio je da je spreman da ostane tako čitav dan, ako mora.

"U redu!" uzviknu Edi. "Prokletstvo, u redu! "

On zgrabi opasač sa pištoljem iz Rolandove ruke i prikopča ga sebi oko pojasa u nizu grubih pokreta.

Trebalo bi da mu lakne, pretpostavljao je — zar nije posmatrao taj pištolj kako leži tako blizu Rolandove ruke usred noći, i razmišljao o tome šta bi se desilo da Roland zaista otkači? Zar nisu i on i Suzana razmišljali o tome? Ali, olakšanja nije bilo. Samo straha, krivice i čudne, bolne tuge koja ga je terala na suze.

Izgledao je tako čudno bez svojih pištolja.

Tako pogrešno.

"Okej? Sad kad sjebani šegrti imaju pištolje, a učitelj je nenaoružan, možemo li, moliću, da pođemo?

Ako nešto veliko nasrne iz žbunja na nas, Rolande, uvek možeš da ga gađaš nožem."

"O, to", promrmlja on. "Umalo da zaboravim." On uze nož iz torbe i pruži ga, drškom napred, Ediju.

"Ovo je smešno! " dreknu Edi.

"Život je smešan."

"Jah, napiši to na razglednici i pošalji jebenom Riders Dajdžestu." Edi nabi nož za pojas i pogleda prkosno u Rolanda. "Možemo li sad da krenemo?"

"Postoji još jedna stvar", reče Roland.

"Ama, čoveče, tako ti Isusa! "

Osmeh ponovo dodirnu Rolandova usta. "Samo se šalim", reče on.

Edi zinu. Iza njega, Suzana ponovo poče da se smeje. Zvuk se uzdiže, muzikalan poput zvona, u jutarnjoj tišini.

31

Trebalo im je gotovo čitavo jutro da prođu kroz zonu uništenja kojom se veliki medved štitio, ali napredovanje je bilo malo lakše duž staze Zraka, i kada su jednom ostavili za sobom napadalo mrtvo granje i zamršeno nisko rastinje, ponovo je počela duboka šuma i bili su u stanju da se kreću brže. Potok koji je izvirao iz kamenog zida na čistini užurbano im je tekao s desne strane. Pridružilo mu se nekoliko malih pritoka, i zvuk mu je sada bio dublji. Ovde je bilo više životinja — čuli su ih kako se kreću kroz šumu, za svojim dnevnim poslovima — a dvaput su ugledali male skupine jelenova. Jedan od njih, jelen sa plemenitim rogovima na uzdignutoj i upitnoj glavi, izgledao je kao da je težak najmanje trista funti. Potok se udaljio od njihove staze kada su ponovo počeli da se uspinju. I, kada je popodne počelo da klizi u veče, Edi ugleda nešto.

"Možemo li ovde da stanemo? Da se odmorimo nakratko?"

"Šta je bilo?" upita Suzana.

"Da", reče Roland. "Možemo da stanemo."

Edi najednom ponovo oseti Henrijevo prisustvo, poput težine koja mu se spustila na ramena. O, vidi tog malog peška. Je l' to peško nešto vidi u drvetu?

'Oće l' to peško nešto da izdelje? 'Oće li? Ooo, zar to nije SLATKO?

"Ne moramo da stanemo. Mislim, nije važno. Samo sam..."

"...video nešto", dovrši Roland umesto njega. "Šta god to bilo, prestani da 'ladiš tu svoju labrnju i uzmi."

"Stvarno, nije to ništa naročito." Edi oseti kako mu topla krv navire u obraze. Pokuša da odvrati pogled od stabla jasena koje mu je zapalo za oko.

"Ali jeste. To je nešto što ti treba, tako da nema ni govora da nije ništa naročito. Ako tebi treba, Edi, treba i nama. Ono što nam ne treba jeste čovek koji ne može da se otarasi nepotrebnog prtljaga sećanja."

Topla krv postade vrela. Edi je stajao, plamtećeg lica okrenutog prema mokasinama još trenutak, i osećao da mu je Roland pogledao pravo u zbunjeno srce tim svojim svetloplavim očima strelca.

"Edi?" upita Suzana radoznalo. "Šta je to, mili?"

Njen glas dade mu hrabrost koja mu je bila potrebna. On ode do tanane, prave jasike, izvukavši Rolandov nož iz opasača.

"Možda ništa", promrmlja i natera sebe da doda:

"Možda mnogo toga. Ako ne zajebem stvar, možda veoma mnogo."

"Jasen je plemenito drvo, puno moći", primeti Roland iza njega, ali Edi jedva da ga je čuo. Henrijev podrugljivi, razmetljivi glas je nestao; njegov stid nestao je sa njim. Mislio je samo na onu jednu granu koja mu je zapala za oko. Malo je debljala i izobličavala se tamo gde se spajala sa stablom. Ta čudno oblikovana debljina bila je ono što je Edi želeo.

On pomisli na oblik ključa zakopan unutar nje — ključa koji je načas video u vatri pre nego što su se gorući ostaci vilične kosti ponovo izmenili i pre nego što se pojavila ruža. Tri izokrenuta 'V', središnje 'V' i dublje i šire od ostala dva. I mali oblik slova 's' na kraju. To je bila tajna.

Vrati mu se dašak sna. Dad-a-čam, dad-a-či, imaš ključ, ne brini ti.

Možda, pomisli on. Ali ovaj put moraću da izvučem sve. Mislim da ovaj put devedeset posto neće biti dovoljno.

Uz veliki oprez, on odseče granu sa stabla, pa skrati uži kraj. Ostalo mu je debelo parče jasena dugo oko devet inča. Bilo mu je teško i živo u ruci, veoma živo i sasvim voljno da oda svoj tajni oblik... ali samo čoveku dovoljno veštom da mu to izmami.

Je li on bio taj čovek? I da li je to uopšte bilo važno?

Edi Din pomisli da je odgovor na oba pitanja da.

Revolveraševa čitava leva šaka sklopi se oko Edijeve desne. "Mislim da znaš neku tajnu."

"Možda i znam."

"Možeš li da je odaš?"

On odmahnu glavom. "Mislim da je bolje da to još ne činim. Još ne."

Roland razmisli o tome, pa klimnu glavom. "U redu.

Hoću da ti postavim jedno pitanje, a onda ćemo da ostavimo to na miru. Da li si možda video neki put do srca mog... mog problema?"

Edi pomisli: I ovo je najbliže što će ikada doći do toga da pokaže očaj koji ga izjeda živog.

"Ne znam. U ovom trenutku ne mogu to sa sigurnošću da ti kažem. Ali, nadam se, čoveče. Stvarno, stvarno se nadam."

Roland ponovo klimnu glavom i pusti Edijevu ruku.

"Hvala ti. Još imamo dva sata dobre dnevne svetlosti — što da ih ne iskoristimo?"

"Fino, što se mene tiče."

Krenuše dalje. Roland je gurao Suzanu, a Edi je hodao ispred njih i držao parče drveta sa skrivenim oblikom ključa. Ono kao da je pulsiralo sopstvenom toplotom, tajno i moćno.

32

Te noći, pošto su večerali, Edi uze revolverašev nož iz opasača i poče da delje. Nož je bio zapanjujuće oštar i kao da se nije ni najmanje tupio. Edi je radio polako i pažljivo uz svetlost vatre, obrtao je parče jasena ovamo-onamo u rukama i posmatrao kako se uvojci finog drveta uzdižu pod njegovim dugim, sigurnim potezima.

Suzana je legla, ispreplela prste ispod glave i zagledala se u zvezde koje su se lagano kotrljale po crnom nebu.

Na rubu logorišta, Roland je stajao izvan sjaja vatre i osluškivao glasove ludila koji su se još jednom uzdigli u njegovom bolnom, zbunjenom umu.

Postojao je dečak.

Nije postojao nikakav dečak.

Jeste.

Nije.

Jeste.

On zatvori oči, uhvati se za bolno čelo hladnom šakom i zapita koliko će još vremena proći pre nego što naprosto ne pukne, kao prezategnuta struna luka.

O, Džejk, pomisli on. Gde si? Gde si?

A iznad njih troje, Stara Zvezda i Stara Mati uzdigli su se na svoja mesta i zapiljili jedno u drugo preko zvezdanih ruina svog drevnog, raskinutog braka.

II - Ključ i ruža

1

Džon 'Džejk' Čembers se tri nedelje hrabro borio protiv ludila koje je narastalo u njemu. Za to vreme osećao se kao poslednji čovek na prekookeanskom brodu koji tone, čovek koji radi na pumpama na dnu broda kako bi sebi spasao život, u pokušaju da održi plutanje broda sve dok se ne okonča oluja, dok se nebesa ne raščiste i pomoć ne stigne... pomoć odnekud. Pomoć od bilo kud. Dana 29. maja 1977, četiri dana pre nego što se okončala škola i počeo letnji raspust, konačno se suočio sa činjenicom da nikakva pomoć neće stići. Bilo je vreme da se preda; vreme da dopusti oluji da ga odnese.

Poslednja kap u čaši bio je njegov završni sastav iz engleskog.

Džon Čembers, Džejk za tri ili četiri dečaka koji su mu bili gotovo prijatelji (da je njegov otac znao tu činjeničicu, nesumnjivo bi šiznuo), završavao je svoju prvu godinu u školi Pajper. Iako je imao jedanaest godina i išao u šesti razred, bio je sitan za svoj uzrast, i ljudi koji bi ga prvi put sreli često su mislili da je mnogo mlađi. U stvari, ponekad su ga zabunom smatrali za devojčicu sve do pre godinu i nešto, kada se toliko uskopistio da ga ošišaju da je njegova majka konačno popustila i to dozvolila. Sa njegovim ocem, naravno, nije bilo nikakvih problema oko šišanja.

Njegov otac se samo iskezio svojim tvrdim kezom od nerđajućeg čelika i rekao: Mali hoće da izgleda kao marinac, Lori. Odlično.

Za oca, on nikada nije bio Džejk, a retko Džon. Za oca, on je obično samo 'mali.'

Škola Pajper, objasnio mu je otac prethodnog leta (bilo je to leto Dvestagodišnjice — svo u zastavama, barjacima i sa njujorškom lukom ispunjenom jedrenjacima) bila je, sasvim jednostavno, Najbolja Prokleta Škola U Zemlji Za Dečaka Tvog Uzrasta.

Činjenica da su primili Džejka nije imala nikakve veze sa novcem, objasnio je Elmer Čembers... gotovo je insistirao na tome. Bio je divljački ponosit zbog te činjenice, mada, čak i sa deset godina, Džejk je sumnjao da to možda i nije istinita činjenica, da je to možda gomila sranja koju je njegov otac pretvorio u činjenicu kako bi mogao uzgredno da je ubaci u razgovor prilikom ručka ili koktela: Moj mali? O, on pohađa Pajper. Najbolju Prokletu Školu U Zemlji Za Dečaka Njegovog Uzrasta. Tu školu ne možeš kupiti novcem, znaš; za Pajper, ili imaš mozga, ili ti ništa ne vredi.

Džejk je bio savršeno svestan da je u paklenoj peći uma Elmera Čembersa, veliki ugljenik želje i gledišta često bio razbijen u tvrde dijamante koje je ovaj zvao činjenicama.. ili, u neformalnijim okolnostima, 'činjeničicama.' Njegova omiljena fraza, izgovarana često i sa poštovanjem, bila je Činjenica je, i on ju je koristio u svakoj mogućoj prilici.

Činjenica je, novac nikoga ne dovodi u Školu Pajper, rekao mu je otac tog Dvestagodišnjeg leta, leta plavog neba, zastava i jedrenjaka, leta koje je u Džejkovom pamćenju izgledalo zlatno zato što još nije počeo da gubi razum i sve o čemu je morao da brine bilo je da li može ili ne može da se snade u školi Pajper, koja je zvučala kao gnezdo za tek ispilele genije. Jedino što te vodi u mesto kao što je Pajper jeste ono što imaš tu gore. Elmer Čembers se nagnuo preko radnog stola i kucnuo po središtu sinovljevog čela tvrdim, nikotinom umrljanim prstom. Kapiraš, mali?

Džejk je klimnuo glavom. Nije bilo neophodno da razgovara sa ocem, zato što je njegov otac tretirao svakoga — uključujući i svoju ženu — onako kako je tretirao sebi podređene u TV mreži, gde je bio glavni za programiranje i priznati majstor za Lovinu. Sve što si morao da radiš bilo je da slušaš, klimaš glavom na pravim mestima i posle izvesnog vremena on bi te pustio da odeš.

Dobro, rekao je njegov otac, paleći jednu od osamdeset 'kamel' cigareta koje je pušio svakodnevno. Onda se razumemo. Ima guzica da ti otpadne od rada, ali možeš da uspeš. Oni nam nikada ne bi poslali ovo da nije tako. Podigao je pismo o prijemu iz škole Pajper i zašuštao njime. U tom gestu bilo je nekog divljačkog trijumfa, kao da je pismo bilo životinja koju je ubio u džungli, životinja koju će sada odrati i pojesti. Onda puno radi. Zaradi ocene. Da se tvoja majka i ja ponosimo. Ako završiš godinu sa svim peticama, vodimo te u Diznijev Svet. To je nešto za šta se valja potruditi, zar ne, maleni?

Džejk je zaradio ocene — sve petice (u stvari, sve do pre tri nedelje). Pretpostavljao je da mu se majka i otac ponose, mada su bili prisutni toliko malo da je to bilo teško ustanoviti. Obično nije tu bilo nikoga kada bi se vratio iz škole osim Grete Šo — kućne pomoćnice — pa je tako na kraju njoj pokazivao svoje zadatke ocenjene peticom. Potom su se oni selili u tamni ugao njegove sobe. Ponekad ih je Džejk prelistavao i pitao se znače li oni uopšte nešto. Želeo je da znače, ali ozbiljno je sumnjao u to.

Džejk nije verovao da će ići tog leta u Diznijev Svet, sa prosekom pet-nula, ili bez njega.

Smatrao je da je ludnica mnogo izglednija.

Dok je ulazio kroz dupla vrata škole Pajper u 8:45 ujutro, 29. maja, dođe mu strašna vizija. Video je svog oca u kancelariji na trgu Rokfeler br. 7O, kako se naginje preko radnog stola sa 'kamelom' koji mu štrči iz ugla ustiju, i priča jednome od podređenih dok mu se plavi dim vije oko glave. Čitav Njujork bio je prostrt iza njega, i lupnjava i gužva grada bile su prigušene pomoću dva sloja termopan stakla.

Činjenica je, novac nikoga ne dovodi u sanatorijum Sunčana dolina, govorio je njegov otac podređenome tonom mračnog zadovoljstva. Posegnuo je i kucnuo podređenome po čelu. Jedino što te odvede na takvo mesto jeste kad ti se nešto žešće sjebe tu, na tavanu.

To se desilo i malome. Ali, guzica mu otpada od rada.

Pravi najbolje jebene korpe u celom tom mestu, tako mi kažu. A kada ga puste — ako ga ikad puste — čeka ga putovanje. Putovanje do...

"...do postaje", promrmlja Džejk, pa dodirnu čelo rukom koja je želela da drhti. Glasovi su se vraćali.

Drečavi, suprotstavljeni glasovi koji su ga izluđivali.

Mrtav si, Džejk. Pregazila su te kola i sada si mrtav.

Ne budi glup! Gledaj — vidiš taj plakat? NE ZABORAVITE PIKNIK ZA PRVU KLASU, piše. Zar misliš da imaju piknike za klase u zagrobnom životu?

Ne znam. Ali znam da su me pregazila kola.

Nisu!

Jesu. To se dogodilo 7. maja u 8:25. Umro si manje od minuta kasnije.

Ne! Ne! Ne!

"Džone?"

On se obazre, gadno prepadnut. Gospodin Biset, njegov učitelj francuskog, stajao je tamo i izgledao pomalo zabrinuto. Iza njega, ostali učenici kuljali su u zajedničku prostoriju na jutarnje okupljanje. Bilo je vrlo malo ludiranja, i nimalo vike. Verovatno su tim drugim učenicima, kao i Džejku, roditelji rekli koliko imaju sreće što pohađaju Pajper, gde novac nije bio važan (iako je školarina iznosila 22.000 $ godišnje), već samo pamet. Verovatno su većini bila obećana putovanja ako im ocene budu dovoljno dobre.

Verovatno će roditelji ponekog srećnog dobitnika putovanja stvarno i krenuti sa njim. Verovatno...

"Džone, da li si dobro?" upita gospodin Biset.

"Naravski", reče Džejk. "Fino. Jutros sam se malo uspavao. Valjda se još nisam sasvim probudio."

Lice gospodina Biseta se opusti i on se osmehnu.

"Događa se to i najboljima od nas."

Ne mom tati. Majstor za Lovinu se nikad ne uspava.

"Jesi li spreman za završni test iz francuskog?"

upita gospodin Biset. "Voulez-vous examiner a moi cette midi? "

"Mislim, da", reče Džejk. Uistinu, nije znao da li je spreman za test ili nije. Nije mogao čak ni da se seti da li je uopšte učio za završni test iz francuskog ili nije.

Ovih dana izgleda da ništa nije bilo važno osim glasova u njegovoj glavi.

"Hoću opet da ti kažem koliko sam uživao u tome što si ove godine bio kod mene, Džone. Želeo sam to da kažem i tvojima, ali oni nisu stigli na roditeljsko veče..."

"Prilično su zauzeti", reče Džejk.

Gospodin Biset klimnu glavom. "Pa, uživao sam u tebi. Samo sam hteo to da ti kažem... i da jedva čekam da sledeće godine pohađaš francuski II."

"Hvala", reče Džejk i zapita se šta bi gospodin Biset rekao kada bi on dodao: Ali, ne verujem da ću učiti francuski II sledeće godine, osim ako ne postoji dopisni kurs sa dostavama na moje poštansko sanduče u staroj dobroj Sunčanoj dolini.

Džoan Frenks, sekretarica škole, pojavi se na vratima Zajedničke prostorije sa malim, posrebrenim zvonom u ruci. U školi Pajper, svako zvono zvonilo je ručno. Džejk je pretpostavljao da je, za roditelje, to bila jedna od njenih šarmantnih stvari. Sećanja na Malu Crvenu Školsku Zgradu i tako to. On je to mrzeo.

Zvuk zvona kao da mu je prolazio pravo kroz glavu...

Ne mogu još dugo da izdržim, pomisli on očajavajući. Žao mi je, ali gubim se. Stvarno, stvarno, gubim se.

Gospodin Biset ugleda gospođicu Frenks. On se okrenu, pa se ponovo okrenu natrag. "Da li je sve u redu, Džone? Izgledaš zaokupljen nečim ovih poslednjih nekoliko nedelja. Kao da te nešto muči. Da li imaš nešto na umu?"

Džejk je bio gotovo razoružan ljubaznošću u glasu gospodina Biseta, ali onda pomisli kako bi gospodin Biset izgledao kada bi mu rekao: Da. Nešto mi je na umu. Jedna đavolska, gadna činjeničica. Vidite, ja sam umro, i otišao sam u drugi svet. A onda sam umro ponovo. Reći ćete da se takve stvari ne dešavaju, i naravno da ste u pravu i deo mog uma zna da ste u pravu, ali najveći deo mog uma zna da niste u pravu.

To se zaista dogodilo. Ja jesam umro.

Kada bi rekao nešto slično, gospodin Biset bi smesta telefonirao Elmeru Čembersu, i Džejk pomisli kako bi sanatorijum Sunčana dolina verovatno izgledao kao odmaralište posle svega što bi njegov otac imao da kaže o deci koja počnu da dobijaju ludačke ideje neposredno pre Završne nedelje. O deci koja rade takve stvari ne može se pričati za ručkovima i na koktelima. Bila su to deca koja su izneverila.

Džejk se prisili da se osmehne gospodinu Bisetu.

"Malo sam zabrinut zbog ispita, to je sve."

Gospodin Biset namignu. "Dobro ćeš proći."

Gospođica Frenks poče da zvoni zvonom za okupljanje. Svaki zvon zabadao se u Džejkove uši, a onda kao da je bleštao kroz njegov mozak kao mala raketa.

"Hodi", reče gospodin Biset. "Zakasnićemo. Ne smemo zakasniti prvog dana završne nedelje, zar ne?"

Prođoše pored gospođice Frenks i njenog prodornog zvona. Gospodin Biset krenu prema redu sedišta zvanom nastavnički zbor. U školi Pajper bilo je mnogo takvih slatkih imena; glavna sala bila je zajednička prostorija, pauza za ručak bila je izlazak, sedmaci i osmaci bili su viši dečaci i devojčice i, naravno, stolice na rasklapanje kraj klavira (po kojem će gospođica Frenks ubrzo početi da lupa podjednako nemilosrdno kao što je i zvonila srebrnim zvonom), bile su nastavnički zbor. Sve je to bio deo tradicije, pretpostavljao je Džejk. Ako si roditelj koji zna da njegov mali ima 'izlazak u zajedničkoj prostoriji' u podne umesto da prosto klopa 'iznenađenje s tunjevinom' u menzi, opustiš se uveren da je, što se obrazovanja tiče, sve dobro kako samo može biti.

On se uvuče u sedište u zadnjem delu prostorije i pusti da ga preplave jutarnje objave. Strava mu je neprekidno strujala glavom, tako da se osećao kao pacov privezan za točak za okretanje. A kada bi pokušao da pogleda napred, prema nekom boljem, svetlijem vremenu, mogao je da vidi samo tamu.

Njegov razum bio je lađa, a lada je tonula.

Gospodin Harli, upravnik, prišao je podijumu i održao kratku uvodnu besedu o važnosti završne nedelje, i o tome kako će ocene koje dobiju predstavljati još jedan korak po Velikom Putu Života.

Rekao im je da se škola uzda u njih, da se on uzda u njih, i da se njihovi roditelji uzdaju u njih. Nije im rekao da se čitav svet uzda u njih, ali je snažno nagovestio da je možda tako. Završio je time što im je saopštio da će zvona biti ukinuta tokom završne nedelje (prva i jedina dobra vest koju je Džejk čuo tog jutra).

Gospođica Frenks, koja je zauzela svoje mesto za klavirom, dade intonaciju. Učenici, sedamdeset dečaka i pedeset devojčica, svi odeveni uredno i trezveno kako bi posvedočili o ukusu i finansijskoj stabilnosti svojih roditelja, ustaše kao jedno i zapevaše školsku pesmu. Džejk je pomerao usta i razmišljao o mestu na kome se probudio posle smrti. Najpre je pomislio da je u paklu.. a kada je naišao čovek u crnoj odori sa kapuljačom, postao je siguran u to.

A onda, naravno, naišao je i drugi čovek. Čovek kojeg je Džejk gotovo zavoleo.

Ali, on me je pustio da padnem. Ubio me je.

Osećao je kako mu graške znoja izbijaju na potiljku i između lopatica.

"I slavimo zato Pajperove dvore
Dok barjak nosi taj visoki rt;
Pozdrav tebi, naša Alma Mater
Pajper, u pobedu il' smrt!"

Bože, kakva posrana pesma, pomisli Džejk, i najednom mu pade na pamet koliko bi je njegov otac voleo.

2

Prvi čas bio je engleski, jedini predmet u kojem nije bilo završnog testa. Njihov zadatak bio je da napišu završni sastav kod kuće. To je trebalo da bude kucani tekst dužine između hiljadu petsto i četiri hiljade reči.

Tema koju im je gospođica Ejveri dala bila je Moje shvatanje istine. Završni sastav računaće se kao dvadeset pet procenata njihove konačne ocene za taj semestar.

Džejk uđe i zauze svoje mesto u trećem redu. Bilo je ukupno samo jedanaest učenika. Džejk se sećao Dana orijentacije, iz prošlog septembra, kada im je gospodin Harli rekao da Pajper ima najvišu stopu nastavnika prema učeniku među svim tim dobrim privatnim srednjim školama na Istoku. Neprestano je lupao pesnicom po govornici u prednjem delu Zajedničke prostorije kako bi to naglasio. Džejk nije bio naročito impresioniran, ali je preneo tu informaciju ocu. Pomislio je da će njegov otac biti impresioniran, i nije pogrešio.

Raskopčao je torbu za knjige i pažljivo izvadio plavu fasciklu u kojoj se nalazio njegov završni sastav.

Stavio ju je na klupu, u nameri da ga pregleda poslednji put, kada mu za oko zapadoše vrata na levoj strani učionice. Ona su vodila, znao je, u garderobu, i danas su bila zatvorena zato što je u Njujorku bilo sedamdeset stepeni i niko nije imao kaput koji bi trebalo odložiti. Tamo nije bilo ničega osim mnoštva mesinganih kuka za kapute nanizanih na zidu i dugog gumenog otirača za čizme na podu. Nekoliko kutija školskog materijala — kreda, vežbanki i takvih stvari — bilo je odloženo u suprotnom uglu.

Ništa naročito.

Bez obzira, Džejk se diže sa stolice, ostavivši neotvorenu fasciklu na klupi, i ode do vrata. Mogao je da čuje tiho mrmljanje drugova iz razreda, i šuštanje stranica dok su proveravali sopstvene završne sastave i tražili taj ključni pogrešno upotrebljeni prilog ili nejasnu frazu, ali ti zvuci delovali su daleko.

Vrata su bila ono što mu je držalo pažnju.

U poslednjih desetak dana, dok su glasovi u njegovoj glavi postajali sve glasniji, Džejk je sve više bio opčinjen vratima — svim vrstama vrata. Mora da je otvorio ona između svoje spavaće sobe i gornjeg hodnika pet stotina puta samo poslednje nedelje, a ona između svoje spavaće sobe i kupatila hiljadu.

Svaki put kada je to činio, osećao je u grudima tvrdu loptu nade i iščekivanja, kao da odgovor na sve njegove probleme leži negde iza ovih ili onih vrata, kao da će ga on sigurno pronaći... jednom. Ali, svaki put bio je to samo hodnik, kupatilo, prednji puteljak ili šta već ne.

Prošlog četvrtka vratio se kući iz škole, bacio na krevet i zaspao — san mu je, činilo se, ostao jedino pribežište. Ali, kada se probudio, četrdeset pet minuta kasnije, stajao je ispred zida kraj police sa knjigama.

Crtao je vrata na tapetama. Srećom, koristio je olovku, i mogao je da obriše najgore tragove.

Sada, dok je prilazio vratima garderobe, osećao je istovetni zaslepljujući nalet nade, sigurnost da se vrata neće otvoriti u senkovitu prostoriju gde se nalaze samo ustrajni mirisi zime — mirisi flanela, gume i mokrog krzna — već u neki drugi svet gde će ponovo moći da bude ceo. Vrelo, zaslepljujuće svetlo prosuće se po podu učionice u sve širem trouglu, i ugledaće ptice koje kruže po bledoplavom nebu boje (njegovih očiju)

starih farmerki. Pustinjski vetar poneće mu kosu i osušiti mu nervozni znoj na čelu.

Stupiće kroz vrata i biće izlečen.

Džejk okrenu kvaku i otvori vrata. Unutra je bila samo tama, i niz blistavih mesinganih kuka. Jedna davno zaboravljena vunena rukavica ležala je blizu gomila vežbanki, u uglu.

Srce mu klonu, i Džejk najednom oseti želju da se jednostavno uvuče u mračnu prostoriju punu gorkih mirisa zime i praha od krede. Mogao je da pomeri rukavicu i sedne u ugao ispod kuka za kapute. Mogao je da sedne na gumeni otirač gde se zimi ostavljaju čizme. Mogao je da sedne tamo, stavi palac u usta, čvrsto priljubi kolena uz grudi, zatvori oči i... i...

I prosto se preda.

Ta pomisao — olakšanje zbog te pomisli — bila je neverovatno privlačna.

Biće to kraj strave, zbunjenosti i izmeštenosti. To poslednje nekako je bilo najgore; to uporno osećanje da mu se čitav život pretvorio u lavirint sa ogledalima u kući zabave.

A opet, duboko u Džejku Čembersu postojao je čelik podjednako sigurno kao što je čelik postojao duboko u Ediju i Suzani. Sada je on blesnuo svojim strogim plavim sjajem kao svetionik u tami. Nema predaje. Šta god to bilo otkačeno u njemu, možda će mu odneti razum na kraju, ali on tome u međuvremenu neće popuštati. Proklet bio ako to bude učinio.

Nikad! pomisli on žestoko. Nikad! Nik...

"Kada završiš sa inventarom školskog materijala u garderobi, Džone, možda ćeš biti toliko ljubazan da nam se pridružiš", reče gospođica Ejveri iza njega svojim suvim, uljudnim glasom.

Začu se kratkotrajni kikot kada se Džejk okrenuo od garderobe. Gospođica Ejveri stajala je iza katedre sa dugim prstima lako raširenim na mapi i posmatrala ga, lica smirenog i inteligentnog. Danas je nosila plavi kostim, i kosa joj je bila skupljena pozadi u uobičajenu punđu. Natanijel Hotorn gledao joj je preko ramena i mrštio se na Džejka sa svog mesta na zidu.

"Izvinite", promrmlja Džejk i zatvori vrata. Smesta ga obuze snažan poriv da ih ponovo otvori, da još jednom proveri, da vidi hoće li ovog puta taj drugi svet, sa svojim vrelim suncem i pustinjskim pejsažima, biti tu.

Umesto toga, on se vrati do svog mesta. Petra Džeserling gledala ga je veselim, zejtinjavim očima.

"Povedi i mene sledeći put", šapnu ona. "Onda ćeš imati šta da pogledaš."

Džejk se osmehnu rastrojeno i uvuče se na mesto.

"Hvala, Džone", reče gospođica Ejveri svojim beskrajno mirnim glasom. "A sad, pre nego što predate svoje završne sastave — za koje sam sigurna da će biti veoma dobri, veoma uredni, veoma određeni — volela bih da vam podelim kratki spisak knjiga koje katedra za engleski preporučuje za čitanje tokom leta.

Imam poneku reč da kažem za svaku od tih izvrsnih knjiga.. "

Dok je govorila, dala je hrpicu šapirografisanih listova Dejvidu Sariju. Dejvid poče da ih deli, i Džejk otvori svoju fasciklu kako bi bacio poslednji pogled na ono što je napisao na temu Moje shvatanje istine. Bio je iskreno zainteresovan za to, pošto nije mogao da se seti kako je napisao svoj završni sastav baš kao što nije mogao da se seti da je učio za završni test iz francuskog.

On pogleda naslovnu stranu sa zbunjenošću i sve većom nelagodnošću. MOJE SHVATANJE ISTINE, Džon Čembers, bilo je uredno otkucano u središtu stranice, i to je bilo u redu, ali on je iz nekog razloga ispod toga zalepio dve fotografije. Jedna je bila fotografija vrata — mislio je da su to možda vrata u ulici Dauning broj 10, u Londonu — a druga je bila fotografija Amtrekovog voza. Bili su to snimci u boji, nesumnjivo isečeni iz nekog časopisa.

Zašto sam to uradio? I kada sam to uradio?

On okrenu stranu i zapilji se u prvu stranicu svog završnog sastava, nesposoban da poveruje ili shvati ono što je video. A onda, kada je shvatanje počelo da curka kroz njegov šok, on oseti sve jači užas. Konačno se desilo; konačno je izgubio dovoljno razuma da drugi ljudi to mogu da zaključe.

3

MOJE SHVATANJE ISTINE

Džon Čembers

'Pokazaću ti strah u pregršti prašine.'

T.S. 'Buč' Eliot

'Prva misao mi beše, da lagao je sve.'

Robert 'Sandens' Brauning

Revolveraš je istina.
Roland je istina.
Sužanj je istina..
Gospa od Senki je istina.
Sužanj i Gospa su venčani. To je istina.
Postaja je istina.
Demon koji govori je istina.
Išli smo ispod planina i to je istina.
Pod planinama je bilo čudovišta. To je istina.
Jedno od njih imalo je 'Amoko' pumpu za benzin
među nogama i pravilo se da mu je to penis. To je istina.
Roland je dopustio da umrem. To je istina.
Još ga volim.
To je istina.

"I zato je veoma važno da svi pročitate Gospodara muva", govorila je gospođica Ejveri jasnim, ali nekako bledim glasom. "A kad to učinite, morate sebi postaviti određena pitanja. Dobar roman je često kao niz zagonetki unutar zagonetki, a ovo je veoma dobar roman — jedan od najboljih koji su napisani u drugoj polovini dvadesetog veka. Zato najpre upitajte sebe kakvo može da bude simbolično značenje ljušture školjke. Drugo..."

Daleko. Daleko, daleko. Džejk okrenu drugu stranu svog završnog sastava drhtavom rukom, ostavivši tamnu mrlju od znoja na prvoj strani.

Kad vrata nisu vrata? Kada su otvorena, i to je istina.
Blejn je istina.
Blejn je istina.
Šta to ima četiri točka i leti? Đubretarski kamion, i to je istina.
Blejn je istina.
Morate da pazite sve vreme na Blejna, Blejn je bol, i to je istina.
Prilično sam siguran da je Blejn opasan, i to je istina.
Šta je skroz crno, belo i crveno? Porumenela zebra, i to je istina.
Blejn je istina.
Hoću da se vratim, i to je istina.
Moram da se vratim, i to je istina.
Poludeću ako se ne vratim, i to je istina.
Ne mogu da se vratim kući ako ne nađem kamen
ružu vrata, i to je istina.
Ćuf-ćuf, i to je istina.
Ćuf-ćuf Ćuf-ćuf.
Ćuf-ćuf Ćuf-ćuf Ćuf-ćuf.
Ćuf-ćuf Ćuf-ćuf Ćuf-ćuf. Ćuf-ćuf
Plašim se. To je istina.
Ćuf-ćuf

Džejk lagano podiže pogled. Srce mu je tuklo tako jako, da je video kako mu jarka svetlost kao naknadna slika sijalice blica poigrava pred očima, svetlost koja je pulsirala unutra i napolje sa svakim titanskim otkucajem njegovog srca.

Video je kako gospođica Ejveri pruža taj završni sastav njegovoj majci i ocu. Gospodin Biset je stajao kraj gospođice Ejveri, ozbiljnog izgleda. Čuo je kako gospođica Ejveri govori svojim jasnim, bledim glasom: Vaš sin je ozbiljno bolestan. Ako vam za to treba dokaz, samo pogledajte njegov završni sastav.

Džon je poslednje tri nedelje bio izvan sebe, dodao je gospodin Biset. Ponekad izgleda uplašeno, a sve vreme kao da je omamljen... kao da nije sasvim prisutan, ako shvatate šta hoću da kažem. Je pense John est fou.. comprenez-vous?

Ponovo gospođica Ejveri: Da li u kući možda držite određene lekove koji se dobijaju samo na recept i koji mogu da izazovu promene raspoloženja, tako da Džejk ima pristupa do njih?

Džejk nije znao ništa o lekovima koji menjaju raspoloženje, ali znao je da njegov otac drži nekoliko grama kokaina u donjoj fioci stola u radnoj sobi.

Njegov otac nesumnjivo će pomisliti da ih se on dokopao.

"A sad da vam kažem koju reč o Kvaki 22", reče gospođica Ejveri u prednjem delu učionice. "To je veoma izazovna knjiga za učenike šestog i sedmog razreda, ali svejedno ćete ustanoviti da je čarobna, ako otvorite svoj um za njenu specijalnu čaroliju.

Možete taj roman smatrati, ako tako želite, komedijom nadrealnog. "

Ne moram da čitam o tome, pomisli Džejk. Ja živim u tome, i tu nema ničeg komičnog.

On okrenu poslednju stranu svog završnog sastava.

Na njoj nije bilo nijedne reči. Umesto toga, zalepio je još jednu sliku na papir. Bila je to fotografija Krivog Tornja u Pizi. Krejonom ju je sasvim zacrnio. Tamne, voštane linije svijale su se i obrušavale u ludačkim kolutovima.

Nije mogao da se seti ničega od svega toga.

Apsolutno ničega.

Sada je čuo kako njegov otac govori gospodinu Bisetu: Fou. Da, definitivno je fou. Mališa koji sjebe sebi šansu u školi kao što je Pajper MORA da bude fou, šta vi mislite? Pa.. Mogu ja to da sredim. Sređivanje je moj posao. Odgovor je Sunčana dolina. On mora da provede izvesno vreme u Sunčanoj dolini, da pravi korpe i da se sredi. Nemojte da brinete za našeg mališu, narode; može on da beži... al' ne može da se sakrije.

Da li bi ga zaista poslali u tu ludnicu ako bi im se učinilo da mu lift više ne ide sasvim do vrha? Džejk je smatrao da je odgovor na to jedno veliko 'možeš da se opkladiš.' Nema šanse da se njegov otac petlja sa jednim ludakom po kući. Ime mesta u koje bi ga smestili možda ne bi bilo Sunčana dolina, ali tamo bi bile rešetke na prozorima i bili bi tamo mladi muškarci u belim mantilima i cipelama sa đonovima od krep-papira, koji se šunjaju hodnicima. Mladi muškarci imali bi velike mišiće, oprezne oči i pristup špricevima punim veštačkog sna.

Reći će svima da sam otišao, pomisli Džejk.

Posvađani glasovi u nj govoj glavi privremeno su bili ućutkani rastućim talasom panike. Reći će da provodim godinu sa tetkom i tečom u Modestu... ili u Švedskoj, u razmeni učenika.. ili da popravljam satelite u svemiru. Mojoj majci se to neće dopasti...

plakaće.. ali će se složiti. Ona ima svoje momke i, osim toga, ona se uvek složi sa onim što on odluči. Ona..

oni.. ja..

On oseti da mu krik navire u grlu i čvrsto stisnu usne kako bi ga zadržao. Ponovo spusti pogled na mahnite crne škrabotine preko fotografije Krivog tornja i pomisli: Moram da izađem odavde. Moram smesta da izađem odavde.

On podiže ruku.

"Da, Džone, šta je bilo?" Gospođica Ejveri ga je gledala sa izrazom blage razdraženosti koji je rezervisala za učenike koji su je prekidali usled lekcije.

"Želeo bih da izađem na trenutak, ako smem", reče Džejk.

Ovo je bio još jedan primer Pajper-jezika. Učenici Pajpera nikada nisu morali da 'puste pevcu vodu', da se 'ižubore' ili, ne daj Bože, da se 'istovare.'

Neizgovorena pretpostavka bila je da su učenici Pajpera previše savršeni da stvaraju otpadne nusproizvode tokom svog otmeno tihog jedrenja kroz život. Povremeno bi neko zatražio dozvolu da 'izađe na trenutak', i to je bilo sve.

Gospođica Ejveri uzdahnu. "Moraš li, Džone?"

"Da, nastavnice."

"U redu. Vrati se što je pre moguće."

"Da, gospođice Ejveri."

On zatvori fasciklu dok je ustajao, uze je, a onda je nevoljno ponovo pusti. Ne bi valjalo. Gospođica Ejveri bi se zapitala zašto on nosi završni sastav sa sobom u toalet. Trebalo je da ukloni optužujuće stranice iz fascikle i da ih strpa u džep pre nego što je zatražio dozvolu da izađe. Sada je bilo prekasno.

Džejk prode prolazom ka vratima, ostavivši svoju fasciklu na klupi i torbu za knjige ispod nje.

"Nadam se da će na kraju sve izići kako treba, Čembers", šapnu Dejvid Sari, i nasmeja se u šaku.

"Umiri svoje neumorne usne, Dejvide", reče gospođica Ejveri, sada očito razdražena, i čitav razred se nasmeja.

Džejk stiže do vrata koja su vodila u hodnik, i dok je hvatao bravu, to osećanje nade i sigurnosti ponovo se diže u njemu: Ovo je to — stvarno to. Otvoriću vrata i zasijaće pustinjsko sunce. Osetiću taj suvi vetar na licu. Zakoračiću i nikada više neću videti ovu učionicu.

On otvori vrata i na drugoj strani je bio samo hodnik, ali on je imao pravo što se jedne stvari tiče: nikada više nije video učionicu gospođice Ejveri.

4

Hodao je polako tamnim, drvetom obloženim hodnikom, i pomalo se znojio. Hodao je pored vrata učionica koja bi bio prinuden da otvara da na svakima od njih nije postojao proziran stakleni prozor.

Pogledao je u razred koji je kod gospodina Biseta imao francuski II, i razred koji je kod gospodina Nofa slušao uvod u geometriju. U obe prostorije učenici su sedeli sa olovkama u rukama, glava pognutih nad otvorenim vežbankama. Pogledao je u razred koji je kod gospodina Harlija imao čas iz govornih umetnosti i ugledao Stena Dorfmana — jednog od tih poznanika koji mu nisu bili baš prijatelji — kako počinje svoj završni govor. Sten je izgledao nasmrt uplašen, ali Džejk je mogao Stenu da kaže da nema ni najmanje pojma o tome kako strah — pravi strah — zaista izgleda.

Umro sam.
Ne, nisam.
E, baš jesam.
E, baš nisam.
Jesam.
Nisam.

On stiže do vrata na kojima je pisalo DEVOJČICE.

On ih otvori, očekujući da ugleda jarko pustinjsko nebo i plavu izmaglicu planina na horizontu. Umesto toga, on ugleda Belindu Stivens koja je stajala kraj jednog lavaboa, gledala u ogledalo iznad njega i cedila bubuljicu na čelu.

"Isuse Hriste, hoćeš li da zatvoriš vrata, moliću lepo?" upita ona.

"Izvini. Pogrešna vrata. Mislio sam da je pustinja."

"Šta? "

Ali on je već pustio vrata i ona su se zatvarala na svom pneumatskom laktu. On prođe pored česme u obliku fontane i otvori vrata označena sa DEČACI. Ovo su bila ta, znao je, bio je siguran u to, ovo su bila vrata koja će ga vratiti...

Pod fluorescentnim svetiljkama, tri pisoara blistala su bez ijedne mrlje. Slavina je svečano kapala u lavabo. To je bilo sve.

Džejk pusti vrata da se zatvore. Pođe dalje hodnikom, dok su mu potpetice kratko i čvrsto kuckale po pločicama. On baci pogled u kancelariju pre nego što je prošao kraj nje, i vide samo gospođicu Frenks. Ona je razgovarala telefonom, ljuljala se napred-nazad u naslonjači i igrala uvojkom kose.

Posrebreno zvono stajalo je na stolu iza nje. Džejk sačeka da se ona okrene od vrata, pa požuri dalje.

Trideset sekundi kasnije, izronio je na jarku sunčevu svetlost kasnog majskog jutra.

Zapalio sam iz škole, pomisli on. Ni njegova rastrojenost nije mogla da ga spreči da se zapanji od ovog neočekivanog razvoja događaja. Kad se ne budem vratio iz klozeta za nekih pet minuta, gospođica Ejveri će poslati nekoga da proveri... i onda će znati. Znaće da sam napustio školu, da sam zapalio.

On pomisli na fasciklu koja je ležala na njegovoj klupi.

Pročitaće to i pomisliće da sam lud. Fou. Naravski da hoće. Naravno. Zato što to i jesam.

Tada progovori neki drugi glas. Bio je to, pomisli on, glas čoveka sa očima strelca, čoveka koji je nosio dva velika pištolja nisko na kukovima. Glas je bio hladan... ali ne bez utehe.

Ne, Džejk, reče Roland. Nisi lud. Izgubljen si i uplašen, ali nisi lud i ne treba da se plašiš ni svoje senke koja jutrom korača za tobom, niti svoje senke koja se s večeri uzdiže da te dočeka. Moraš da pronađeš način da se vratiš kući, to je sve.

"Ali, gde da idem?" šapnu Džejk. Stajao je na pločniku Pedeset šeste ulice između avenija Park i Medison, i posmatrao kako saobraćaj huči. Gradski autobus prohrkao je kraj njega i ostavio za sobom tanki trag jetkog plavog dizel dima. "Gde da idem? Gde su ta jebena vrata? "

Ali, revolverašev glas je utihnuo.

Džejk skrenu levo, prema Ist Riveru, i poče naslepo da korača napred. Nije imao pojma gde ide — ni najmanje. Mogao je samo da se nada da će ga noge odvesti na pravo mesto... kao što su ga ne tako davno odvele na pogrešno.

5

Desilo se to pre tri nedelje.

Ne može se reći Sve je počelo pre tri nedelje, jer bi se tako imao utisak da je postojala neka vrsta progresije, a to nije bilo tačno. Postojala je progresija u glasovima, u silovitosti sa kojom je svaki od njih insistirao na sopstvenoj verziji stvarnosti, ali sve ostalo desilo se odjednom.

Pošao je od kuće u osam sati kako bi peške otišao do škole — uvek je pešačio kada je vreme bilo lepo, a vreme je tog maja bilo apsolutno fino. Njegov otac krenuo je u Mrežu, njegova majka još je bila u krevetu, a gospođa Greta Šo je u kuhinji pila kafu i čitala Njujork Post.

"Doviđenja, Greta", rekao je on. "Idem sada u školu."

Ona je podigla ruku ka njemu ne podigavši pogled sa novina. "Lepo provedi dan, Džoni."

Sve u skladu sa rutinom. Samo još jedan običan dan u životu.

I tako je i bilo sledećih hiljadu i pet stotina sekundi.

A onda se sve izmenilo zauvek.

Išao je lagano, sa torbom za knjige u jednoj ruci, kesom za ručak u drugoj, i razgledao izloge. Sedam stotina i dvadeset sekundi od završetka života kakav je oduvek poznavao, zastao je da pogleda u izlog Brendiove radnje gde su lutke odevene u bunde i edvardijanska odela stajale u krutim pozama konverzacije. Mislio je samo na to kako će tog popodneva posle škole da ode na kuglanje. Njegov prosek bio je 158, što je bilo sjajno za klinca koji je imao samo jedanaest godina. Ambicija mu je bila da jednog dana bude profesionalni kuglaš (i da mu je otac znao tu činjeničicu, takođe bi šiznuo).

Sada se približavao — približavao se trenutku kada će mu razum iznenada biti pomračen.

Prešao je preko Trideset devete, i preostalo mu je još četiri stotine sekundi. Morao je da sačeka da se upali zeleno svetlo kod Četrdeset prve, i ostalo mu je još dvesta sedamdeset. Zastao je da pogleda radnju sa trikovima na uglu Pete i Četrdeset druge, i ostalo mu je sto devedeset. I sada, sa jedva više od tri minuta koliko mu je preostalo od normalnog života, Džejk Čembers je hodao pod nevidljivim kišobranom sile koju je Roland zvao ka-tet.

Počelo je da ga obuzima čudno, nelagodno osećanje. Najpre je mislio da oseća da ga neko posmatra, a onda je shvatio da uopšte nije to u pitanju.. ili da nije baš sasvim to. Osećao je da je ovde već bio ranije; da sada preživljava gotovo zaboravljeni san. Čekao je da taj osećaj prođe, ali to se nije dogodilo. On je jačao, i sada je počeo da se meša sa osećajem koji je nevoljno prepoznao kao prestravljenost.

Pred njim, na bližem uglu Pete i Četrdeset treće, crnac sa panama - šeširom postavljao je kolica sa perecama i sodom.

On će da vikne 'Bože moj, ubiven je!' pomisli Džejk.

Suprotnom uglu prilazila je debela gospođa sa 'Blumingdejlovom' kesom u ruci.

Ona će ispustiti kesu. Ispustiće kesu, podići će ruke do usana i vrisnuti. Kesa će se rascepiti. U kesi je lutka. Umotana je u crveni peškir. Videću to sa ulice.

Sa mesta na kojem ću ležati na ulici dok mi krv natapa pantalone i širi se oko mene u lokvi.

Iza debele žene nalazio se visoki muškarac u sivom odelu od češljane vune. On je nosio aktovku.

On je taj koji povraća sebi na cipele. On je taj koji ispušta aktovku i povraća na cipele. Šta se to dešava sa mnom?

A opet, noge su ga neosetljivo nosile napred, prema raskrsnici, gde su ljudi prelazili ulicu u užurbanoj, neprekidnoj reci. Negde iza njega, sve bliži, bio je sveštenik - ubica. On je to znao, baš kao što je znao da će se za trenutak sveštenikove ruke ispružiti da gurnu... ali nije mogao da se osvrne. Bilo je to kao da je zaključan u košmaru gde su stvari jednostavno morale da se odvijaju svojim putem.

Sada mu je ostalo još pedeset tri sekunde. Ispred njega, prodavac pereca otvarao je odeljak sa strane kolica.

Izvadiće flašu 'Ju-hua', pomisli Džejk. Ne konzervu, već flašu. Protrešće je i ispiti je naiskap.

Prodavac pereca izvadi flašu 'Ju-hua', žustro je protrese i odvmu poklopac.

Još četrdeset sekundi.

Sada će se promeniti svetlo na semaforu.

Ugasi se belo HODAJ. Crveno STOJ poče brzo da se pali i gasi. A negde, na manje od jednog bloka udaljenosti, veliki plavi 'kadilak' kotrljao se prema raskrsnici Pete i Četrdeset treće. Džejk je to znao, baš kao što je znao da je vozač debeljko sa šeširom gotovo iste nijanse kao i kola.

Umreću!

Želeo je to glasno da vrisne ljudima koji su hodali svuda oko njega ne obazirući se, ali vilice su mu bile stisnute i zaključane. Noge su ga smireno nosile dalje prema raskrsnici. Znak STOJ prestade da se pali i gasi i nastavi da sija neprekidnim crvenim upozorenjem.

Prodavac pereca ubaci praznu flašu 'Ju-hua' u žičanu korpu za otpatke na uglu. Debela gospođa stajala je na uglu preko puta Džejka i držala kesu za drške.

Muškarac u vunenom odelu nalazio se odmah iza nje.

Sada je preostalo još osamnaest sekundi.

Vreme je da prođe kamion sa igračkama, pomisli Džejk.

Ispred njega kroz raskrsnicu zavi kombi sa slikom srećnog čupavca iz kutije i rečima TUKEROVA VELETRGOVINA IGRAČKAMA naštampanim sa strane, poskakujući po ulegnućima. Iza njega, znao je Džejk, čovek u crnoj odori počeo je da se kreće brže, da smanjuje rastojanje, da pruža svoje duge ruke. A ipak nije mogao da se osvrne, kao što ne možeš da se osvrneš u snu kada te sustiže nešto strašno.

Beži! A ako ne možeš da bežiš, sedi i zgrabi znak za zabranjeno parkiranje! Nemoj prosto da dopustiš da se to dogodi!

Ali, bio je nemoćan da to spreči. Napred, na rubu ivičnjaka, nalazila se mlada žena sa belim džemperom i crnom košuljom. S njene leve strane bio je mladi Čikano sa geto-blasterom. Upravo se završavala disko stvar Done Samer. Sledeća pesma, Džejk je znao, biće 'Dr. Ljubav', od grupe Kis.

Odmaknuće se jedno od drugog...

Još dok mu je dolazila ta misao, žena se pomeri za korak udesno. Čikano se pomeri za korak ulevo i napravi procep između njih. Džejkove izdajničke noge poneše ga u procep. Još devet sekundi.

Niz ulicu, jarko majsko sunce zablistalo je na ukrasu na haubi 'kadilaka.' Bio je to, Džejk je znao, 'sedan de vil' iz 1976. Šest sekundi. 'Kedi' je ubrzavao.

Svetlo se spremalo da se promeni, a muškarac koji je vozio 'de vil', debeljko sa plavim šeširom za čiji je rub veselo bilo zabodeno pero, nameravao je da odmagli kroz raskrsnicu pre nego što se to dogodi. Tri sekunde. Iza Džejka, čovek u crnom se naginjao napred. Na mladićevom geto-blasteru završilo se 'Baš bih da te volim, luče' da bi započeo 'Dr. Ljubav.'

Dve.

'Kadilak' se prestroji u traku najbližu Džejkovoj strani ulice i sjuri se kroz raskrsnicu, zarežavši svojom ubilačkom rešetkom.

Jedna.

Džejku dah zastade u grlu.

Nijedna.

"Uh!" uzviknu Džejk kada ga ruke čvrsto udariše u leđa, gurnuvši ga, gurnuvši ga na ulicu, gurnuvši ga iz života...

Osim što nije bilo nikakvih ruku.

On se svejedno povede napred, zamlataravši rukama kroz vazduh, načinivši ustima mračno O užasa. Čikano sa geto-blasterom posegnu rukom, zgrabi Džejka za mišicu i povuče ga unazad. "Pazi, mali heroju", reče on. "Ovaj saobraćaj može od tebe da napravi kobasicu."

'Kadilak' je projezdio. Džejk je načas ugledao debeljka sa plavim šeširom kako pilji kroz vetrobran, a onda on nestade.

I tada se dogodilo; tada se rascepio po sredini i pretvorio u dva dečaka. Jedan je ležao i umirao na ulici. Drugi je stajao tu na uglu, gledao tupo, šokiran i zapanjen, kako STOJ ponovo postaje HODAJ, a ljudi su počinjali da prelaze ulicu oko njega baš kao da se ništa nije desilo... kao što, zaista, i nije.

Živ sam! radovala se polovina njegovog uma, vrišteći od olakšanja.

Mrtav! odgovarala mu je druga polovina vriskom.

Mrtav na ulici! Svi se okupljaju oko mene, a čovek u crnom koji me je gurnuo govori: "Ja sam sveštenik.

Pustite me da prođem."

Talasi nesvestice prožeše ga i pretvoriše mu misli u naduvanu svilu padobrana. On vide kako mu se približava debela gospođa, i dok je prolazila, Džejk joj pogleda u kesu. Ugleda svetloplave oči lutke kako vire iznad ruba crvenog peškira, baš kao što je znao da će se dogoditi. Onda ona prođe. Prodavac pereca nije vikao Bože moj, ubiven je; nastavio je da se priprema za radni dan dok je zviždukao pesmu Done Samer koju je odsvirao Čikanov radio.

Džejk se obazre, mahnito tražeći sveštenika koji nije bio sveštenik. Nije ga bilo.

Džejk zastenja.

Preni se! Šta ti je?

Nije znao. Znao je samo da sada treba da leži na ulici, da se priprema za smrt dok debela žena vrišti, tip u sivom odelu od češljane vune povraća, a čovek u crnom se gura kroz gomilu koja se okuplja.

I u delu njegovog uma, činilo se da se to odigrava.

Nesvestica poče da se vraća. Džejk najednom ispusti kesu sa ručkom na pločnik i ošamari sebe po licu iz sve snage. Žena koja se zaputila na posao pogleda ga čudno. Džejk ju je ignorisao. Ostavio je ručak da leži na pločniku i jurnuo na raskrsnicu, ignorišući i svetlo za STOJ, koje je ponovo počelo da se pali i gasi. Sada više nije bilo važno. Smrt mu je prišla..

a onda prošla kraj njega bez osvrtanja. Nije trebalo tako da se dogodi, i na najdubljem nivou svog postojanja on je to znao, ali dogodilo se.

Možda će sada živeti večno.

Ta pomisao natera ga da ponovo poželi da zavrišti.

6

Glava mu se malo razbistrila kada je stigao do škole, i um mu se dao na posao da ga ubedi kako je sve u redu, baš sve. Možda se nešto pomalo uvrnuto zaista desilo, neka vrsta psihičkog bleska, momentalno zavirivanje u jednu od mogućih budućnosti, pa šta?

Ništa naročito, zar ne? Ta pomisao bila je zaista nekako dobra — poput onih stvari koje stalno štampaju u uvrnutim novinama za supermarkete koje Greta Šo voli da čita kada je sigurna da Džejkova majka nije u blizini — novine poput National Enquirer-a i Inside View-a. Osim što je, naravno, u tim novinama psihički blesak uvek neka vrsta taktičkog nuklearnog udara — žena koja sanja pad aviona i menja rezervacije, ili tip koji sanja da njegovog brata drže kao zarobljenika u fabrici kineskih kolačića sreće, pa se ispostavi da je to istina. Kada ti se psihički blesak sastoji od saznanja da će sledeća pesma na radiju biti od grupe Kis, da debela gospođa ima lutku umotanu u crveni peškir u svojoj kesi iz 'Blumingdejla' i da će prodavac pereca ispiti flašu 'Ju-hua' umesto konzervu, onda to stvarno ne može da bude ništa naročito.

Zaboravi na to, posavetovao je sebe. Gotovo je.

Sjajna zamisao, osim što je već posle trećeg časa znao da nije gotovo; tek je počinjalo. Sedeo je na uvodu u algebru, posmatrao kako gospodin Nof rešava jednostavne jednačine na tabli i shvatio sa novim užasom da mu čitav novi skup sećanja izranja na površinu uma. Bilo je to kao da posmatra čudne predmete koji polako plutaju ka površini mutnog jezera.

Nalazim se na mestu koje ne poznajem, pomislio je.

Hoću reći, upoznaću ga — ili bih ga upoznao da me je udario 'kadilak.' To je postaja — ali deo mene koji je tamo to još ne zna. Taj deo zna samo da je to nekakva pustinja, i da nema ljudi. Plakao sam zato što sam bio uplašen. Uplašen da je to možda pakao.

Do tri sata, kada je stigao u Gradsku kuglanu, znao je da je pronašao pumpu u štali i da je popio vode.

Voda je bila veoma hladna i imala je jak mineralni ukus. Ubrzo će ući unutra i pronaći malu količinu sušene govedine u prostoriji koja je nekada bila kuhinja. To je znao podjednako sigurno kao što je znao da će prodavac pereca odabrati flašu 'Ju-hua' i da lutka koja je virila iz kese 'Blumingdejla' ima plave oči.

Bilo je to kao da je u stanju da se seća unapred kroz vreme.

Kuglao je samo dve ture — prva je bila 96, druga 87. Timi mu je pogledao listić kada ga je predao na šalteru, i zavrteo glavom. "Danas nije tvoj dan, šampione", reče on.

"Nemate ni izbliza pojma kako mi je", reče Džejk.

Timi ga pogleda podrobnije. "Jesi li dobro? Stvarno si mi nešto bled."

"Mislim da sam zaradio neki virus." Ni ovo nije zvučalo kao laž. Bio je siguran da je zaradio nešto.

"Idi kući i lezi", posavetova ga Timi. "Pij dosta bistre tečnosti — džina, votke, takvih stvari."

Džejk se savesno osmehnu. "Možda i hoću."

Lagano je hodao kući. Čitav Njujork bio je prostrt oko njega, Njujork u svom najzavodljivijem izdanju — sa uličnom serenadom kasnog popodneva i po jednim muzičarem na svakom ćošku, sa svim stablima u cvatu, i činilo se da je svako dobro raspoložen. Džejk je video sve to, ali je takođe video i ono iza: video je sebe kako se skriva skupljen u senkama kuhinje dok čovek u crnom pije kao iskeženi pas sa pumpe u štali, video je sebe kako jeca od olakšanja kada je on — ili to — krenulo dalje ne otkrivši ga, video je sebe kako tone u dubok san dok sunce zalazi a zvezde počinju da se pojavljuju kao krhotine leda na surovom ljubičastom pustinjskom nebu.

Otključao je sebi vrata dupleksa i ušao u kuhinju da nešto pojede. Nije bio gladan, ali imao je tu naviku.

Išao je prema frižideru kada mu je oko zastalo na vratima ostave i on stade. Najednom je shvatio da se postaja — i sve ostalo od tog drugog čudnog sveta kojem je sada pripadao — nalazi iza tih vrata.

Čudnovato udvostručavanje u njegovom umu okončaće se; utihnuće glasovi, u beskrajnoj prepirci oko toga da li je mrtav ili ne od 8:25 tog jutra.

Džejk gurnu vrata ostave obema rukama, dok mu se licem već razlamao sunčani osmeh olakšanja... a onda se ukoči kada gospođa Šo, koja je stajala na hoklici u zadnjem delu ostave, vrisnu. Konzerva paste od paradajza koju je držala pade joj iz ruke i skotrlja se na pod. Ona se zatetura na hoklici i Džejk jurnu napred da je pridrži pre nego što se ona pridruži pasti od paradajza.

"Aman, tako ti Mojsija!" prodahta ona, mašući brzo šakom po licu kućne haljine. "Izbezumila sam se od straha, Džoni!"

"Žao mi je", reče on. Zaista mu je bilo žao, ali je takođe bio gorko razočaran. To je ipak, posle svega, bila samo ostava. A bio je tako siguran...

"Zašto se uopšte šunjaš tako? Danas je tvoj dan za kuglanje! Nisam te očekivala još najmanje pola sata!

Još ti nisam pripremila užinu, pa zato nemoj da je čekaš."

"U redu. Ionako nisam naročito gladan." On se saže i podiže konzervu koju je ispustila.

"Ne bi se reklo po tome kako si navalio unutra", progunđa ona.

"Mislio sam da sam čuo miša ili nešto slično.

Izgleda da ste to bili samo vi."

"Izgleda da jesam." Ona siđe sa hoklice i uze mu konzervu. "Izgledaš kao neko ko je zaradio grip ili nešto slično, Džoni." Ona mu stavi ruku na čelo. "Nisi vruć, ali to nikad ne znači mnogo."

"Mislim da sam samo umoran", reče Džejk i pomisli: Da je samo to. "Možda ću samo popiti sodu i gledati malo TV."

Ona zagunđa. "Imaš li neki rad koji želiš da mi pokažeš? Ako imaš, požuri. Kasnim s večerom."

"Danas ništa", reče on. On izađe iz ostave, uze sodu, a onda uđe u dnevnu sobu. Uključi The Hollywood Squares i stade prazno da gleda dok su se glasovi prepirali, a nova sećanja na taj prašnjavi drugi svet nastavljala da izranjaju.

7

Njegovi majka i otac nisu primetili da bilo šta nije u redu sa njim — njegov otac nije čak ni došao sve do pola deset — i Džejku je to odgovaralo. On je otišao u krevet u deset i ležao je budan u tami, osluškujući grad iza prozora: kočnice, trubljenje, zavijanje sirena.

Umro si.

Ipak, nisam. Evo me ovde, bezbedan sam, u sopstvenom krevetu.

To nije važno. Umro si, i ti to znaš.

Ono pakleno u tome bilo je što je znao i jedno i drugo.

Ne znam koji je glas istinit, ali znam da ne mogu da nastavim ovako. Zato prosto prekinite, obojica.

Prestanite da se svađate i ostavite me na miru. Okej?

Molim vas?

Ali, nisu hteli. Nisu mogli, izgleda. I Džejku pade na pamet da bi trebalo da ustane — smesta i da otvori vrata kupatila. Tamo će biti drugi svet. Tamo će biti postaja i ostatak njega biće tamo, takođe, skupljen ispod prastarog ćebeta u štali, gde pokušava da spava i pita se šta se, kog đavola, dogodilo.

Ja mogu to da mu kažem, pomisli Džejk uzbuđeno.

On zbaci prekrivače sa sebe, znajući najednom da vrata kraj njegove police za knjige više ne vode u kupatilo, već u svet koji miriše na vrelinu, rumenu kadulju i strah u pregršti prašine, u svet koji sada leži pod senkom krila noći. Ja to mogu da mu kažem, ali neću morati... jer ja ću biti U njemu.. ja ću BITI on!

On jurnu preko zamračene sobe, gotovo se smejući od olakšanja i silovito otvori vrata. I...

I bilo je to njegovo kupatilo. Samo njegovo kupatilo, sa uramljenim posterom Marvina Geja na zidu i šarama venecijanera na popločanom podu, u obliku pruga svetlosti i senke.

Stajao je tamo dugo, pokušavajući da proguta nezadovoljstvo. Nije htelo da siđe. I bilo je gorko.

Gorko.

8

Tri nedelje između tada i sada protezale su se poput mračnog, razorenog terena u Džejkovom sećanju — košmarna pustara gde nije bilo mira, odmora, oporavka od bola. Posmatrao je, kao što bespomoćni zatvorenik posmatra propast grada kojim je nekada vladao, kako mu se um strovaljuje pod sve većim pritiskom fantomskih glasova i sećanja. Nadao se da će sećanja prestati kada dođe do mesta kada ga čovek po imenu Roland pušta da padne u ponor pod planinama, ali nisu prestala. Umesto toga, jednostavno bi se premotala i započela iznova, kao traka podešena da se ponavlja i ponavlja sve dok se ili ne prekine, ili je neko ne isključi.

Njegova percepcija više-manje stvarnog života njujorškog dečaka postajala je sve zrnastija kako se ova strašna šizma produbljivala. Mogao je da se seti kako je išao u školu i na filmove preko vikenda, na nedeljni branč sa roditeljima pre jedne sedmice (ili su možda prošle dve?), ali sećao se tih stvari onako kako se čovek koji je preležao malariju možda seća najdublje, najmračnije faze svoje bolesti: ljudi su postajali senke, glasovi kao da su odjekivali i preklapali se, a čak je i tako jednostavan čin poput jedenja sendviča ili uzimanja 'koke' iz mašine u gimnastičkoj dvorani postajao borba. Džejk se probijao kroz te dane u fugi drečavih glasova i udvostručenih sećanja. Njegova opsednutost vratima — svim vrstama vrata — produbljivala se; njegova nada da revolverašev svet možda leži iza jednih od njih nikada nije sasvim utrnula. A to i nije bilo toliko neobično, pošto je to bila jedina nada koju je imao.

Ali danas je igra bila završena. Ionako nikada nije imao šanse da u njoj pobedi, ne stvamo. Predao se.

Zapalio je iz škole. Džejk je hodao slepo mrežom ulica, spuštene glave, bez ikakvog pojma o tome gde ide ili šta će učiniti kada tamo stigne.

9

Oko devet sati, počeo je da izranja iz te nesrećne omamljenosti i primećuje ponešto od okoline. Stajao je na uglu avenije Leksington i Pedeset četvrte ulice, ne sećajući se uopšte kako je tu dospeo. Prvi put je primetio da je jutro apsolutno divno. Sedmi maj, dan kada je započelo njegovo ludilo, bio je lep, ali danas je vreme bilo deset puta lepše — bio je to onaj dan, možda, kada se proleće obazre oko sebe i vidi kako leto stoji u blizini, snažno, privlačno i sa nestašnim osmehom na osunčanom licu. Sunce je blistalo i odbijalo se od staklenih zidova zgrada u centru grada; senka svakog pešaka bila je crna i oštra. Nebo iznad bilo je čisto i besprekorno plavo, istačkano tu i tamo punačkim oblacima lepog vremena.

Niz ulicu, dva poslovna čoveka u skupim, dobro skrojenim odelima, stajala su kraj zida od dasaka podignutog oko gradilišta. Smejali su se i dodavali nešto jedan drugome. Džejk krenu ka njima, radoznao, i dok se približavao on vide da dva poslovna čoveka igraju 'turski šah' na zidu, crtajući rešetke skupim penkalom 'Mark Kros' i upisujući 'X' i 'O.' Džejk pomisli kako je to apsolutno sjajno. Dok je prilazio, jedan od njih upisa 'O' u gornjem desnom uglu rešetke, a onda povuče dijagonalnu liniju kroz sredinu.

"Opet sam se zeznuo!" reče njegov prijatelj. Onda taj muškarac, koji je izgledao kao moćni rukovodilac, advokat ili veliki berzanski mešetar, uze penkalo 'Mark Kros' i nacrta novu rešetku.

Prvi poslovni čovek, pobednik, baci pogled levo od sebe i ugleda Džejka. Osmehnu se. "Strašan dan, a, mali?"

"Nego šta je", reče Džejk, oduševljen što je ustanovio da zaista to misli.

"Previše lepo za školu, a?"

Ovog puta, Džejk se zaista nasmeja. Škola Pajper, gde imaš Izlaske umesto ručka, i gde ponekad izađeš na trenutak ali nikad ne moraš da kenjaš, najednom se činila dalekom i nimalo važnom. "Da znate."

"Jesi li za igru? Ovaj Bili ovde nije umeo da me pobedi u ovome otkad smo bili u petom razredu, a ne može ni sada."

"Pusti malog na miru", reče drugi poslovni čovek i pruži mu penkalo 'Mark Kros.' "Ovaj put odlaziš u istoriju." On namignu Džejku, a Džejk zaprepasti samog sebe uzvrativši mu namigivanjem. On krenu dalje, ostavivši muškarce da se igraju. Osećaj da će se dogoditi nešto potpuno divno — da je možda već počelo da se događa — nastavio je da raste, a njegove noge više kao da nisu sasvim dodirivale pločnik.

Na uglu se upali svetlo HODAJ i on poče da prelazi aveniju Leksington. On stade nasred ulice tako naglo, da ga kurir na biciklu desetobrzincu umalo ne pregazi.

Bio je to divan prolećni dan — slagao se sa time. Ali, to nije bio razlog što se osećao dobro, tako iznenada svestan svega što se dešava oko njega, tako siguran da se nešto veliko sprema da se desi.

Glasovi su prestali.

Nisu nestali zauvek — to je nekako znao — ali privremeno su prestali. Zašto?

Džejk najednom pomisli na dva čoveka koji se svađaju u sobi. Oni sede sučelice oko stola i deru se jedan na drugoga sve ogorčenije. Posle izvesnog vremena, počnu da se naginju jedan prema drugome, isturajući lica borbeno napred, kupajući jedan drugoga finom izmaglicom gnevne pljuvačke. Ubrzo će doći do udaraca. Ali, pre nego što do toga dođe, čuju neprekidno lupanje — zvuk bas bubnja — a zatim i živahno rascvetavanje bleh-orkestra. Dva čoveka prestaju da se svađaju i gledaju jedan drugoga, zbunjeni.

Šta je to? upita jedan.

Nemam pojma, odgovori drugi. Zvuči kao parada.

Oni jurnu do prozora i to zaista jeste parada — uniformisani orkestar maršira ukorak dok sunce blista na trubama, lepe mažoretkinje vrte palicama i koračaju dugim, osunčanim nogama, prolaze kabrioleti puni cveća i slavnih ljudi koji mašu.

Dva čoveka zure kroz prozor, zaboravivši na svađu.

Nesumnjivo će joj se vratiti, ali za izvesno vreme oni stoje zajedno kao najbolji prijatelji, rame uz rame i posmatraju kako parada prolazi...

10

Zatrešta sirena, prenuvši Džejka iz te priče, koja je bila živopisna poput moćnog sna. On shvati da još stoji nasred Leksingtona, i da se svetlo promenilo. On se obazre mahnito oko sebe, očekujući da ugleda plavi 'kadilak' kako juri ka njemu, ali tip koji je pritisnuo sirenu sedeo je za volanom žutog 'mustang' kabrioleta i cerio mu se. Činilo se da su danas svi u Njujorku onjušili gas za smejanje.

Džejk mahnu momku i odjuri sprintom do druge strane ulice. Tip u 'mustangu' zaokruži prstom oko uveta pokazujući da je Džejk lud, pa mu uzvrati mahanjem i nastavi da vozi.

Jedan trenutak Džejk je prosto stajao na suprotnom uglu, lica okrenutog prema majskom suncu, osmehujući se, uživajući u danu. Pretpostavljao je da se zatvorenici osuđeni na smrt na električnoj stolici osećaju ovako kad im se dopusti privremeno odlaganje kazne.

Glasovi su se umirili.

Pitanje je bilo, kakva je to parada skrenula njihovu pažnju? Da li je to bila samo neuobičajena lepota ovog jutra?

Džejk nije mislio da je to sve. Nije mislio tako zato što ga je ponovo prožimala i obuzimala ta senzacija spoznaje, ona koja ga je spopala pre tri nedelje, dok se približavao uglu Pete i Četrdeset šeste. Ali, 7. maja bilo je to osećanje predstojeće propasti. Danas je to bilo osećanje zračenja, slutnja dobrote i iščekivanja. Bilo je to kao da dolazi... kao da dolazi...

Belo. To je bila reč koja mu je došla, i ona mu zazvoni u glavi jasnom i nesumnjivom podobnošću.

"To je Belo!" uzviknu on glasno. "Dolazi Belo!"

On krenu Pedeset četvrtom ulicom, i kada je stigao do ugla Druge i Pedeset četvrte, on još jednom prođe ispod kišobrana ka-teta.

11

On skrenu desno, onda stade, okrenu se i vrati se do ugla. Sada je trebalo da pode Drugom avenijom, da, to je bilo nesumnjivo tačno, ali ovo je ponovo bila pogrešna strana. Kada se svetlo promenilo, požurio je preko ulice i ponovo skrenuo desno. To osećanje, ta slutnja

(Belog)

podobnosti, uporno je jačala. Bio je polulud od sreće i olakšanja. Biće mu dobro. Ovaj put nije bilo greške. Osećao je sa sigurnošću da će ubrzo početi da viđa ljude koje će prepoznati, kao što je prepoznao debelu gospođu i prodavca pereca, a oni će raditi stvari kojih se sećao unapred.

Umesto toga, on naiđe na knjižaru.

12

MENHETENSKI RESTORAN UMA, pisalo je na tabli u izlogu. Džejk ode do vrata. Tamo je bila okačena tabla za pisanje kredom; izgledala je poput onih koje se viđaju na zidu u kafanama i restoranima.

DNEVNI SPECIJALITETI

Iz Floride! Sveži Džon D. Mekdonald na žaru 3 tvrdo koričena za 2,50 $, 9 džepnih za 5,00 $

Iz Misisipija! Prženi Vilijem Fokner Tvrdo koričeni po tržišnoj ceni

Očuvane džepne iz biblioteke 75 ¢ komad Iz Kalifornije! Tvrdo kuvani Rejmond Čendler Tvrdo koričeni po tržišnoj ceni džepnih za 5.00 $

NAHRANITE SVOJU POTREBU ZA ČITANJEM

Džejk ude unutra, svestan toga da je, prvi put u tri nedelje, otvorio vrata bez ludačke nade da će sa druge strane pronaći drugi svet. Iznad glave mu zazvoni zvonce. Blagi, začinjeni miris starih knjiga preplavi ga, i taj miris nekako kao da je označio njegov povratak kući.

Unutra se nastavljao motiv restorana. Mada su zidovi bili oivičeni policama za knjige, prostoriju je na dva dela delila tezga u stilu šanka. Sa Džejkove strane tezge nalazilo se nekoliko malih stolova sa stoličicama žičanih naslona. Svaki sto bio je aranžiran tako da izloži po jedan od dnevnih specijaliteta: romane o Trevisu Mekgiju Džona D. Mekdonalda, romane o Filipu Marlou Rejmonda Čendlera, romane o Snoupsu Vilijama Foknera. Na maloj tabli na Foknerovom stolu pisalo je: Na raspolaganju imamo neka retka 1. izd. — mol. pitajte. Na drugoj tabli, ovaj put na tezgi, pisalo je prosto: CUNJAJTE! Nekoliko mušterija činilo je baš to.

Sedeli su za tezgom, pili kafu i čitali. Džejk pomisli kako je ovo nesumnjivo najbolja knjižara u kojoj je ikada bio.

Pitanje je bilo, zbog čega se nalazio tu? Je li to bila sreća, ili deo onog mekog, ustrajnog osećanja da prati trag — neku vrstu zraka sile — ostavljen da ga on pronađe?

On baci pogled na ono što je bilo izloženo na stolu s njegove leve strane, i shvati da zna odgovor.

13

Tu su bile izložene dečje knjige. Na stolu nije bilo mnogo mesta, pa ih je tu bilo samo oko tuce — Alisa u zemlji čuda, Hobit, Tom Sojer, takve stvari. Džejka privuče slikovnica očito namenjena veoma maloj deci.

Na svetlozelenim koricama nalazila se antropomorfna lokomotiva koja je pućkala dok se uspinjala uzbrdo.

Njen branik za goveda (svetloružičast) nosio je srećni kez, a far joj je bio veselo oko koje kao da je pozivalo Džejka Čembersa da uđe unutra i pročita sve o tome.

Čarli Ćuf-Ćuf, glasio je naslov, Priča i crteži Beril Evans. Džejkov um polete u blesku natrag prema njegovom završnom sastavu, sa slikom Amtrekovog voza na naslovnoj strani i rečima ćuf-ćuf ispisanim unutra iznova i iznova.

On zgrabi knjigu i čvrsto je ščepa, kao da će mu odleteti ako popusti stisak. I dok je posmatrao korice, Džejk ustanovi da nema poverenja u osmeh na licu Čarlija Ćuf-Ćufa. Izgledaš srećan, ali mislim da ti je to samo maska, pomisli on. Mislim da uopšte nisi srećan.

A mislim i da se zapravo ne zoveš Čarli.

Bilo je ludo misliti takve misli, nesumnjivo ludo, ali one njemu nisu izgledale ludo. Izgledale su mu razumno. Izgledale su mu istinito.

Do mesta gde se nalazio Čarli Ćuf-Ćuf stajala je iskrzana džepna knjiga. Korica je bila gadno iscepana i prilepljena selotejpom koji je požuteo od starosti. Na slici su se nalazili dečak i devojčica zbunjenih izraza i sa šumom znakova pitanja iznad glava. Naslov te knjige bio je Dašto mi ti dašto! Zavrzlame i zagonetke za svakoga! Nije pisalo ime autora.

Džejk strpa Čarlija Ćuf-Ćufa pod mišku i uze knjigu zagonetki. Otvori je nasumice i ugleda ovo: Kad vrata nisu vrata?

"Kada su otvorena", promrmlja Džejk. Mogao je da oseti kako mu znoj izbija po čelu... po mišicama... svud po telu. "Kada su otvorena!"
(Zagonetka sadrži igru reči: u orig. a jar = tegla, što se izgovara isto kao i ajar = otvorena, odškrinuta; prev.)

"Jesi l' pronašao nešto, sinko?" upita blagi glas.

Džejk se okrenu i ugleda debelog čoveka u beloj košulji sa raskopčanom kragnom kako stoji kraj završetka tezge. Ruke je nabio u džepove starih pantalona od gabardena. Polunaočari su mu bile gurnute gore, na svetlu kupolu ćelave glave.

"Da", reče Džejk grozničavo. "Ove dve. Prodaju li se?"

"Sve što vidiš se prodaje", reče debeljko. "I sama zgrada bi bila na prodaju, da sam ja njen vlasnik. Avaj, ja sam samo zakupac." On pruži ruku prema knjigama i Džejk za trenutak ustuknu. A onda mu ih, sa oklevanjem, pruži. Deo njega očekivao je da debeljko umakne sa njima, i ako to učini — ako pokaže najmanji znak da će to pokušati — Džejk je nameravao da mu se baci u noge, da mu istrgne knjige iz ruku i da zbriše. Trebale su mu te knjige.

"Dobro, da vidimo šta to imaš", reče debeljko.

"Uzgred, ja sam Tauer. Kalvin Tauer. (Igra reči: tower znači 'kula') On pruži ruku.

Džejkove se oči raširiše i on nevoljno ustuknu.

"Šta? "

Debeljko ga pogleda sa izvesnim interesovanjem.

"Kalvin Tauer. Koja je od te dve reči psovka na tvom jeziku, hiborijanska lutalice?"

"Ha?"

"Samo hoću da kažem da izgledaš kao da te je neko prepao, mali."

"O. Izvinite." On stegnu krupnu, meku šaku gospodina Tauera, u nadi da ovaj neće više to pominjati. Jeste poskočio od tog imena, ali nije znao zašto. "Ja sam Džejk Čembers."

Kalvin Tauer se rukova sa njim. "Dobro ime, ortak.

Zvuči kao neki heroj lutalica iz vestern romana — tip koji uleti u Blek Fork, u Arizoni, počisti grad, a onda nastavi dalje. Možda nešto od Vejna D. Overholzera.

Osim što ti ne izgledaš kao lutalica, Džejk. Izgledaš kao da si zaključio da je dan malo previše lep da bi ga proveo u školi."

"O... ne. Završili smo prošlog petka."

Tauer se iskezi. "A-ha. Mogu da se kladim. A moraš da poseduješ ova dva predmeta, a? Malo je smešno, šta sve ljudi moraju da poseduju. Što se tebe tiče — ja bih rekao da si klinac koji voli Roberta Hauarda, u potrazi za dobrom cenom jednog od onih lepih starih izdanja Donalda M. Granta — onih sa slikama Roja Krenkela. Mačevi sa kojih kaplje, moćni mišići i Konan Varvarin koji sebi seče put kroz stigijske horde."

"U stvari, to zvuči jako dobro. Ove su za... uh, mog mlađeg brata. Sledeće nedelje mu je rođendan."

Kalvin Tauer palcem spusti naočari na nos i pogleda Džejka podrobnije. "Stvarno? Meni ti izgledaš kao jedinac. Jedinac, nego šta, koji uživa u tome što je zapalio iz škole dok Gospođica Maj drhti u svojoj zelenoj odori tik izvan pošumljene doline juna."

"Kako rekoste?"

"Nema veze. Proleće me uvek otera u raspoloženje Vilijama Kaupera. Ljudi su uvrnuti, ali zanimljivi, Teks — jesam li u pravu?"

"Valjda jeste", reče Džejk oprezno. Nije mogao da se odluči sviđa mu li se ovaj čovek ili ne.

Jedno od cunjala za tezgom obrnu se na stolici.

Držao je u jednoj ruci šolju kafe, a u drugoj izlizani primerak džepnog izdanja Kuge. "Prestani da zamlaćuješ maloga i prodaj mu knjige, Kal", reče on.

"Imaćemo vremena da završimo ovu partiju šaha pre nego što svetu dođe kraj, ako budeš požurio."

"Žurba je protivna mojoj urođenoj etici", reče Kal, ali otvori Čarlija Ćuf-Ćufa i pogleda cenu ispisanu olovkom na forzacu. "Prilično obična knjiga, ali ovaj primerak je u neuobičajeno dobrom stanju. Mala deca obično đavolski rasture ono što vole. Za ovo bi trebalo da dobijem dvanaest dolara..."

"Prokleti lopove", reče čovek koji je čitao Kugu, a drugo cunjalo se nasmeja. Kalvin Tauer nije obraćao pažnju.

"...ali ne mogu da podnesem da te toliko oderem kada je ovakav dan. Sedam dolara i tvoje je. Plus porez, naravno. Knjigu zagonetki možeš da uzmeš besplatno. Smatraj to mojim poklonom za dečaka dovoljno mudrog da osedla konja i odjuri prema nepoznatim teritorijama poslednjeg pravog dana proleća."

Džejk iskopa novčanik i otvori ga napet, uplašen da je otišao od kuće sa samo tri ili četiri dolara. Međutim, imao je sreće. Imao je jednu novčanicu od pet i tri od po jedan dolar. On pruži novac Taueru, koji nehajno savi novčanice i stavi ih u jedan džep, a iz drugog mu vrati kusur.

"Ne žuri napolje, Džejk. Kad si već ovde, dođi do tezge i popij šolju kafe. Oči će ti se raširiti od zaprepašćenja kada iseckam kljakavu staru kijevsku odbranu Arona Dipnoa u froncle."

"Voleo bi ti to", reče čovek koji je čitao Kugu —

Aron Dipno, verovatno.

"Rado bih, ali ne mogu. Ja.. treba da odem na jedno mesto."

"Važi. Ali samo ako se ne vratiš u školu."

Džejk se iskezi. "Ne — ne u školu. Tamo čeka ludilo."

Tauer se glasno nasmeja i ponovo podiže naočari na vrh glave. "Nije loše! Baš nije loše! Možda na kraju krajeva mlađa generacija i neće otići do đavola, Arone — šta misliš?"

"O, otići će oni do đavola, nego šta će", reče Aron.

"Ovaj dečak je samo izuzetak od pravila. Možda."

"Ne obraćaj pažnju na tu ciničnu matoru kešu", reče Kalvin Tauer. "Zuji dalje, Hiborijanska Lutalice.

Voleo bih da je meni ponovo deset ili jedanaest godina i da me čeka ovako divan dan."

"Hvala za knjige", reče Džejk.

"Nema problema. Zato smo ovde. Navrati ponekad."

"Voleo bih."

"Pa, sad znaš gde smo."

Da, pomisli Džejk. Kad bih samo sada znao gde sam ja.

14

On stade odmah ispred knjižare i ponovo prelista knjigu sa zagonetkama, ovaj put do prve strane, gde se nalazio kratak nepotpisani uvod.

"Zagonetke su možda najstarija od svih igara koje ljudi danas još igraju", počinjao je uvod. "Bogovi i boginje iz grčkih mitova zadirkivali su jedni druge zagonetkama, a u drevnom Rimu one su se koristile kao obrazovni metod. U Bibliji se nalazi nekoliko dobrih zagonetki. Jedna od najčuvenijih je ona koju je izgovorio Samson onog dana kada se venčao sa Dalilom:

'Od onoga što jede stiže meso,

A od snažnog stiže slast!'

Zadao je tu zagonetku nekolicini mladića koji su prisustvovali njegovom venčanju, siguran da oni neće biti u stanju da pogode odgovor. Medutim, mladići su odveli Dalilu u stranu i ona im je šapnula odgovor.

Samson je bio besan, i osudio je mladiće na smrt zbog prevare — vidite, u staro doba zagonetke su uzimali mnogo ozbiljnije nego danas!

Uzgred, odgovor na Samsonovu zagonetku — i na sve ostale zagonetke u ovoj knjizi — može se naći u odeljku na kraju. Tražimo od vas samo da svakoj od ovih zbunjujućih zagonetki pružite poštenu priliku pre nego što zavirite!"

Džejk okrenu poslednje stranice knjige, znajući nekako šta će naći i pre nego što je tamo stigao. Iza stranice sa oznakom ODGOVORI nije se nalazilo ništa osim nekoliko iscepanih fragmenata i zadnje korice.

Taj odeljak je bio istrgnut.

Stajao je tamo jedan trenutak i razmišljao. A onda, voden trenutnim porivom koji uistinu uopšte nije izgledao kao trenutni poriv, Džejk uđe natrag u 'Menhetenski restoran uma.'

Kalvin Tauer diže pogled sa šahovske table.

"Predomislio si se što se tiče one šolje kafe, hiborijanska lutalice?"

"Ne. Želeo sam da vas pitam znate li odgovor na jednu zagonetku."

"Ispali", pozva ga Tauer i pomeri piona.

"Izgovorio ju je Samson. Onaj snagator iz Biblije?

Glasi ovako..."

"'Od onoga ko jede stiže meso'", reče Aron Dipno, okrenuvši se da pogleda Džejka. "'A od snažnog stiže slast.' Je li ta?"

"Jeste", reče Džejk. "Kako ste znali.. "

"O, petljao sam se i ja sa time par puta. Slušaj ovo."

On zabaci glavu i zapeva punim, melodičnim glasom:"

'Tako dakle Samson kidisa na lava
Na leđa mu skoči kao napast prava
I ne dade lavu da ga šapom takne
Već mu čeljust stegnu da ne mož' da makne
Sve dok zver ne lipsa, jah'o je na lavu
A pčelama za med dade lavlju glavu.'

Aron namignu, pa se nasmeja Džejkovom iznenađenom izrazu lica. "Da li je to odgovor na tvoje pitanje, druškane?"

Džejk je raširio oči. "Au! Dobra pesma! Gde ste to čuli?"

"O, Aron ih zna sve", reče Tauer. "On je visio na ulici Bliker pre nego što je Bob Dilan naučio da dune bilo šta drugo od običnog G dura na svom 'honeru.' To jest, ako njemu poveruješ."

"To je stara duhovna pesma", reče Aron Džejku, a onda Taueru: "Uzgred, pod šahom si, dembo."

"Ne zadugo", reče Tauer. On pomeri lovca. Aron ga smesta uze. Tauer promrmlja nešto u pola glasa.

Džejku je to zvučalo sumnjivo kao jebešga.

"Dakle, odgovor je lav", reče Džejk.

Aron odmahnu glavom. "Samo polovina odgovora.

Samsonova zagonetka je dvostruka, prijatelju. Druga polovina odgovora je med. Kapiraš?"

"Da, mislim."

"Okej, probaj sada ovu." Aron zatvori oči na trenutak, pa izrecitova:

"Šta nikad ne hoda, mada može da juri
Šta to ima usta, al' nikad ne zbori,
Krevet ima, al' nikad ne spava
Glavu ima, al' nikad ne plače? "

"Pametnjakoviću", zareža Tauer na Arona.

Džejk razmisli, pa odmahnu glavom. Mogao je i duže da se pozabavi time — cela ta stvar sa zagonetkama bila je za njega i opčinjavajuća i čarobna — ali imao je snažan osećaj da treba da krene odatle, da ga tog jutra čeka još posla na Drugoj aveniji.

"Predajem se."

"Ne, ne predaješ se", reče Aron. "To radiš sa savremenim zagonetkama. Ali prava zagonetka nije samo vic, maleni — to je nešto što treba razrešiti.

Premetni je u glavi. Ako i dalje ne možeš da je razrešiš, neka ti to bude izgovor da se vratiš nekog drugog dana. Ako ti treba još neki izgovor, ovaj demba ovde stvarno kuva dobru kaficu."

"Važi", reče Džejk. "Hvala, hoću."

Ali, dok je odlazio, polako je postajao siguran: nikada više neće ući u 'Menhetenski restoran uma.'

15

Džejk je sporo hodao Drugom avenijom i držao ono što je upravo kupio u levoj ruci. Isprva je pokušao da razmisli o zagonetki — šta ima krevet, a nikad ne spava? — ali malo po malo, to pitanje mu je iz glave istisnulo sve jače iščekivanje. Čula su mu bila izoštrenija nego ikad u životu; video je milijarde vibrirajućih varnica na pločniku, osećao mirise hiljada pomešanih aroma sa svakim udisajem, i kao da je čuo druge zvuke, tajne zvuke unutar svakog zvuka koji je čuo. Pitao se da li se psi tako osećaju pre gromovnih oluja ili zemljotresa, i gotovo je bio siguran da je tako.

Opet, slutnja da predstojeći događaj neće biti loš već dobar, da će uravnotežiti strašnu stvar koja mu se dogodila pre tri nedelje, nastavila je da raste.

A sada, dok se približavao mestu gde će biti određen njegov dalji put, to znanje unapred ponovo ga je obuzelo.

Skitnica će zatražiti od mene milostinju i ja ću mu dati kusur koji mi je dao gospodin Tauer. A tu je i radnja s pločama. Vrata su otvorena kako bi ulazio svež vazduh i ja ću u prolasku čuti pesmu Stounsa. I videću sopstveni odraz u gomili ogledala.

Saobraćaj na Drugoj aveniji još nije bio gust. Taksiji su trubili i vijugali među automobilima koji su se kretali sporije. Prolećno sunce svetlucalo je na njihovim vetrobranima i jarko žutim stranicama. Dok je čekao da se promene svetla na semaforu, Džejk je video skitnicu na suprotnom uglu Druge i Pedeset druge. Još je sedeo uz zid malog restorana od cigala, i dok mu se Džejk približavao, on vide da je ime restorana 'Mama Njam-Njam'.

Ćuf-ćuf, pomisli Džejk. I to je istina.
(Ponovo igra reči: ,Chew-Chew' (Njam-Njam) i ,Choo-choo' (Ćuf-ćuf) izgovaraju se istovetno; prev.)

"Imaš četvrt dolara?" upita skitnica umorno, i Džejk ispusti svoj kusur iz knjižare skitnici u krilo ni ne osvrnuvši se. Sada je mogao da čuje Rolingstonse, tačno na vreme:

"Crvena vrata vidim, ofarb'o bih ih crno Nikakve boje više, nek pređu sve u crno "

Dok je prolazio, on vide — takođe bez iznenađenja — da je ime radnje 'Kula Moći.'

Izgleda da su se Kule danas jevtino prodavale.

Džejk nastavi da hoda dok su ulične table lebdele kraj njega u snenoj omamljenosti. Između Četrdeset devete i Četrdeset osme on prođe kraj radnje po imenu 'Vaši odrazi.' Okrenu glavu i ugleda tuce Džejkova u ogledalima, kao što je i znao da će se dogoditi — tuce dečaka premalenih za svoj uzrast, tuce dečaka odevenih u urednu školsku odeću: plave blejzere, bele košulje, tamnocrvene kravate, sive štofane pantalone. Škola Pajper nije imala zvaničnu uniformu, ali ovo je bilo najbliže nezvaničnoj.

Pajper mu je sada izgledao kao nešto davno i daleko.

Najednom, Džejk shvati gde ide. Ta spoznaja uzdiže mu se u umu kao slatka, osvežavajuća voda iz podzemnog izvora. To je delikatesna radnja, pomisli on. Ili bar tako izgleda. U stvari, to je nešto drugo — to su vrata prema drugom svetu. Onom svetu. Njegovom svetu. Pravom svetu.

On potrča, zagledan željno ispred sebe. Svetlo semafora kod Četrdeset sedme zabranjivalo mu je prolaz, ali on ga je ignorisao, skočivši sa ivičnjaka i spretno jurnuvši između širokih belih linija pešačkog prelaza bacivši samo reda radi pogled na levo.

Vodoinstalaterski kombi zaustavi se naglo, uz škripu guma, kada Džejk suknu ispred njega.

"Hej! Š'a to radiš?" dreknu vozač, ali Džejk ga je ignorisao.

Još samo jedan blok.

Sada se dade u puni sprint. Kravata mu je lepršala iznad levog ramena; kosa mu je vijorila sa čela; njegove školske cipele tutnjale su po pločniku.

Ignorisao je poglede — neke vesele, neke tek ljubopitljive — prolaznika kao što je ignorisao i gnevni povik vozača kombija.

Tu gore — tu gore, na ćošku. Do radnje s kancelarijskim materijalom.

Naiđe čovek iz UPS-a u tamnosmeđem radnom odelu, gurajući platformu na točkovima punu paketa.

Džejk to preskoči kao skakač atletičar, podignutih ruku. Kraj bele košulje izvuče mu se iz pantalona i zaleprša ispod blejzera kao rub jastučnice. On se dočeka i umalo ne sudari sa kolicima za bebe koja je gurala mlada Portorikanka. Džejk zavi oko kolica kao centarhalf koji je ugledao prolaz u odbrani i jurnuo u slavu. "Gde gori, lepi?" upita mlada žena, ali Džejk je ignorisao i nju. On jurnu pored 'Papirne zakrpe', sa izlogom punim penkala, svezaka i stonih kalkulatora.

Vrata! pomisli on u ekstazi. Videću ih! I hoću li stati? Nema šansone! Idem pravo kroz njih, a ako su zaključana, ima da ih srušim pred s...

Tada ugleda ono što se nalazilo na uglu Druge i Četrdeset šeste i ipak stade — u stvari, ukopa se u mestu, na potpeticama cipela, stisnutih šaka, dok mu je dah oštro strugao u plućima, a kosa mu padala na čelo u znojavim pramenovima.

"Ne", gotovo zacvile. "Ne! " Ali njegova gotovo mahnita negacija nije izmenila ono što je video, odnosno baš ništa. Tamo nije bilo ničega da se vidi osim niske daščane ograde i ukorovljenog placa punog otpadaka iza nje.

Zgrada koja je tamo stajala bila je srušena.

16

Džejk je nepomično stajao ispred ograde gotovo dva minuta, tupo posmatrajući prazan plac. Usta su mu se nasumično trzala. Mogao je da oseti kako nada, apsolutna ubeđenost, ističe iz njega. Osećanje koje ju je zamenjivalo bilo je najdublje, najgorče očajanje koje je ikada upoznao.

Samo još jedna lažna uzbuna, pomisli on kada je šok dovoljno minuo da bi uopšte mogao da misli. Još jedna lažna uzbuna, slepa ulica, presahli bunar. Sada će glasovi ponovo početi, a kada počnu, mislim da ću da počnem da vrištim. A to je o-kej. Zato što sam umoran od ovoga. Umoran sam od toga da ludim. Ako ovako izgleda kada ludiš, onda samo hoću da požurim i stignem tamo kako bi me neko odveo u bolnicu i dao mi nešto od čega ću se obeznaniti. Predajem se. Ovo je kraj puta — gotov sam.

Ali, glasovi se nisu vratili. Bar još ne. I kada je počeo da razmišlja o onome što vidi, shvatio je da plac, na kraju krajeva, ipak nije sasvim prazan. Nasred pustoši od otpadaka i korova stajala je tabla.

GRAĐEVINSKA FIRMA MILS I AGENCIJA ZA NEKRETNINE

SOMBRA

I DALJE PREUREĐUJU LICE

MENHETNA!

UBRZO NA OVOJ LOKACIJI:

LUKSUZNI APARTMANI _ KORNJAČIN ZALIV. _

ZOVITE 555-6712 RADI INFORMACIJA!

BIĆE VAM DRAGO DA STE TO UČINILI!

Ubrzo? Možda... ali Džejk je sumnjao. Slova na tabli bila su izbledela, a sama tabla malo se nakrivila.

Najmanje jedan umetnik grafita, po imenu BANGO SKANK, ostavio je svetloplavom bojom svoj potpis preko crteža luksuznih apartmana 'Kornjačin zaliv'.

Džejk se pitao da li je projekt odložen ili je možda propao. Setio se da je čuo kako njegov otac razgovara telefonom sa svojim poslovnim savetnikom pre nepune dve nedelje i urla na ovoga da se kloni svih budućih investicija u stambena naselja. "Baš me briga koliko to dobro izgleda za porez!" umalo nije vrisnuo (to je, bar koliko je Džejk znao, bio normalan ton glasa njegovog oca kada je razgovarao o poslovnim pitanjima — možda je koka u njegovoj fioci imala nekakve veze sa tim). "Kad ti nude prokleti televizor ili tako nešto samo da bi došao i pogledao crtež, nešto nije u redu!"

Ograda oko placa Džejku je dopirala do brade. Bila je oblepljena plakatima — Olivija Njutn-Džon u 'Radio Sitiju', grupa po imenu G. Gordon Lidi i Grotovi u nekom klubu u Ist Vilidžu, film sa naslovom Rat zombija koji je došao i prošao početkom proleća.

Table sa upozorenjem da je ZABRANJENO OMETANJE POSEDA takođe su bile prikucane u razmacima duž ograde, ali preko većine su bili nalepljeni ambiciozni plakati. Nešto dalje, još jedan grafit bio je ispisan sprejom na ogradi — nekada nesumnjivo jarkocrven, ali sada izbledeo u tamnoružičastu boju ruža kasnog leta. Džejk prošapta reči, očiju raširenih i opčinjenih:

"Gle KORNJAČU kolika je grdna!
Na oklopu svome zemlju nosi trudna.
Ako ti je možda dojadila šljaka,
Kol'ko danas zbriši pravo putem ZRAKA."

Džejk je pretpostavljao da je izvor ove čudne pesmice (ako ne i njeno značenje) sasvim jasan. Ovaj deo istočne strane Menhetna bio je poznat kao Kornjačin zaliv. Ali to nije objašnjavalo jezu koja mu je sada jurila sredinom leđa kao gruba traka, niti njegov jasan osećaj daje pronašao još jedan znak kraj nekog bajkovitog, skrivenog autoputa.

Džejk raskopča košulju i strpa unutra svoje dve tek kupljene knjige. Onda se obazre, vide da niko ne obraća pažnju na njega i uhvati vrh ograde. Podiže se, prebaci nogu i spusti se sa druge strane. Leva noga dočeka mu se na labavoj gomili cigala koja smesta kliznu pod njim. Članak mu se iskrenu pod težinom i vreli bol probode mu nogu. On pade uz tresak i uzviknu od pomešanog bola i iznenađenja kada mu se još cigala zabi u grudni koš nalik na debele, grube pesnice.

Prosto je ležao jedan trenutak tamo gde je pao i čekao da dođe do daha. Nije mislio da je jako povređen, ali iskrenuo je članak i verovatno će mu oteći. Dok stigne do kuće, već će početi da ćopa. Ipak, moraće da se samo kezi i trpi to; svakako nije imao dovoljno za taksi.

Ne nameravaš valjda stvarno da ideš kući? Poješće te živog.

Pa, možda hoće, a možda i neće. Koliko je mogao da vidi, nije tu imao mnogo izbora. I to je bilo za kasnije.

Sada je nameravao da istraži ovaj plac koji ga je privukao podjednako sigurno kao što magnet privlači čelične opiljke. Ono osećanje moći još je bilo svuda oko njega, shvatio je, i to jače nego ikada. Smatrao je da to nije tek običan prazan plac. Nešto se ovde dešavalo, nešto veliko. Osećao je kako to bruji u vazduhu, poput slobodnog napona odbeglog iz najveće elektrane na svetu.

Kada je ustao, Džejk vide da je u stvari imao sreće pri padu. U blizini se nalazila gadna, opasna gomila srče. Da je pao na to, vrlo gadno bi se posekao.

To je nekada bio izlog, pomisli Džejk. Dok je delikatesna radnja još bila tu, mogao si da stojiš na pločniku i da gledaš unutra sve one sireve i meso.

Kačili su ih o uzice. Nije znao otkud to zna, ali znao je — znao je to bez ikakve sumnje.

On se zamišljeno obazre, pa ude malo dublje u plac.

Blizu središta, na tlu, poluzakopana u bogatom prolećnom korovu, nalazila se još jedna tabla. Džejk kleknu kraj nje, uspravi je i obrisa sa nje zemlju. Slova su bila izbledela, ali još je mogao da ih razluči:

  UMETNIČKA DELIKATESNA RADNJA TOMA I DŽERIJA 

NAŠ SPECIJALITET POSLUŽENJA ZA PRIJEME!

A ispod toga, ispisana sprejem iste crvene boje izbledele u ružičastu, bila je ova zagonetna rečenica: DA O NAMA MISLI NJOJ JE DRAGO.

Ovo je to mesto, pomisli Džejk. O, da.

On pusti da tabla padne, ustade i ode dublje u plac, hodajući sporo, zagledajući sve. Dok se kretao, ta senzacija moći je rasla. Sve što je video — korov, srča, gomile cigala — kao da je stajalo istureno nekom naglašavajućom silom. Čak je i kesa za čips izgledala divno, a sunce je bačenu pivsku flašu pretvorilo u cilindar mrke vatre.

Džejk je bio veoma svestan sopstvenog disanja, i sunca koje je padalo na sve kao zlatni teg. Najednom je shvatio da stoji na rubu velike misterije, i osetio — napola zastrašujuće, napola čudesno — kako ga prožima drhtaj.

Sve je ovde. Sve. Sve je još ovde.

Korov mu se češao o pantalone; čičak mu se kačio za cipele. Vetar je poneo omotnicu 'Ring-Dinga' pred njim; sunce se odbilo od nje i omotnica je na tren bila ispunjena divnim, strašnim unutrašnjim sjajem.

"Sve je još ovde", ponovi on sebi, nesvestan toga da mu se lice puni sopstvenim unutrašnjim sjajem. "Sve."

Čuo je zvuk — čuo ga je, u stvari, od prvog trenutka kada je ušao na plac. Bilo je to divno, visoko zujanje, neopisivo samotno i neopisivo ljupko. To je mogao biti zvuk jakog vetra na pustoj ravnici, osim što je bilo živo. Bio je to, pomislio je, zvuk hiljadu glasova koji pevaju neki veliki otvoreni akord. On spusti pogled i shvati da se u zamršenom korovu, niskom žbunju i gomilama cigala nalaze lica. Lica.

"Šta ste vi?" šapnu Džejk. "Ko ste vi?" Nije bilo nikakvog odgovora, ali on kao da je čuo, ispod hora, zvuk topota kopita po prašnjavoj zemlji, pucnjeve i anđele koji hvale Boga iz senki. Lica u ruini kao da su se okretala dok je prolazio. Kao da su pratila njegovo napredovanje, ali u njima nije bilo nikakve zle namere.

Mogao je da vidi Četrdeset šestu ulicu i rub zgrade Ujedinjenih nacija sa druge strane Prve avenije, ali zgrade nisu bile važne — Njujork nije bio važan. On je postao providan kao prozorsko okno.

Pevušenje je jačalo. Sada to nije bilo hiljadu glasova, već milion, otvoreni levak glasova koji se uzdižu iz najdubljeg izvora vaseljene. Hvatao je imena u tom grupnom glasu, ali nije mogao da odredi čemu su pripadala. Jedno je moglo biti Marten. Jedno je moglo biti Kutbert. Još jedno je moglo biti Roland — Roland od Gileada.

Bila su tu imena; bilo je tu blebetanje razgovora koji su mogli da predstavljaju deset hiljada isprepletanih priča; ali iznad svega bilo je to zamamno, nadimajuće zujanje, vibracija koja je želela da mu ispuni glavu jarkim belim svetlom. Bio je to, shvati Džejk sa radošću toliko neodoljivom da je pretila da ga raznese u komade, glas za Da; glas Belog; glas za Uvek. Bio je to veliki hor potvrđivanja, i pevao je na praznom placu. Pevao je njemu. A onda, u grozdu kržljavih čičkova, Džejk ugleda ključ... a iza toga, ružu.

17

Noge ga izdaše i on pade na kolena. Bio je nejasno svestan toga da jeca, i još nejasnije svestan toga da je malo pomokrio pantalone. On zapuza napred na kolenima i posegnu za ključem koji je ležao u zapletenom čičku. Njegov jednostavan oblik bio je izgleda onaj koji je video u snovima: On pomisli: Taj mali oblik slova 's' na kraju — to je tajna.

Dok je stiskao šaku oko ključa, glasovi se uzdiguše u harmoničnom uzviku trijumfa. Džejkov povik bio je izgubljen u glasovima tog hora. On vide kako mu ključ u prstima belo blešti i oseti kako mu ruku protresa strahoviti trzaj energije. Bilo je to kao da je zgrabio žicu pod visokim naponom, ali nije bilo bola.

On otvori Čarlija Ćuf-Ćufa i stavi ključ unutra. Onda mu se oči ponovo prikovaše za ružu, i on shvati da je to pravi ključ — ključ za sve. On zapuza ka njoj, lica u plamtećoj koroni svetlosti, očiju poput buktećih izvora plave vatre.

Ruža je rasla iz busena tuđinske ljubičaste trave.

Dok se Džejk približavao busenu tuđinske trave, ruža poče da se otvara pred njegovim očima. Otkrivala je tamnu skerletnu peć, laticu za tajnom laticom, i svaka od njih gorela je sopstvenim tajnim gnevom.

Nikada u životu nije video nešto tako intenzivno i potpuno živo.

A sada, dok je pružao jednu prljavu ruku prema tom čudu, glasovi zapevaše njegovo ime.. i samrtni strah poče da se prikrada središtu njegovog srca. Bio je hladan kao led i težak kao kamen.

Nešto nije bilo u redu. Mogao je da oseti neko pulsirajuće nesaglasje, poput duboke i ružne ogrebotine na nekom neprocenjivom umetničkom delu ili poput smrtonosne groznice pod hladnom kožom bogaljevog čela.

Bilo je to nešto poput crva. Prodirućeg crva. I obličja. Onog koje vreba iza sledeće krivine na putu.

Tada mu se otvori srce ruže, otkrivši žuti sjaj svetlosti i sve misli mu odnese talas čuđenja. Džejk pomisli na trenutak da vidi samo polen kojem je bio podaren natprirodni sjaj koji živi u srcu svakog predmeta na ovoj napuštenoj čistini — pomislio je to mada nikada nije čuo za polen u ruži. On se nagnu bliže i vide da koncentrisani krug bukteće žute boje uopšte nije polen. Bilo je to sunce: ogromno ognjište koje plamti u središtu ruže koja raste iz Ijubičaste trave.

Strah se vrati, ali sada se pretvori u čisti užas. U redu je, pomisli on, ovde je sve u redu, ali moglo bi da krene loše — mislim čak da je već krenulo loše.

Dopušteno mi je to da osetim u onoj meri koliko mogu da podnesem... ali šta je to? I šta ja mogu da učinim?

Bilo je to nešto poput crva.

Osećao ga je kako udara kao bolesno i prljavo srce, u ratu sa spokojnom lepotom ruže, kako vrišti grube prostote protiv hora glasova koji su ga toliko umirivali i uzdizali.

On se nagnu bliže ruži i vide da u njenoj srži nije njeno sunce, već mnoštvo njih... možda sva sunca unutar žestoke, ali ipak krhke školjke.

Ali, nije dobro. Sve je to u opasnosti.

Znajući da bi gotovo sigurno umro kada bi dodirnuo taj sjajni mikro-kosmos, ali nesposoban da se uzdrži, Džejk posegnu. U tom gestu nije bilo ni ljubopitljivosti ni strave; samo velike, neartikulisane potrebe da zaštiti ružu.

18

Kada je došao sebi, isprva je bio svestan samo toga da je prošlo mnogo vremena i da ga pakleno boli glava.

Šta se desilo? Jesam li napadnut i opljačkan?

On se prevmu i sede. Novi nalet bola prože mu glavu. On podiže raku do leve slepoočnice, i prsti mu se odmakoše, lepljivi od krvi. On spusti pogled i vide ciglu koja je virila iz korova. Njen zaobljeni ugao bio je previše crven.

Da je bio oštar, sad bih verovatno bio mrtav, ili u komi.

On pogleda ručni zglob i iznenadi se što mu se tamo još nalazi sat. Bio je to 'seiko', ne mnogo skup, ali u ovom gradu nisi mogao da odremaš na praznom placu, a da ne izgubiš ono što poseduješ. Skupo ili ne, neko bi bio više nego srećan da te liši toga. Čini se da je ovaj put imao sreće.

Bilo je četiri i petnaest, popodne. Ležao je tu, obeznanjen, najmanje šest sati. Njegov otac do sada je verovatno poslao pajkane da ga traže, ali mu se nije činilo da je to mnogo važno. Džejku se činilo da je izašao iz škole Pajper pre hiljadu godina.

Džejk pređe polovinu udaljenosti do ograde između praznog placa i pločnika Druge avenije, pa stade.

Šta mu se zaista dogodilo?

Malo po malo, sećanja su mu se vraćala.

Preskakanje ograde. Klizanje i iskretanje članka. On posegnu, dodirnu ga i trže se. Da — to se desilo, u redu. A onda?

Nešto čarobno.

Tragao je za tim nečim kao starac koji traži put kroz mračnu sobu. Sve je bilo ispunjeno sopstvenom svetlošću. Sve — čak i prazne omotnice i bačene pivske flaše. Bili su tu glasovi — oni su pevali i pripovedali hiljade preklapajućih priča.

"I lica", promrmlja on. To sećanje natera ga da se oprezno obazre. Nije video nikakva lica. Gomile cigala bile su prosto gomile cigala, a zamršeni korov bio je samo zamršeni korov. Nije bilo nikakvih lica, ali..

... ali bila su tu. Nisi to izmaštao.

Verovao je to. Nije mogao da uhvati suštinu sećanja, njegov kvalitet, lepotu i transcendentalnost, ali činilo mu se savršeno stvarno. Jedino što su njegova sećanja na trenutke pre nego što se onesvestio izgledala poput fotografija snimljenih u najboljem danu života. Možeš da se setiš kakav je taj dan bio — makar otprilike — ali slike su ravne i gotovo nemoćne.

Džejk se obazre po pustom placu, koji su sada punile ljubičaste senke kasnog popodneva, i pomisli: Hoću da se vratite. Bože, hoću da se vratite onakvi kakvi ste bili.

Tada vide ružu, kako raste u svom busenu ljubičaste trave, vrlo blizu mesta gde je pao. Srce mu skoči u grlo. Džejk se zatetura natrag prema njoj, ne mareći za udare bola koje mu je svaki korak slao iz članka. On pade na kolena ispred nje kao vernik pred oltarom. Nagnu se napred, razrogačenih očiju.

To je samo obična ruža. Ipak, samo obična ruža. A trava...

Trava, vide on, na kraju krajeva i nije bila ljubičasta. Na vlatima je bilo ljubičastih mrlja, da, ali boja ispod njih bila je savršeno normalno zelena. On pogleda malo dalje i vide tragove plave na drugom busenu korova. S njegove desne strane, usamljeni žbun čička nosio je tragove i crvene i žute. A iza čička nalazila se gomilica bačenih konzervi farbe. Na etiketama je pisalo 'Satenska farba Gliden.'

I to je bilo sve. Samo mrlje od boje. Ali si ti, sa onakvom zbrkom u glavi, mislio da vidiš...

To je bilo sranje.

Znao je šta je onomad video, kao i šta vidi sada.

"Kamuflaža", šapnu on. "Sve je bilo baš tu. Sve. I.. još je."

Sada, dok mu se bistrilo u glavi, ponovo je mogao da oseti neprekidnu, harmoničnu moć tog mesta. Hor je još bio tu, glas mu je bio podjednako muzikalan, iako sada nejasan i dalek. On pogleda gomilu cigala i stare odlomljene komade maltera i vide da se unutar toga krije jedva razaznatljivo lice. Bilo je to lice žene sa ožiljkom na čelu.

"Ali?" promrmlja on. "Zar se ti ne zoveš Ali?"

Nije bilo odgovora. Lice je nestalo. Ponovo je gledao samo u nelepu gomilu cigala i maltera.

On ponovo pogleda ružu. Bila je, video je, ne onako tamnocrvena poput boje što živi u srcu bukteće peći, već prašnjavo, išarano ružičasta. Bila je veoma lepa, ali ne i savršena. Neke latice svile su se unazad; njihove spoljne ivice bile su mrke i mrtve. Nije to bio kultivisani cvet kakve je viđao u cvećarama; pretpostavljao je da je to divlja ruža.

"Veoma si lepa", reče on, i još jednom pruži ruku da je dodirne.

Iako nije bilo lahora, ruža se pognu ka njemu. Samo na trenutak jagodice njegovih prstiju dodirnuše joj površinu, glatku, somotnu i čudesno živu, a svud oko njega hor glasova kao da se pojača.

"Da li si bolesna, ružo?"

Nije bilo odgovora, naravno. Kada su mu prsti ostavili izbledelo ružičasti pehar cveta, on se pognu natrag u prvobitni položaj, izrastao iz farbom isprskanog korova u svom nemom, zaboravljenom sjaju.

Da li ruže cvetaju u ovo doba godine? upita se Džejk. Divlje? Zašto bi divlja ruža uopšte rasla na praznom placu? I ako je tu jedna, kako to da ih nema više?

Ostao je još malo na rukama i kolenima, a onda shvatio da može da ostane tu i posmatra ružu do kraja popodneva (ili možda do kraja života), a da se nimalo ne približi razrešenju njene misterije. Na trenutak ju je video jasno, kao što je video sve ostalo u ovom zaboravljenom ćošku grada punog otpadaka; video ju je skinute maske i odbačene kamuflaže. Želeo je ponovo to da vidi, ali želja nije mogla da mu to ostvari.

Bilo je vreme da se vrati kući.

On vide da dve knjige koje je kupio u 'Menhetenskom restoranu uma' leže u blizini. Dok ih je podizao, neki sjajni srebrni predmet skliznu sa stranica Čarlija Ćuf-Ćufa i pade u kržljavi bokor korova. Džejk se sagnu, pazeći na povređeni članak, i podiže to. Dok je to činio, hor kao da je uzdahnuo i narastao, a onda se sručio natrag u svoje gotovo nečujno pevušenje.

"Znači, i taj deo je bio stvaran", promrmlja on. On pređe jagodicom palca preko tupih isturenih delova ključa i zavuče je u te primitivne zareze u obliku slova 'V'. Kliznu njome preko blagih krivina u obliku slova 's' na kraju trećeg zareza. Onda strpa ključ duboko u desni prednji džep pantalona i zašepa natrag prema ogradi od dasaka.

Stiže do nje i pripremi se da se uzvere preko, kada mu um ščepa jedna strašna pomisao.

Ruža! Šta ako neko dođe ovamo i ubere je?

Ote mu se tiho, užasnuto stenjanje. On se okrenu natrag i trenutak kasnije njegove oči je pronađoše, iako se sada nalazila duboko u senci susedne zgrade — majušno ružičasto obličje, ranjivo, predivno, i samo.

Ne smem da je ostavim — moram da je čuvam!

Ali, u umu mu progovori glas, glas koji je svakako pripadao čoveku kojeg je sreo u postaji, u tom čudnom, drugom životu. Niko je neće ubrati. Niti će je ijedan vandal zgaziti zato što tupe oči ne mogu da podnesu prizor njene lepote. To ne predstavlja opasnost. Ona može da se štiti od takvih stvari.

Džejka prože osećaj dubokog olakšanja.

Smem li da se vratim ovamo da je gledam? upita on fantomski glas. Kada sam neraspoložen, ili ako se vrate glasovi i ponovo započnu sa prepirkom? Smem li da se vratim da je gledam i da pronađem malo mira?

Glas ne odgovori, i posle nekoliko trenutaka osluškivanja, Džejk zaključi da je nestao. On stavi Čarlija Ćuf-Ćufa i Dašto mi ti dašto za pojas pantalona — koje su, video je, bile prekrivene zemljom i pune čičaka — a onda zgrabi ogradu. Podiže se, prebaci preko i spusti se ponovo na pločnik Druge avenije, pazeći da se dočeka na nepovređenu nogu.

Saobraćaj na aveniji — i pešaci i vozila — bio je sada mnogo gušći, jer su se ljudi vraćali kući sa posla.

Nekoliko prolaznika pogledalo je prljavog dečaka u isccpanom blejzeru i sa izvučenom, lepršavom košuljom, dok je ovaj preskakao ogradu, ali takvih nije bilo mnogo. Njujorčani su navikli da gledaju ljude kako čine čudnovate stvari.

Stajao je tamo jedan trenutak, sa osećajem gubitka i novom spoznajom — posvađani glasovi još su bili odsutni. I to je bilo nešto.

On baci pogled na ogradu od dasaka i stih pesmice ispisan sprejom kao da skoči na njega, možda zbog toga što je boja bila ista kao i boja ruže.

"Gle KORNJAČU kolika je grdna", promrmlja Džejk.

"Na oklopu svome zemlju nosi trudna." On zadrhta.

"Kakav dan! Čoveče!"

On se okrenu i zašepa polako prema svojoj kući.

19

Vratar mora da je zvao gore čim je Džejk ušao u predvorje, pošto je njegov otac stajao pred liftom kada su se ovome otvorila vrata na petom spratu. Elmer Čembers je nosio izbledele farmerke i kaubojske čizme koje su njegovu visinu od pet stopa i deset inča povećavale na šmekerskih šest stopa. Crna, kratko ošišana kosa štrčala mu je na glavi; koliko god je Džejk bio u stanju da se seti, njegov otac izgledao je kao čovek koji je upravo pretrpeo neki strašan, električni šok. Čim je Džejk kročio iz lifta, Čembers ga ščepa za mišicu.

"Pogledaj se samo!" Oči njegovog oca osmatrale su ga od glave do pete, konstatujući Džejkovo prljavo lice i ruke, krv koja mu se skorila na obrazu i slepoočnici, prašnjave pantalone, iscepani blejzer i čičak koji mu se prikačio za kravatu kao neka neobična ukrasna igla.

"Ulazi ovamo! Gde si, kog đavola, bio? Majka samo što ti nije skroz odlepila!"

Ne pruživši Džejku priliku da odgovori, on ga odvuče kroz vrata apartmana. Džejk vide Gretu Šo kako stoji na lučnom prolazu između trpezarije i kuhinje. Ona ga pogleda sa uzdržanim saučešćem i nestade pre nego što su oči 'gospodina' stigle da je primete.

Džejkova majka sedela je u stolici za ljuljanje. Kada je ugledala Džejka, ustala je, ali nije skočila; niti je jurnula preko foajea kako bi mogla da ga obaspe poljupcima i grdnjom. Dok mu je prilazila, Džejk joj procenjivački pogleda u oči i pretpostavi da je uzela najmanje tri 'valijuma' od podneva. Možda i četiri. Oba njegova roditelja verovala su da je život bolji uz pomoć hemije.

"Ti krvariš! Gde si bio?" Ona upita to kultivisanim vasarskim glasom, izgovorivši bio tako da može da se rimuje sa mio. Mogla je isto tako da pozdravi i poznanika koji je imao lakšu saobraćajnu nesreću.

"Napolju", reče on.

Otac ga grubo prodrma. Džejk se nije pripremio za to. On posrnu i dočeka se na povređeni članak. Bol ponovo buknu, i on se najednom razbesne. Džejk nije smatrao da mu je otac popizdeo zato što je on nestao iz škole, ostavivši za sobom samo svoj ludi sastav; njegov otac je popizdeo zato što je Džejk imao toliko drskosti da sjebe njegov neprocenjivi dnevni raspored.

Do ovog trenutka u životu, Džejk je bio svestan samo tri osećanja vezanih za oca: zbunjenosti, straha, i neke vrste slabe, zbrkane ljubavi. Sada se na površinu probilo četvrto i peto. Jedno je bilo gnev; drugo je bilo zgađenost. Sa ovim neprijatnim osećanjima bila je pomešana nekakva nostalgija. U njemu je to sada bila najkrupnija stvar i vijugala je kroz sve ostalo kao dim.

On pogleda očeve zajapurene obraze i vrišteću frizuru i požele da je ponovo na praznom placu, da gleda ružu i da sluša hor. Ovo nije moje mesto, pomisli on. Više ne. Imam posla. Kad bih samo znao kakvog.

"Pusti me", reče on.

"Šta si mi to rekao?" Plave oči njegovog oca raširiše se. Večeras su bile zakrvavljene. Džejk je slutio da je on žešće zašao u svoje zalihe čarobnog praška, i da je zbog toga ovo možda loš trenutak da mu se zamera, ali Džejk je takođe shvatio da svejedno namerava da mu se zameri. Nije hteo da dopusti da ga tresu poput miša u čeljustima nekog sadističkog mačora. Ne večeras. Možda nikada više. On najednom shvati da veliki deo njegovog gneva potiče od jedne jednostavne činjenice: nije mogao da razgovara sa njima o onome što se dogodilo — što se još događalo. Oni su zatvorili sva vrata.

Ali ja imam ključ, pomisli on, i dodirnu njegovo obličje kroz tkaninu pantalona. I pade mu na pamet ostatak te čudne strofe: Ako ti je možda dojadila šljaka,/Kol'ko danas zbriši pravo putem ZRAKA.

"Kažem da me pustiš", ponovi on. "Iščašio sam članak i boli me od toga."

"More, ima da ti iščašim i više od članka ako ne..."

Iznenadna snaga kao da poteče kroz Džejka. On zgrabi šaku stegnutu oko njegove mišice odmah ispod ramena i silovito je odgurnu. Njegov otac zinu.

"Ja ne radim za tebe", reče Džejk. "Ja sam tvoj sin, sećaš se? Ako si zaboravio, proveri na slici koja ti stoji na radnom stolu."

Gornja usna njegovog oca podiže se sa savršeno obrađenih zuba u režanju koje se sastojalo od dve trećine iznenadenja i jedne trećine besa. "Da nisi tako razgovarao sa mnom, gospodičiću — gde si, kog đavola, zaboravio na poštovanje?"

"Ne znam. Možda sam ga izgubio na putu do kuće."

"Ceo prokleti dan provodiš u odsustvu bez dozvole, a onda stojiš tu i melješ tim bezobraznim ustima.. "

"Prestanite! Prestanite, obojica!" uzviknu Džejkova majka. Zvučala je kao da je blizu suza uprkos sedativima koji su joj strujali kroz sistem.

Džejkov otac posegnu ponovo za njegovom mišicom, pa se predomisli. Iznenađujuća silina kojom mu je sin otklonio ruku samo trenutak ranije možda je imala nekakve veze sa tim. Ili je to učinio samo zbog pogleda u Džejkovim očima. "Hoću da znam gde si bio."

"Napolju. To sam vam već rekao. I to je sve što ću da vam kažem."

"Jebeš to! Zvao je tvoj razredni starešina, tvoj nastavnik francuskog čak je došao ovamo, i obojica su imali beaucoup pitanja za tebe! Ja ih imam takođe, i tražim odgovore! "

"Odeća ti je prljava", primeti njegova majka, pa dodade sramežljivo: "Da nisi opljačkan, Džoni? Da nisi pobegao iz škole pa su te opljačkali?"

"Naravno da nije opljačkan", zareža Elmer Čembers. "Još ima sat na ruci, zar ne?"

"Ali, okrvavljena mu je glava."

"U redu je, mama. Samo sam se lupio."

"Ali..."

"Idem u krevet. Veoma sam, veoma umoran. Ako hoćete da pričamo o ovome ujutro, o-kej. Možda ćemo tada biti u stanju da nešto od svega toga shvatimo. Ali za sada, nemam šta da kažem."

Otac kroči prema njemu, pruživši ruku.

"Ne, Elmere! " Džejkova majka umalo ne vrisnu.

Čembers ju je ignorisao. Zgrabio je Džejka za leđa blejzera. "Nećeš ti prosto da mi od.. " započe on, a onda se Džejk obrnu i istrže mu blejzer iz šake. Sav ispod njegove desne mišice, već nategnut, popuca praćen grubim zvukom paranja.

Otac mu vide te plamteće oči i odstupi. Gnev na njegovom licu bio je natopljen nečim što je ličilo na stravu. Taj plamen nije bio metaforičan: Džejkove oči kao da su zaista gorele. Njegova majka oglasi se malim krikom lišenim snage, prekri rukom usta, načini dva duga, nespretna koraka unazad, i pade u stolicu za ljuljanje uz tiho tup!

"Ostavi me... na.. miru", reče Džejk.

"Šta se to dogodilo sa tobom?" upita njegov otac, i ton mu je sada bio gotovo molećiv. "Šta ti se do đavola dogodilo? Furneš iz škole a da nikome ništa ne kažeš, prvog dana ispita, vratiš se prljav od glave do pete... i ponašaš se kao da si poludeo."

Eto, to je bilo izgovoreno — ponašaš se kao da si poludeo. Ono čega se plašio još otkad su glasovi počeli, pre tri nedelje. Strašna Optužba. Samo što sada, kada je izašla na videlo, za Džejka ona uopšte nije bila zastrašujuća, možda zato što je on konačno to pitanje razrešio u svojoj glavi. Da, nešto mu se dogodilo. I još mu se događalo. Ali ne — nije poludeo.

Ili bar, još nije.

"Razgovaraćemo o tome ujutro", ponovi on. On prođe kroz trpezariju, i otac ovaj put nije pokušao da ga zaustavi. Samo što nije stigao do hodnika, kada ga zaustavi majčin glas, zabrinut: "Džoni... da li si dobro?"

I šta je trebalo da odgovori? Da? Ne? Oboje?

Nijedno? Ali, glasovi su prestali, a to je već bilo nešto.

To je, u stvari, bilo poprilično.

"Bolje", reče on najzad. On ode u svoju sobu i čvrsto zatvori vrata za sobom. Zvuk škljocanja vrata čvrsto zatvorenih između njega i ostatka sveta ispuni ga strahovitim olakšanjem.

20

Stajao je neko vreme kraj vrata i slušao. Glas njegove majke bio je samo mrmljanje, glas njegovog oca malo glasniji.

Njegova majka rekla je nešto o krvi, i o lekaru.

Njegov otac je rekao da je malome dobro; jedino što ne valja kod njega jeste đubre koje mu izlazi iz usta, a to će već on srediti.

Njegova majka rekla je nešto o smirivanju.

Njegov otac rekao je da jeste smiren.

Njegova majka rekla je..

On je rekao, ona je rekla, bla, bla, bla. Džejk ih je još voleo — u svakom slučaju, bio je prilično siguran u to — ali sada se desilo nešto drugo, i te stvari izazvale su neophodnost da dođe do još toga novog.

Zašto? Zato što nešto nije bilo u redu sa ružom. I možda zato što je njemu dojadila šljaka.. i zato što je želeo ponovo da vidi njegove oči, plave poput neba iznad postaje.

Džejk polako ode do svog radnog stola, skinuvši usput blejzer. Bio je prilično upropašćen — jedan rukav bio je gotovo sasvim otkinut, i postava je visila kao mlitavo jedro. On ga okači preko naslona stolice, pa sede i stavi knjige na radni sto. Protekle nedelje i po veoma je loše spavao. Nije mogao da se seti da je ikada bio tako umoran. Kada se probudi ujutro, možda će znati šta treba da čini.

Začu se lako kucanje na vratima, i Džejk se oprezno okrenu prema tom zvuku.

"Ovde gospođa Šo, Džoni. Smem li da uđem načas?"

On se osmehnu. Gospođa Šo — naravno. Njegovi roditelji regrutovali su nju kao posrednika. Ili bi možda bolja reč bila prevodilac.

Idite kod njega, rekla bi njegova majka. Reći će vam šta mu je. Ja sam mu majka, a ovaj čovek ovde sa zakrvavljenim očima i slinavim nosem njegov je otac, a vi ste samo kućna pomoćnica, ali vama će reći ono što nama neće. Zato što ga vi viđate više nego nas dvoje, i možda govorite njegovim jezikom.

Nosiće poslužavnik, pomislio je Džejk, i dok je otvarao vrata, osmehivao se.

Gospođa Šo je zaista nosila poslužavnik. Na njemu su bila dva sendviča, okrajak pite od jabuka i čaša čokoladnog mleka. Posmatrala je Džejka sa blagom napetošću, kao da misli da bi on mogao da nasrne na nju i pokuša da je ugrize. Džejk joj pogleda preko ramena, ali njegovi roditelji nisu bili na vidiku.

Zamislio ih je kako sede u dnevnoj sobi i napeto slušaju.

"Mislila sam da bi možda želeo nešto da pojedeš", reče gospođa Šo.

"Da, hvala." U stvari, bio je gladan kao vuk; nije ništa jeo još od doručka. Stao je u stranu i gospođa Šo uđe (pogledavši ga još jednom oprezno dok je prolazila), pa stavi poslužavnik na radni sto.

"O, vidi ovo", reče ona, uzevši Čarlija Ćuf-Ćufa.

"Imala sam ovo kada sam bila mala. Jesi li ovo danas kupio, Džoni?"

"Da. Jesu li moji roditelji tražili da saznate šta sam to danas radio?"

Ona klimnu glavom. Bez glume, bez foliranja. Bio je to samo kućni posao, kao iznošenje smeća. Možeš da mi ispričaš ako želiš, govorilo mu je njeno lice, a možeš i da ćutiš. Dopadaš mi se, Džoni, ali meni to stvarno ništa ne znači, ovako ili onako. Ja ovde samo radim, a već je prošao čitav sat od završetka mog redovnog radnog vremena.

Nije ga uvredilo ono što je njeno Iice imalo da mu kaže; naprotiv, bio je još smireniji zbog toga. Gospođa Šo je bila još jedna poznanica, ne baš prijateljica.. ali mislio je da bi mogla da bude malo bliže prijatelju nego što su to bili njegovi majka i otac. Gospođa Šo je, makar, bila iskrena. Nije ga folirala. Sve je to išlo na račun krajem meseca, a uvek je sekla koricu sa sendviča.

Džejk uze sendvič i zagrize krupan zalogaj. Parizer i sir, njegova omiljena kombinacija. Bila je to još jedna stvar koja je išla u prilog gospođi Šo — ona je znala za sve njegove omiljene stvari. Njegova majka još je bila pod utiskom da on voli kukuruz u klipu i da mrzi prokelj.

"Molim vas da im kažete da sam dobro", reče on, "i recite mom ocu da mi je žao što sam bio drzak prema njemu."

Nije mu bilo žao, ali sve što je njegov otac želeo bilo je izvinjenje. Kada mu gospođa Šo to jednom prenese, on će se opustiti i početi sebi da govori staru laž — da je obavio svoju očinsku dužnost i da je sve dobro, sve je dobro, i bolje ne može biti.

"Mnogo sam učio za ispite", reče on punim ustima, "i izgleda da se sve to sručilo jutros na mene. Nekako sam se zaledio. Izgledalo mi je kao da moram da izađem, ili ću se ugušiti." On dodirnu skorenu krv na čelu. "Što se ovoga tiče, recite mojoj majci da to nije ništa. Nisu me opljačkali niti bilo šta slično; bila je to samo glupa nezgoda. Neki tip iz UPS-a gurao je kolica, a ja sam naleteo pravo na njega. Posekotina nije ništa strašno. Ne vidim duplo, niti bilo šta slično, a čak me više ni ne boli glava."

Ona klimnu glavom. "Sad mogu da vidim kako ti je bilo — intenzivna škola i tako to. Samo si se malo naplašio. Nema čega da se stidiš, Džoni. Ali stvarno nisi ličio na sebe proteklih par nedelja."

"Mislim da ću sada biti okej. Možda ću morati ponovo da uradim završni sastav iz engleskog, ali.. "

"O!" reče gospođa Šo. Zaprepašćeni izraz pređe joj preko lica. Ona vrati Čarlija Ćuf-Ćufa na Džejkov sto.

"Umalo nisam zaboravila! Tvoj nastavnik francuskog ostavio ti je nešto. Idem da donesem."

Ona izađe iz sobe. Džejk se nadao da nije zabrinuo gospodina Biseta, koji je bio prilično dobar tip, ali pretpostavljao je da je sigurno učinio to, pošto se Biset lično pojavio. Džejk je pretpostavljao da su lična pojavljivanja prilično retka kod nastavnika iz škole Pajper. Pitao se šta je to gospodin Biset ostavio. Jedino što mu je padalo na pamet bio je poziv na razgovor sa gospodinom Gočkisom, školskim psihijatrom. Jutros bi ga to uplašilo, ali ne i večeras.

Večeras kao da je samo ruža bila važna.

On se baci na drugi sendvič. Gospođa Šo je ostavila otvorena vrata, i mogao je da je čuje kako razgovara sa njegovim roditeljima. Oboje su sada zvučali smirenije. Džejk popi mleko, pa zgrabi tanjir sa pitom od jabuka.

Nekoliko trenutaka kasnije, gospođa Šo se vratila.

Nosila je veoma poznatu plavu fasciklu.

Džejk shvati da ga, na kraju krajeva, i nije u potpunosti napustila strepnja. Svi su do sada znali, naravno, kako učenici, tako i nastavno osoblje, i bilo je prekasno da se oko toga učini bilo šta, ali to nije značilo da mu se dopadalo što svi sada znaju da je šiznuo. I što pričaju o njemu.

Mali koverat bio je prikačen za lice fascikle. Džejk ga izvuče i podiže pogled ka gospođi Šo dok ga je otvarao. "Kako su sada moji?" upita on.

Ona dopusti sebi kratak osmeh. "Tvoj otac želeo je da te pitam zašto mu prosto nisi rekao da imaš ispitnu groznicu. Rekao je da ju je i sam imao jednom ili dvaput kad je bio mali."

Džejka to zaprepasti; njegov otac nikada nije bio čovek koji bi se upuštao u prisećanja koja su počinjala sa: Znaš, kad sam ja bio mali... Džejk pokuša da zamisli svog oca kao dečaka sa gadnom ispitnom groznicom i zaključi da ne može to sasvim da izvede — najbolje što je mogao bilo je da dođe do neprijatne slike borbenog patuljka u Pajperovoj dukserici, patuljka u kaubojskim čizmama izrađenim po narudžbini, patuljka kome kratka crna kosa štrči sa čela.

Poruka je bila od gospodina Biseta.

Dragi Džone,

Boni Ejveri mi je rekla da si otišao ranije. Veoma je zabrinuta za tebe, ja takođe, iako smo oboje videli

takve stvari i ranije, naročito za vreme ispitne nedelje.

Molim te da dodeš kod mene odmah sutra ujutro, okej?

Možemo da razrešimo sve tvoje probleme. Ako osećaš

pritisak zbog ispita — a želim da ponovim da se to dešava stalno — može da se sredi odlaganje. Naša prva briga je da tebi bude dobro. Zovi me večeras, ako želiš; možeš da me nadeš na 555-7661. Biću budan do ponoći.

Upamti da te svi mi veoma volimo, i da smo na tvojoj strani.

A votre sante,

Džejku se plakalo. Briga je bila izražena, i to je bilo divno, ali bile su tu i druge stvari, neizrečene, u poruci, još divnije — toplina, briga i napor (koliko god pogrešno zasnovan) da se razume i uteši.

Gospodin Biset je nacrtao malu strelicu na dnu poruke. Džejk je okrenu i pročita ovo: Uzgred, Boni me je zamolila da ti pošaljem i ovo — čestitam!

Čestitam? Šta je kog đavola to značilo?

On otvori plavu fasciklu. Za prvu stranicu njegovog završnog sastava bio je prikačen list papira. U zaglavlju je stajalo IZ KANCELARIJE BONITE EJVERI, i Džejk pročita šiljate redove ispisane penkalom, sve zapanjeniji.

Džone, 

Harvi će nesumnjivo izraziti brigu koju svi osećamo — on je strašno dobar u tome — pa zato dozvoli da se ja zadržim na tvom završnom sastavu, koji sam pročitala i ocenila u vreme kada nisam imala čas.

Zapanjujuće je originalan i superioran u odnosu na sve učeničke radove koje sam pročitala u poslednjih nekoliko godina. Tvoja upotreba gradacijskog ponavljanja ('...i to je istina') nadahnuta je, ali naravno, gradacijsko ponavljanje je samo trik. Prava vrednost tvog sastava je njegov simbolički kvalitet, najpre izražen slikama voza i vrata na naslovnoj strani, a zatim sjajno izveden unutra. To doseže svoj logičan zaključak sa slikom 'crne kule', koju shvatam kao tvoj stav da su konvencionalne ambicije ne samo lažne, već i opasne.

Nepravim se da razumem sav simbolizam (tj. 'Gospa od Senki', 'revolveraš'), ali izgleda jasno da si ti sam 'Sužanj' (škole, društva itd.), a da je obrazovni sistem 'Demon koji govori.' Moguće je da su i 'Roland' i 'revolveraš' ista figura autoriteta — tvoj otac, možda?

Toliko me je zaokupila ta mogućnost da sam pogledala njegovo ime u tvojim podacima. Vidim da se zove Elmer, ali takođe vidim i da mu je srednji inicijal R.

Meni je ovo izuzetno provokativno. Ili je možda to ime dvostruki simbol, koji potiče od tvog oca i poeme Roberta Brauninga, 'Čajld Roland Mračnoj Kuli stiže?'

Ovo nije pitanje koje bih postavila većini učenika, ali, naravno da znam koliko gutaš knjige!

U svakom slučaju, izuzetno sam impresionirana.

Mlađe učenike često privlači takozvani 'tok svesti' u pisanju, ali retko su u stanju to da kontrolišu. Ti si izuzetno dobro obavio stapanje t.s. sa simboličkim jezikom.

Bravo!

Svrati čim se 'pribereš' — želim da razgovaramo o mogućem objavljivanju ovog rada u prvom broju književnog časopisa naših učenika.

B. Ejveri

P.S. Ako si danas otišao iz škole zato što si najednom posumnjao u moju sposobnost da shvatim završni sastav toliko neočekivano bogat, nadam se da sam te razuverila.

Džejk izvuče list ispod spajalice, otkrivši naslovnu stranu svog zapanjujuće originalnog i bogato simboličkog završnog sastava. Napisana i zaokružena crvenim mastilom markera gospođice Ejveri bila je ocena A+. Ispod toga, napisala je ODLIČAN POSAO!!!

Džejk poče da se smeje.

Čitav dan — dugi, zastrašujući, razgaljujući, prestravljujući, tajanstveni dan — bio je zgusnut u velikim, gromoglasnim jecajima smeha. Zavalio se u stolici, zabačene glave, uhvativši se rukama za stomak, dok su mu suze tekle niz lice. Smejao se toliko da je promukao. Umalo što ne bi prekinuo, ali bi mu onda oko zapalo za neki red iz dobronamerne kritike gospođice Ejvori i on bi se ponovo zacerekao. Nije video kako njegov otac dolazi do vrata, gleda ga zbunjenim, opreznim očima, a onda ponovo odlazi, odmahujući glavom.

Konačno jeste postao svestan toga da gospođa Šo još sedi na njegovom krevetu i posmatra ga sa izrazom prijateljske odsutnosti začinjenim blagom ljubopitljivošću. On pokuša da progovori, ali smeh mu se ponovo otkači pre nego što je uspeo.

Moram da prekinem, pomisli on. Moram da prekinem, ili ću crći od smeha. Imaću srčku ili kap ili tako nešto..

Tada pomisli: Pitam se šta li je mislila da znači 'ćuf-ćuf, ćuf-ćuf?' i ponovo poče divlje da se smeje.

Konačno grčevi počeše da jenjavaju u kikot. On obrisa rukom uplakane oči i reče: "Izvinite, gospođo Šo — prosto... pa.. dobio sam A plus za završni sastav.

Bio je veoma.. veoma bogat... i veoma sim.. sim..."

Ali, nije mogao da dovrši. Ponovo se presavio od smeha, držeći se za pulsirajući trbuh.

Gospođa Šo ustade, osmehujući se. "To je jako lepo, Džone. Srećna sam što je sve ispalo tako dobro, i sigurna sam da će i tvoji biti srećni. Strašno kasnim — mislim da ću da zamolim vratara da mi pozove taksi.

Laku noć, i lepo spavaj."

"Laku noć, gospođo Šo", reče Džejk, kontrolišući se uz napor. "I hvala."

Čim je otišla, on ponovo poče da se smeje.

21

Tokom sledećih pola sata primio je odvojene posete oba roditelja. Oni su se zaista smirili, a ocena A+ na Džejkovom završnom sastavu izgleda da ih je smirila još više. Džejk ih je primio sa otvorenom čitankom iz francuskog pred sobom na stolu, ali nije zaista gledao u nju, niti je imao ikakvu nameru da je pogleda. Samo je čekao da oni odu kako bi mogao da prouči dve knjige koje je kupio ranije tog dana. Imao je zamisao da pravi završni ispiti još čekaju odmah iza horizonta, i očajnički je želeo da ih položi.

Njegov otac proturio je glavu u Džejkovu sobu oko petnaest do deset, oko dvadeset minuta pošto je Džejkova majka završila sopstvenu kratku, neodređenu posetu. Elmer Čembers je držao cigaretu u jednoj ruci, a čašu skoča u drugoj. Ne samo da je izgledao smireniji, izgledao je gotovo zabetoniran.

Džejk se zakratko i indiferentno zapitao ne pljačka li on majčinu zalihu 'valijuma.'

"Jesi li o-kej, mali?"

"Da." Opet je bio mali, uredni dečak koji je uvek imao kontrolu nad samim sobom. Oči kojima je pogledao oca nisu bile bukteće, već neprozirne.

"Hteo sam da kažem da mi je žao zbog onoga ranije." Njegov otac nije bio čovek koji se izvinjavao, i loše je to radio. Džejk shvati da ga pomalo sažaljeva.

"U redu je."

"Težak dan", reče njegov otac. On pokaza na praznu čašu. "Zašto prosto ne zaboravimo šta se dogodilo?"

Govorio je to kao da mu je tek sinula ta velika i logična ideja.

"Ja već jesam."

"Dobro." Njegov otac zvučao je kao da mu je lakše.

"Vreme je da ugrabiš malo sna, zar ne? Sutra ćeš morati da objasniš neke stvari i da polažeš testove."

"Valjda", reče Džejk. "Je li mama dobro?"

"Fino je. Fino. Idem ja u radnu sobu. Imam večeras puno papirologije"

"Tata?"

Otac ga ponovo pogleda oprezno.

"Koje je tvoje srednje ime?"

Nešto na licu njegovog oca saopštilo je Džejku da je ovaj pogledao ocenu za njegov završni sastav, ali se nije trudio da pročita sam rad ili kritiku gospođice Ejveri.

"Nemam ga", reče on. "Imam samo inicijal, kao Hari S. Truman. Osim što je moj R. Otkud ti to?"

"Samo me je zanimalo", reče Džejk.

Uspeo je da ostane na mestu sve dok njegov otac nije otišao.. ali čim su vrata bila zatvorena, otrčao je do kreveta i zabio lice u jastuk kako bi prigušio još jedan nalet divljeg smeha.

22

Kada je bio siguran da je prebrodio trenutni napad (mada bi mu se povremeni kikot iskrao iz grla poput naknadnih udarnih talasa) i da je njegov otac bezbedno zaključan u radnoj sobi sa svojim cigaretama, skočem, papirima i bočicom belog praška, Džejk se vratio do radnog stola, uključio radnu lampu i otvorio Čarlija Ćuf-Ćufa. Bacio je načas pogled na stranicu sa kopirajtom i video da je prvobitno objavljen 1952; njegov primerak pripadao je četvrtom izdanju. On pogleda pozadi, ali tamo nije bilo nikakvih informacija o Beril Evans, spisateljici knjige.

Džejk se vrati na početak, pogleda sliku iscerenog, plavokosog muškarca koji je sedeo u kabini parne lokomotive, osmotri gordi kez na njegovom licu, pa poče da čita.

Bob Bruks je bio mašinovoda u Železničkoj Kompaniji Srednjeg Sveta, na liniji od Sen Luisa do Topeke. Mašinovođa Bob bio je najbolji železničar kojeg je Železnička Kompanija Srednjeg Sveta ikada imala, a Čarli je bio najbolji voz!

Čarli je bio Parna Lokomotiva Veliki Dečko 4O2 i Mašinovođa Bob bio je jedini čovek koji je uopšte smeo da sedi na njegovom upravljačkom sedištu i da povlači sirenu. Svi su poznavali VUUUU-HUUU Čarlijeve sirene, i kad god bi čuli kako to odjekuje preko kanzaške ravnice, rekli bi: "Eno, idu Čarli i Mašinovođa Bob, najbrža ekipa između Sen Luisa i Topeke!"

Dečaci i devojčice istrčavali su u dvorišta da gledaju kako prolaze Čarli i Mašinovoda Bob.

Mašinovođa Bob im se osmehivao i mahao. Deca su se osmehivala i uzvraćala mu mahanjem.

Mašinovođa Bob imao je specijalnu tajnu.

On je bio jedini koji je znao da je Čarli Ćuf-Ćuf zaista, zaista živ. Jednog dana, dok su se vozili između Topeke i Sen Luisa, Mašinovođa Bob je začuo pevanje, vrlo tiho i prigušeno.

"Ko je to sa mnom u kabini?" upitao je Mašinovođa Bob strogo.

"Treba da odeš kod psihijatra, Mašinovođo Bobe", promrmlja Džejk i okrenu stranicu. Tu se nalazila slika Boba koji se saginjao da pogleda ispod automatskog ložišta Čarlija Ćuf-Ćufa. Džejk se pitao ko je vozio voz i pazio na krave (da ne pominjemo dečake i devojčice) na šinama dok je Bob proveravao ima li slepih putnika, i pretpostavio je da Beril Evans nije znala mnogo o vozovima.

"Ne brini", reče mali, osoran glas. "To sam samo ja."

"Ko je to 'ja'?" upita Mašinovođa Bob.

Govorio je svojim najdubljim, najstrožijim glasom, zato što je i dalje mislio da neko zbija šalu sa njim.

"Čarli!" reče osorni glasić.

"Ha-ha-ha!" reče Mašinovoda Bob. "Vozovi ne znaju da govore! Možda ja ne znam puno toga, ali toliko znam! Ako si ti Čarli, pretpostavljam da možeš sam da duneš u sopstvenu sirenu!"

"Naravno", reče osorni glasić i upravo tada sirena se oglasi svojim bučnim zvukom, prostrevši se preko ravnica

Mizurija:

VUUUU-HUUU!

"Zaboga!" reče Mašinovođa Bob. "To si zaista ti?"

"Rekao sam ti", reče Čarli Ćuf-Ćuf.

"Kako to da nisam ranije znao da si živ?"

upita Mašinovoda Bob. "Zašto nikada ranije nisi razgovarao sa mnom?"

Tada Čarli zapeva ovu pesmu Mašinovodi Bobu svojim malim, osornim glasom:

Ne pitaj me gluposti,

Do igranja mi nije.

Samo mali ćuf-ćuf vozić

U meni se krije.

Hoću samo se trkam

Ispod plavog neba,

Kao srećan ćuf-ćuf vozić

Dok mreti ne ustreba.

"Hoćeš li još pričati sa mnom dok se vozimo?" upita Mašinovođa Bob. "Voleo bih to."

"Rado", reče Čarli. "Volim te, Mašinovođo Bobe."

"I ja tebe volim, Čarli", reče Mašinovoda Bob, a onda i sam povuče uzicu sirene, kako bi pokazao koliko je srećan.

VUUUU-HUUU! Bio je to Čarlijev najglasniji i najbolji zvižduk ikada ispušten, i svi koji su ga čuli, izašli su napolje da pogledaju.

Slika koja je ilustrovala ovo poslednje bila je slična onoj na koricama knjige. Na prethodnim slikama (bili su to grubi crteži koji su Džejka podsećali na slike u njegovoj omiljenoj knjizi iz zabavišta, Majk Muligan i njegov parni čistač snega, lokomotiva je bila samo lokomotiva — vesela, nesumnjivo zanimljiva za dečake iz ere '5O-ih, publiku kojoj je ova knjiga bila namenjena, ali i dalje samo mašina. Na ovoj slici, međutim, imala je jasno ljudske crte lica, i Džejka od toga prože duboka jeza uprkos Čarlijevom osmehu i prilično trapavoj sladunjavosti priče.

Nije verovao tom osmehu.

On se okrenu svom završnom sastavu i brzo pregleda redove. Blejn može biti opasan, pročitao je i to je istina.

On zatvori fasciklu, zalupka načas zamišljeno prstima po njoj, pa se vrati Čarliju Ćuf-Ćufu.

Mašinovođa Bob i Čarli proveli su zajedno mnogo srećnih dana i razgovarali su o mnogim stvarima. Mašinovođa Bob je živeo sam, i Čarli je bio prvi pravi prijatelj kojeg je imao otkad mu je žena umrla, davno, u Njujorku.

A onda, jednog dana, kada su se Čarli i Mašinovođa Bob vratili u železnički hangar u Sen Luisu, pronašli su novu dizel lokomotivu u Čarlijevom hangaru. A kakva je to samo bila dizel lokomotiva! 5000 konjskih snaga! Spojnice od nerđajućeg čelika! Vučni motori iz Fabrike Lokomotiva u Utici, Njujork! A na vrhu svega, iza generatora, nalazila su se tri jarko žuta hladnjaka.

"Šta je ovo?" upita Mašinovođa Bob zabrinutim glasom, ali Čarli samo zapeva svojim najosornijim glasićem:

Ne pitaj me gluposti,

Do igranja mi nije.

Samo mali ćuf-ćuf vozić

U meni se krije.

Hoću samo se trkam

Ispod plavog neba,

Kao srećan ćuf-ćuf vozić

Dok mreti ne ustreba.

Do njih dođe gospodin Brigs, upravnik železničkog hangara.

"To je divna dizel lokomotiva", reče Mašinovoda Bob, "ali moraćete da je premestite iz Čarlijevog hangara, gospodine Brigs. Čarliju se mora još danas popodne popraviti sistem za podmazivanje." "Čarliju više uopšte neće morati da se popravlja sistem za podmazivanje, Mašinovođo Bobe", reče gospodin Brigs tužno.

"Ovo je njegova zamena — ganc-nova Barlington Zefir dizel lokomotiva. Nekada, Čarli je bio najbolja lokomotiva na svetu, ali sada je star i kazan mu curi. Plašim se da je došlo vreme da Čarli ode u penziju."

"Besmislica!" Mašinovođa Bob je bio besan!

"Čarli je još čio i veseo! Poslaću telegram glavnom uredu Železničke Kompanije Srednjeg Sveta! Poslaću telegram predsedniku, gospodinu Rejmondu Martinu, lično! Poznajem ga, zato što mi je jednom uručio nagradu za valjano obavljanje službe, a posle smo Čarli i ja povezli njegovu malu kćerku. Pustio sam je da povuče uzicu sirene, a Čarli je zviždao iz sve snage za nju!" "Žao mi je, Bobe", reče gospodin Brigs. "ali gospodin Martin je lično poručio novu dizel lokomotivu."

To je bilo istina. I tako je Čarli Ćuf-Ćuf bio odguran na bočni kolosek u najudaljenijem ćošku dvorišta Srednjeg Sveta u Sen Luisu, da rđa u korovu. Sada se na putu od Sen Luisa do Topeke čulo HONNNK! HONNNK! Barlington Zefira, a Čarlijeva sirena više se nije oglašavala.

Na sedištu gde je Mašinovođa Bob nekada sedeo tako gordo i posmatrao kako prolaze seoski pejsaži, ugnezdila se porodica miševa; porodica lastavica ugnezdila mu se u dimnjaku. Čarli je bio usamljen i veoma tužan. Nedostajale su mu čelične šine, svetloplavo nebo i otvorena prostranstva. Ponekad, kasno noću, mislio je o tim stvarima i plakao tamne, masne suze. Od toga mu je zarđao fini 'Stratam' far, ali njega nije bilo briga za to, zato što je 'Stratam' far bio star, i uvek neosvetljen.

Gospodin Martin, Predsednik Železničke Kompanije Srednjeg Sveta, pisao je Mašinovodi Bobu i ponudio mu mesto na upravljačkom sedištu novog Barlington Zefira. "To je fina lokomotiva, Mašinovođo Bobe", rekao je gospodin Martin, "skroz-naskroz čila i vesela, i ti bi trebalo njome da upravljaš! Od svih mašinovođa koji rade za Srednji Svet, ti si najbolji. A moja kćerka Suzana nikada nije zaboravila da si je pustio da povuče uzicu sirene starog Čarlija."

Ali Mašinovoda Bob je rekao da su, ako već ne može da vozi Čarlija, njegovi dani na železnici gotovi. "Ne bih ja bio u stanju da razumem tako finu novu dizel lokomotivu", rekao je Mašinovođa Bob, "a ni ona ne bi razumela mene."

Dali su mu posao da čisti lokomotive u dvorištu u Sen Luisu, i Mašinovođa Bob postao je Čistač Bob. Ponekad su mu se druge mašinovode koje su vozile nove dizelke smejale.

"Gle tu staru budalu!" govorile su. "On ne može da shvati da je svet krenuo dalje!"

Ponekad, kasno noću, Mašinovoda Bob bi otišao do suprotne strane železničkog dvorišta, gde je Čarli Ćuf-Ćuf stajao na zarđalim šinama bočnog koloseka koji mu je postao dom. Korov mu se zapleo u točkove; far mu je bio zarđao i taman. Mašinovođa Bob uvek je govorio Čarliju, ali Čarli je sve manje i manje odgovarao. Bilo je mnogo noći kada uopšte nije hteo da priča.

Jedne noći, strašna pomisao pojavi se u glavi Mašinovođe Boba. "Čarli, da li ti umireš?" upitao je on, a Čarli mu je odgovorio svojim najtanjim, najosornijim glasom:

Ne pitaj me gluposti,

Do igranja mi nije.

Samo mali ćuf-ćuf vozić

U meni se krije.

Sad kad ne smem da se trkam

Ispod plavog neba,

Ostaću da stojim ovde

Dok mreti ne ustreba.

Džejk je dugo gledao sliku koja je išla uz ovaj ne baš neočekivan zaokret. Možda je to bio grubi crtež, ali je i dalje definitivno bio za rasplakivanje. Čarli je izgledao staro, izmoždeno i zaboravljeno. Mašinovođa Bob je izgledao kao da je izgubio svog poslednjeg prijatelja.. što je, prema priči, i bilo tačno. Džejk je mogao da zamisli decu širom Amerike kako ridaju na tom mestu, i pade mu na pamet da postoji mnogo priča za decu sa ovakvim stvarima, sa stvarima koje ti bace kiselinu preko emocija. Ivica i Marica odvedeni u šumu, Bambijeva majka i lovac, smrt Starog Drekavca.

Bilo je lako povrediti malu decu, bilo je lako rasplakati ih, i to kao da je isticalo čudnovato sadističku crtu kod mnogih pripovedača... uključujući, izgleda, i Beril Evans.

Ali, Džejk je zaključio da njega nije rastužila Čarlijeva osuđenost na zakorovljene pustare na rubu železničkog dvorišta Srednjeg Sveta u Sen Luisu.

Naprotiv. Dobro, pomislio je. To je pravo mesto za njega. To je pravo mesto, zato što je opasan. Neka truli tamo, i ne veruj toj suzi u njegovom oku — kažu da i krokodili plaču.

Brzo je pročitao ostatak. Kraj je bio srećan, naravno, iako je nesumnjivo taj trenutak očajanja na rubu železničkog dvorišta bio ono što su deca pamtila dugo pošto bi srećan kraj zaboravila.

Gospodin Martin, Predsednik Železničke Kompanije Srednji Svet, došao je u Sen Luis da proveri poslovanje. Planirao je da se odveze Barlington Zefirom do Topeke, gde je njegova kćerka držala svoj prvi klavirski recital, istog popodneva. Ali, Zefir nije mogao da startuje. Izgleda da je u dizel gorivu bilo vode.

(Jesi li ti bio taj koji je razvodnio dizel, Mašinovođo Bobe? pitao se Džejk. Kladim se da jesi, džukelo jedna lukava!) Svi ostali vozovi bili su na putu! Šta sada?

Neko je povukao gospodina Martina za ruku. Bio je to Čistač Bob, samo što više nije izgledao kao čistač lokomotiva. Skinuo je svoj uljem zamazan kombinezon i obukao čistu odeću mašinovođe. Na glavi je imao staru, debelu železničku kapu.

"Eno Čarlija tamo, stoji na onom bočnom koloseku", rekao je on. "Čarli će vas odvesti do Topeke, gospodine Martine. Čarli će vas odvesti tako da stignete na vreme za recital svoje kćerke."

"Ta stara parna lokomotiva?" namrštio se gospodin Brigs. "Čarli do sutona neće stići ni na pedeset milja od Topeke!"

"Čarli to može", insistirao je Mašinovoda Bob. "Ako ne bude vukao voz, znam da može!

Vidite, čistio sam mu mašinu i kazan u slobodno vreme."

"Da probamo", rekao je gospodin Martin.

"Bilo bi mi žao da propustim prvi Suzanin recital!"

Čarli je bio spreman da krene; Mašinovođa Bob mu je napunio tender novim ugljem, a ložište je bilo toliko vrelo da su mu zidovi bili crveni. On je pomogao gospodinu Martinu da se popne u kabinu i izvezao Čarlija sa zarđalog, zaboravljenog bočnog koloseka prvi put posle mnogo godina. A onda, kada je ubacio u prvu brzinu, on povuče uzicu i Čarli se oglasi svojim starim, hrabrim pokličom: VUUUU-HUUU!

U celom Sen-Luisu deca su čula taj poklič i istrčala u svoja dvorišta da posmatraju kako prolazi zarđala stara parna lokomotiva.

"Gledajte!" vikala su. "To je Čarli! Vratio se Čarli Ćuf-Ćuf! Ura!" Svi su mahali, i dok je Čarli huktao van grada, ubrzavajući, zviždao je baš kao u starim danima: VUUUU-HUUU!

Kliketi-klak, kloparali su Čarlijevi točkovi!

Ćufa-ćufa, izbijao je dim iz Čarlijevog dimnjaka!

Brump-brump, brujao je prenosnik dok je ubacivao ugalj u ložište!

I ne da je bio čio! I ne da je bio veseo! To je znao svako ko ga je video! Čarli nikada ranije nije išao tako brzo! Pejsaži su se smenjivali toliko brzo da se nisu jasno ni videli! Preticali su kola na Drumu 41 kao da stoje u mestu!

"Bogtemazo!" uzviknuo je gospodin Martin, zamahavši šeširom. "Ovo je lokomotiva i po, Bobe! Ne znam zašto smo je uopšte penzionisali!

Kako je moguće da prenosnik ubacuje ugalj toliko brzo?"

Mašinovođa Bob se samo osmehnuo, zato što je znao da Čarli sam sebe loži. A ispod kliketi-klak, ćufa-ćufa i brump-brump, čuo je kako Čarli peva svoju staru pesmu tihim, osornim glasom:

Ne pitaj me gluposti,

Do igranja mi nije.

Samo mali ćuf-ćuf vozić

U meni se krije.

Hoću samo se trkam

Ispod plavog neba,

Kao srećan ćuf-ćuf vozić

Dok mreti ne ustreba.

Čarli je dovezao gospodina Martina na klavirski recital njegove kćerke na vreme (naravno), a Suzana je bila presrećna što ponovo vidi svog starog drugara Čarlija (naravno), i svi su se zajedno vratili u Sen Luis, dok je Suzana neprestano iz sve snage vukla sirenu voza. Gospodin Martin je Čarliju i Mašinovođi Bobu našao posao da voze decu kroz ganc-novi Zabavni Park Srednjeg Sveta i Vašar u Kaliforniji, i možete ih tamo naći i danas, kako voze nasmejanu decu ovamo-onamo po tom svetu svetlosti, muzike i dobre, prave zabave. Kosa Mašinovođe Boba je bela, a Čarli ne govori onoliko kao nekada, ali obojica su još prilično čili i veseli, i malo-malo pa dece začuju kako Čarli peva svoju staru pesmu tihim osornim glasom.

KRAJ

"Ne pitaj me gluposti, do igranja mi nije", promrmlja Džejk, zagledan u poslednju sliku. Na njoj je Čarli Ćuf-Ćuf vukao dva prepuna vagona sa srećnom decom od tobogana do vrteške. Mašinovoda Bob sedeo je u kabini, vukao uzicu sirene i izgledao srećno kao prasac u govnima. Džejk je pretpostavljao da osmeh Mašinovođe Boba treba da izrazi vrhunsku sreću, ali njemu je on više ličio na kez ludaka. Čarli i Mašinovođa Bob su obojica izgledali kao ludaci.. i što je više Džejk gledao decu, to je više mislio da njihovi izrazi izgledaju kao grimase prestravljenosti. Pustite nas sa ovog voza, kao da su govorila njihova lica: "Molimo vas, pustite nas sa ovog voza žive."

I biću srećan ćuf-ćuf vozić, dok mreti ne ustreba.

Džejk zatvori knjigu i pogleda je zamišljeno. Onda je ponovo okrenu i poče da prelistava stranice, zaokružujući određene reči i fraze koje kao da su ga dozivale.

Železnička Kompanija Srednjeg Sveta... Mašinovođa Bob.. osorni glasić... VUUUU-HUUU... prvi pravi prijatelj otkad mu je žena umrla, davno, u Njujorku... gospodin Martin. . svet je krenuo dalje... Suzana. .

On spusti penkalo. Zašto su ga te reči i fraze dozivale? Ona o Njujorku izgledala je sasvim očito, ali šta je sa ostalima? I kad je već kod toga, zašto ova knjiga? Uopšte se nije postavljalo pitanje da mu je bilo suđeno da je kupi. Da nije imao novac u džepu, bio je siguran da bi je prosto ščepao i zaždio iz radnje. Ali zašto? Osećao se kao igla kompasa. Igla ne zna ništa o magnetskom severu; zna samo da mora da pokazuje u određenom smeru, volela ona to ili ne.

Jedino što je Džejk sa sigurnošću znao bilo je da je veoma, veoma umoran, i da će, ako se ubrzo ne uvuče u krevet, zaspati za stolom. Skinuo je košulju, a onda se ponovo zagledao u Čarlija Ćuf-Ćufa.

Taj osmeh. Prosto nije verovao tom osmehu.

Ni najmanje.

23

San nije došao tako brzo kao što se Džejk nadao.

Glasovi su ponovo počeli da se prepiru o tome je li živ ili mrtav, i nisu mu dopuštali da zaspi. Konačno je seo na krevetu zatvorenih očiju i pesnica stisnutih uz slepoočnice.

Dosta! vrisnuo je na njih. Dosta! Nije vas bilo čitav dan, otiđite ponovo!

Ja bih, kada bi on prosto priznao da sam mrtav, reče jedan glas mrzovoljno.

Ja bih, kada bi on samo pogledao oko sebe, za ime Božje, i priznao da je sasvim jasno da sam živ, odbrusi drugi.

Nameravao je da vrisne glasno. Nije postojao način da to spreči; mogao je da oseti kako mu se to diže uz grlo kao povraćka. On otvori oči, vide pantalone koje su mu ležale preko naslona radne stolice, i pade mu nešto na pamet. On siđe s kreveta, ode do stolice i opipa desni prednji džep pantalona.

Srebrni ključ još je bio tamo, i istog trena kada su mu se prsti sklopili oko njega, glasovi su prestali.

Reci mu, pomisli on, nemajući pojma kome je ta misao namenjena. Reci mu da zgrabi ključ. Ključ tera glasove.

On se vrati u krevet i usnu, sa ključem labavo stisnutim u ruci, tri minuta pošto mu je glava dodirnula jastuk.

III - Vrata i demon

1

Edi samo što nije zaspao kada mu neki glas jasno reče u uho: Reci mu da zgrabi ključ. Ključ tera glasove.

On sede uspravno, ogledajući se mahnito. Suzana je čvrsto spavala kraj njega; taj glas nije pripadao njoj.

Niti bilo kome drugom, kako se činilo. Kretali su se kroz šumu i duž staze Zraka već osam dana, i te večeri ulogorili su se u dubokom useku zaklonjene doline.

Blizu njih, s leve strane, velika reka hučala je drsko, u istom pravcu u kom su i oni išli: ka jugoistoku. S desne strane, jele su se uzdizale na strmini. Tu nije bilo uljeza; samo usnula Suzana i budni Roland. On je sedeo zguren pod prekrivačem na rubu reke, zagledan u tamu.

Reci mu da zgrabi ključ. Ključ tera glasove.

Edi je oklevao samo jedan tren. Rolandov razum sada je bio na prekretnici, i okretao se na pogrešnu stranu, a najgori deo svega toga bilo je ovo: niko to bolje nije znao od njega samog. U ovom trenutku, Edi je bio spreman da se uhvati za svaku slamku.

Koristio je presavijeno četvrtasto parče jelenske kože kao jastuk. On posegnu ispod nje i izvuče zamotuljak obavijen kožom. Ode do Rolanda i zabrinu se kada shvati da ga revolveraš nije primetio sve dok mu nije prišao na manje od četiri stope od nebranjenih leđa. Postojalo je vreme — i to ne tako davno — kada bi Roland znao da je Edi budan i pre nego što bi Edi seo. Čuo bi promenu u njegovom disanju.

Onomad na plaži, polumrtav od ujeda one jastog-stvari, bio je prisebniji nego sad, pomisli Edi smrknuto.

Roland konačno okrenu glavu i pogleda ga. Oči su mu bile svetle od bola i umora, ali Edi je u tome video samo površinski odsjaj. Ispod toga, naslućivao je sve veću zbrku koja će gotovo sasvim sigurno prerasti u ludilo ako nastavi da se slobodno razvija. Edi oseti kako ga srce žiga od sažaljenja.

"Ne možeš da spavaš?" upita Roland. Glas mu je bio spor, gotovo omamljen.

"Samo što nisam zaspao, a onda sam se probudio", reče Edi. "Slušaj. ."

"Mislim da se pripremam da umrem." Roland pogleda Edija. Jarki sjaj napustio mu je oči i sada je gledanje u njih bilo poput zagledanosti u par dubokih, mračnih bunara koji kao da nisu imali dna. Edi zadrhta, više zbog tog praznog pogleda nego zbog onoga što je Roland rekao. "A da li znaš, Edi, šta se nadam da ću zateći na čistini kada se staza okonča?"

"Rolande..."

"Tišinu", reče Roland. On umorno uzdahnu. "Samo tišinu. To bi bilo dovoljno. Kraj. . ovoga."

On stisnu pesnice uz slepoočnice, i Edi pomisli: Video sam još nekoga kako to radi, i to ne tako davno.

Ali koga? Gde?

Bilo je to smešno, naravno; nije video nikoga osim Rolanda i Suzane već dva meseca. Ali osećao je da je to svejedno istina.

"Rolande, ja sam pravio nešto", reče Edi.

Roland klimnu glavom. Naznaka osmeha dodirnu mu usne. "Znam. Šta je to? Jesi li konačno spreman da mi kažeš?"

"Mislim da bi to mogao biti deo tog ka-teta."

Rolandove oči izgubiše prazan izraz. On se zamišljeno zagleda u Edija, ali ne reče ništa.

"Gledaj." Edi poče da odvija kožu.

To ništa neće pomoći! njaknu iznenada Henrijev glas. Bio je toliko jak da se Edi zaista malo i trgao. To je samo glupo parče izdeljanog drveta! Baciće jedan pogled na to i ismejaće ga! Ismejaće tebe! 'O, vidi ovo!' reći će. 'Zar je peško nešto izrezbario?'

"Zaveži", promrmlja Edi.

Revolveraš podiže obrve.

"Ne kažem tebi."

Roland klimnu glavom, bez iznenađenja. "Brat te često pohodi, Edi, zar ne?"

Jedan trenutak Edi je samo zurio u njega, sa izdeljanim drvetom još skrivenim u četvrtastoj koži.

"Ne tako često kao ranije, Rolande. Bogu hvala za sitne usluge."

"Da", reče Roland. "Previše glasova optereti ti srce...

Šta je to, Edi? Pokaži mi, molim te."

Edi podiže jasiku. Ključ, gotovo dovršen, izbijao je iz nje kao glava žene sa pramca jedrenjaka.. ili drška mača iz kamena. Edi nije znao koliko je uspeo da pogodi oblik ključa koji je video u vatri (a nikad i neće znati, pretpostavljao je, ukoliko ne pronađe odgovarajuću bravu u kojoj bi ga probao), ali mislio je da je bio blizu. Za jedno je bio sasvim siguran: bilo je to najbolje rezbarenje koje je ikada izveo. Nadaleko.

"Tako ti Bogova, Edi, to je divno!" reče Roland.

Apatija mu je nestala iz glasa; govorio je tonom iznenađenog poštovanja koji Edi nikada ranije nije čuo. "Je li gotovo? Nije još, zar ne?"

"Ne — ne sasvim." On pređe palcem preko trećeg zareza, a onda preko s-oblika na kraju poslednjeg zareza. "Treba još malo da poradim na ovom zarezu, a zakrivljenje na kraju još nije sasvim dobro. Ne znam otkud to znam, ali znam."

"To je tvoja tajna." To nije bilo pitanje.

"Da. Samo kad bih znao šta znači."

Roland se osvrnu. Edi pogleda gde i on i ugleda Suzanu. Oseti malo olakšanja zbog činjenice da ju je Roland prvi čuo.

"Momci, šta radite budni tako kasno? Žvaćete, a?"

Ona ugleda drveni ključ u Edijevoj ruci i klimnu glavom. "Baš sam se pitala kada ćeš se rešiti da nam to pokažeš. Dobro je, znaš. Ne znam čemu služi, ali je prokleto dobro."

"Nemaš pojma koja bi vrata to moglo da otvori?"

upita Roland Edija. "To nije bilo deo tvog khefa? "

"Nije — ali moglo bi da se upotrebi iako još nije gotovo." On pruži ključ Rolandu. "Želim da mi ga ti čuvaš."

Roland ne posegnu da ga uzme. Zagleda se podrobno u Edija. "Zašto?"

"Zato što.. pa... zato što mislim da mi je neko rekao da tako treba."

"Ko?"

Tvoj dečak, pomisli Edi najednom, i čim mu se ta misao javila, znao je da je to istina. Bio je to tvoj prokleti dečak.

Ali, nije želeo to da kaže. Nije uopšte želeo da pominje dečakovo ime. Roland bi mogao ponovo da otkači od toga.

"Ne znam. Ali mislim da treba da probaš."

Roland polako posegnu za ključem. Kada ga dodirnuše njegovi prsti, jarki sjaj kao da blesnu duž ključa, ali to nestade tako brzo da Edi nije mogao da bude siguran da je to video. Mogla je to biti samo svetlost zvezda.

Rolandova šaka sklopi se oko ključa koji je izbijao iz grane. Jedan trenutak, na licu mu se nije videlo ništa. Onda mu se čelo nabra, a glava nakrivi u gestu osluškivanja.

"Šta je bilo?" upita Suzana. "Čuješ li..."

"Šššš! " Zbunjenost na Rolandovom licu lagano je zamenilo čuđenje. On pogleda Edija, Suzanu, pa ponovo Edija. Oči su mu se punile nekim velikim osećanjem, kao što se krčag puni vodom kada se uroni u izvor.

"Rolande?" upita Edi nelagodno. "Da li si dobro?"

Roland šapnu nešto. Edi nije mogao da čuje šta.

Suzana je izgledala uplašeno. Ona uspaničeno pogleda Edija, kao da želi da mu kaže: Šta si mu to uradio?

Edi obema rukama uze njenu šaku. "Mislim da je sve u redu."

Rolandova šaka bila je stisnuta oko parčeta drveta tako čvrsto da se Edi za trenutak uplašio da bi moglo da se prelomi, ali drvo je bilo snažno, a Edi ga nije istanjio deljanjem. Revolveraševo grlo se ispupči; adamova jabučica mu se dizala i spuštala dok se upinjao da progovori. I najednom, on dreknu ka nebu čvrstim, snažnim glasom:

"NESTALI! GLASOVI SU NESTALI! "

On ponovo pogleda u njih i Edi vide nešto što nikada nije očekivao da će videti u životu — čak ni da se taj život proteže hiljadu godina.

Roland od Gileada je plakao.

2

Revolveraš je te noći spavao čvrsto i bez snova prvi put za više meseci, i spavao je sa još nedovršenim ključem čvrsto stisnutim u šaci.

3

U drugom svetu, ali pod senkom istog ka-teta, Džejk Čembers je sanjao najživopisniji san u svom životu.

Hodao je kroz umršene ostatke drevne šume — kroz mrtvu zonu oborenih stabala i zakržljalog, dosadnog žbunja koje ga je ujedalo za članke i pokušavalo da mu ukrade patike. Došao je do tankog pojasa mlađih stabala jove, pomislio je, ili možda bukvi — on je bio gradski dečak i jedino što je sa sigurnošću znao o drveću bilo je da neko ima lišće, a neko iglice) i pronašao stazu kroz njih. Krenuo je tuda, nešto brže. Pred njim se nalazila nekakva čistina.

On stade još jednom pre nego što je stigao do nje, kada primeti neku vrstu kamenog putokaza sa desne strane. On skrenu sa staze da ga pogleda. Tamo su bile uklesane reči, ali bile su toliko erodirane da nije mogao da ih razazna. Konačno, on sklopi oči (to nikada ranije nije činio u snu) i pusti da mu prsti pređu preko svakog slova, poput slepog dečaka koji čita Brajevo pismo. Svako slovo obrazovalo se u tami iza njegovih kapaka sve dok zajedno nisu sačinila rečenicu oivičenu plavim svetlom:

PUTNIČE, IZA LEŽI SREDNJI SVET.

Usnuo u svom krevetu, Džejk privuče kolena uz grudi. Šaka u kojoj je držao ključ bila je pod jastukom, i sada mu se prsti jače stisnuše oko njega.

Srednji svet, pomisli on, naravno, Sen Luis, Topeka, Oz, Svetski sajam i Čarli Ćuf-Ćuf.

On otvori oči u snu i nastavi dalje. Čistina iza drveća bila je prekrivena starim napuklim asfaltom.

Izbledeli žuti krug bio je iscrtan u sredini. Džejk shvati da je to teren za košarku pre nego što je uopšte video dečaka sa suprotne strane, kako stoji na liniji za slobodna bacanja i ubacuje staru 'vilson' loptu u koš.

Ubacivao je iznova i iznova, bez koske, kroz koš bez mrežice. Koš je štrčao iz nečeg što je ličilo na kiosk podzemne železnice zatvoren preko noći. Njegova zatvorena vrata bila su obojena naizmeničnim dijagonalnim žutim i crnim prugama. Iza toga — ili možda ispod toga — Džejk je mogao da čuje neprestanu tutnjavu moćne mašinerije. Zvuk je bio nekako uznemirujući. Zastrašujući.

Nemoj stati na robote, reče dečak koji je ubacivao loptu u koš, bez osvrtanja. Pretpostavljam da su svi mrtvi, ali da sam na tvom mestu, ne bih rizikovao.

Džejk se obazre i ugleda nekoliko rasturenih mehaničkih uređaja koji su ležali unaokolo. Jedan je izgledao kao pacov ili miš, drugi kao šišmiš.

Mehanička zmija ležala je u dva zarđala dela gotovo kraj njegovih nogu.

JESI LI ti ja? upita Džejk, načinivši korak bliže dečaku kod koša, ali i pre nego što se ovaj okrenuo, Džejk je znao da nije tako. Dečak je bio krupniji od Džejka, i imao je najmanje trinaest godina. Kosa mu je bila tamnija, i kada je pogledao Džejka, on primeti da su oči nepoznatog boje lešnika. Njegove oči bile su plave.

Šta misliš? upita nepoznati dečak, i dobaci loptu Džejku odbivši je od tla.

Ne, naravno da nisi, reče Džejk. Rekao je to kao da se izvinjava. Prosto sam u protekle dve ili tri nedelje presečen nadvoje. On povede loptu i baci je iz sredine terena. Lopta načini visoki luk i nemo pade kroz obruč. Bio je oduševljen... ali je ustanovio da se takođe malo plaši onoga što ovaj nepoznati dečak ima da mu kaže.

Znam, reče dečak. To te je razbilo, zar ne? Nosio je isprani pamučni šorc i žutu majicu na kojoj je pisalo U SREDNJEM SVETU NEMA NI TRENUTKA DOSADE.

Vezao je zelenu maramu oko čela kako mu kosa ne bi padala u oči. A stvari će još da se pogoršaju pre nego što se poboljšaju.

Kakvo je ovo mesto? upita Džejk. I ko si ti?

Ovo je Portal Medveda... ali je takođe i Bruklin.

To nije zvučalo suvislo, a opet nekako jeste. Džejk reče sebi da stvari uvek izgledaju tako u snovima, ali ovo i nije izgledalo baš kao san.

Što se mene tiče, ja nisam mnogo važan, reče dečak.

On baci loptu preko ramena. Ona se uzdiže, pa pade glatko kroz obruč. Ja treba da te vodim, to je sve.

Odvešću te tamo gde treba da odeš, i pokazaću ti ono što treba da vidiš, ali moraš biti oprezan zato što te neću poznati. A nepoznati čine Henrija nervoznim. On ume da bude gadan kada je nervozan, a veći je od tebe.

Ko je Henri? upita Džejk.

Nema veze. Samo ne dozvoli da te primeti. Sve što treba da radiš jeste da budeš tu... i da nas pratiš. A onda, kada mi odemo...

Dečak pogleda Džejka. U očima mu je bilo i sažaljenje i strah. Džejk najednom shvati da dečak počinje da bledi — mogao je da vidi žute i crne pruge na kutiji pravo kroz dečakovu žutu majicu.

Kako da te pronađem? Džejk se najednom prestravi da će se dečak sasvim istopiti pre nego što stigne da mu kaže sve što Džejk treba da čuje.

Nema problema, reče dečak. Glas mu je poprimio čudan, zvonki odjek. Samo kreni podzemnom železnicom do Ko-Op Sitija. Pronaći ćeš me.

Neću! povika Džejk. Ko-Op Siti je ogroman! Tamo mora da živi najmanje sto hiljada ljudi!

Sada je dečak bio tek mlečni obris. Samo su mu oči boje lešnika bile u potpunosti tu, poput keza Češirskog mačka u Alisi. Posmatrale su Džejka sa saosećanjem i napetošću. Nema problema, reče on.

Pronašao si ključ i ružu, zar ne? Mene ćeš pronaći na isti način. Ovog popodneva, Džejk. Negde oko tri sata.

Moraš da budeš pažljiv, i da budeš brz. On zastade, avetni dečak sa starom košarkaškom loptom kraj providnog stopala. Sad moram da idem... ali drago mi je što sam te upoznao. Izgleda da si dobro dete, i ne čudi me što te on voli. Ipak, postoji opasnost. Budi obazriv... i budi brz.

Čekaj! viknu Džejk, i potrča preko košarkaškog terena prema dečaku koji je nestajao. Jedno stopalo zakači mu razorenog robota koji je ličio na dečju igračku-traktor. Saplete se i pade na kolena, pocepavši pantalone. Ignorisao je tanušnu opekotinu bola. Čekaj!

Moraš da mi kažeš o čemu je ovde reč! Moraš da mi kažeš zašto mi se dešavaju ove stvari!

Zbog Zraka, odgovori dečak koji se sada pretvorio samo u dva lebdeća oka, i zbog Kule. Na kraju, sve stvari, čak i Zraci, služe Mračnoj Kuli. Zar si mislio da će biti drugačije?

Džejk zamaha rukama i uskobelja se na noge. Hoću li ga pronaći? Hoću li pronaći revolveraša?

Ne znam, odgovori dečak. Njegov glas sada kao da je dolazio sa udaljenosti od milion milja. Samo znam da moraš da pokušaš. Tu nemaš nikakvog izbora.

Dečak nestade. Košarkaški teren u šumi bio je prazan. Jedini zvuk bio je tihi šum mašinerije, i Džejku se on nije dopadao. Nešto nije bilo u redu sa tim zvukom, i on pomisli da to što nije u redu sa zvukom utiče na ružu, ili obrnuto. Sve je to nekako bilo povezano.

On uze staru, izlizanu košarkašku loptu i baci je.

Ona prođe glatko kroz obruč... i nestade.

Reka, uzdahnu glas nepoznatog dečaka. Bilo je to kao dašak vetra. Doprlo je niotkuda i odasvud.

Odgovor je reka.

4

Džejk se probudio u prvoj mlečnoj svetlosti zore, i ugledao tavanicu svoje sobe. Pomislio je na tipa iz 'Menhetenskog restorana uma' — na Arona Dipnoa koji je visio u ulici Bliker kada je Bob Dilan znao samo da dune G dur na svom 'honeru.' Aron Dipno zadao je Džejku zagonetku.

Šta može da trči, ali nikad ne hoda, Šta ima usta, al' nikad ne govori, Krevet ima, al' nikad ne spava,

Glavu ima, al' nikad ne plače?

Sada je znao odgovor. Reka je trčala; reka je imala usta; reka je imala krevet; reka je imala glavu. Dečak mu je rekao odgovor. Dečak iz sna.
(Igra reči: to run trčati na engleskom takođe znači i 'teći'; mouth usta takođe može da znači i 'ušće'; bed krevet takode znači i 'rečno korito'; i head glava može da znači takođe i 'izvor'; prev.)

I najednom, on pomisli na još nešto što je Dipno rekao: To je samo polovina odgovora. Samsonova zagonetka je dvostruka, prijane.

Džejk baci pogled na sat kraj kreveta i vide da je šest i dvadeset. Bilo je vreme da krene, ako želi da ode pre nego što mu se roditelji probude.

Danas za njega neće biti škole; Džejk pomisli da je možda, što se njega tiče, škola otkazana zauvek.

On zbaci posteljinu sa sebe, spusti stopala na pod i vide da na oba kolena ima ogrebotine. Sveže ogrebotine. Juče je udario levi kuk kada se okliznuo na ciglama i pao, i udario je glavu kada se onesvestio blizu ruže, ali ništa se nije dogodilo njegovim kolenima.

"To se dogodilo u snu", šapnu Džejk, i zaključi da uopšte nije iznenađen. On poče brzo da se oblači.

5

U zadnjem delu plakara, ispod gomile starih patika bez pertli i hrpe stripova Supermen, pronašao je ranac koji je nosio u nižim razredima osnovne. U Pajperu niko nije želeo da ga zateknu sa rancem ni mrtvog — to je bilo toliko obično, dragi moj — i kada ga je Džejk zgrabio, osetio je talas moćne nostalgije za tim starim danima kada je život izgledao toliko jednostavan.

Strpao je unutra čistu košulju, čiste farmerke, nešto donjeg veša i čarapa, a onda dodao Dašto mi ti dašto! i Čarlija Ćuf-Ćufa. Ključ je stavio na sto pre nego što je krenuo u potragu za starim rancem u plakaru, i glasovi su se vratili smesta, ali bili su daleki i prigušeni. Osim toga, bio je siguran da može da ih natera da sasvim odu tako što će ponovo uzeti ključ, i od toga mu je bilo lakše.

Okej, pomislio je, zagledan u ranac. Čak i kada je dodao knjige, ostalo je još dosta mesta. Šta još?

Jedan trenutak mislio je da nema ničeg više... a onda se setio.

6

Radna soba njegovog oca mirisala je na cigarete i ambiciju.

U njoj je dominirao ogroman radni sto od tikovine.

S druge strane sobe, ugrađena u zid obložen knjigama, bila su tri televizijska monitora 'micubiši.' Svaki je bio podešen na po jednu od rivalskih mreža, i noću, kada je njegov otac bio tu, svaki je prikazivao svoj niz najgledanijih prizora sa isključenim zvukom.

Zavese su bile navučene, i Džejk je morao da uključi stonu lampu kako bi mogao da vidi. Osećao je nervozu zbog puke činjenice što je tu. Kada bi se njegov otac probudio i ušao unutra (a to je bilo moguće: bez obzira na to koliko je kasno otišao u krevet i koliko je popio, Elmer Čembers je imao lak san i rano je ustajao), naljutio bi se. U najmanju ruku, čisto bekstvo zbog toga bi postalo mnogo teže. Što pre Džejk bude izašao odatle, to će se bolje osećati.

Sto je bio zaključan, ali njegov otac nikada nije pravio tajnu od toga gde drži ključ. Džejk zavuče prste ispod mape i izvuče ga napolje. Otvori treću fioku, posegnu iza okačenih fascikli i dodirnu hladan metal.

Daska zakrcka u hodniku i on se zaledi. Prođe nekoliko sekundi. Pošto se krckanje nije ponovo začulo, Džejk izvuče oružje koje je njegov otac držao zbog 'kućne odbrane' — 'ruger automatik' kalibra 44.

Otac je Džejku pokazao to oružje sa velikim ponosom istog dana kada ga je kupio — što će reći, dve godine ranije. Bio je potpuno gluv na nervozne zahteve svoje žene da skloni to negde pre nego što nekoga ne povredi.

Džejk pronađe sa strane dugme koje je oslobađalo magacin. On mu ispade u šaku sa metalnim zvukom snak! koji je u tihom stanu odjeknuo veoma glasno. On ponovo nervozno baci pogled prema vratima, pa obrati pažnju na magacin. Bio je sasvim pun. On poče da ga ubacuje natrag u pištolj, a onda ga ponovo izvadi. Držanje punog pištolja u fioci stola bilo je jedno, a nošenje po Njujorku nešto sasvim drugo.

On strpa automatik na dno ranca, pa ponovo zapipa iza okačenih fascikli. Ovaj put izvuče kutiju metaka, otprilike polupraznu. Seti se da je njegov otac malo vežbao gađanje na policijskom strelištu u Prvoj aveniji pre nego što je izgubio interesovanje.

Daska ponovo krcnu. Džejk požele da izađe.

On izvuče jednu od majica koje je zapakovao, stavi je na očev sto i umota u nju magacin i kutiju metaka kalibra 44. Onda je vrati u ranac i kaiševima zategnu preklopnik. Spremao se da krene kada mu oko zastade na hrpi pisaćeg papira kraj očeve posude za ulaznu i izlaznu poštu. Reflektorizovane 'rej ban' naočari za sunce koje je njegov otac voleo da nosi bile su sklopljene na vrhu papira. On uze list hartije i, posle trenutka razmišljanja, i same naočari. Njih ubaci u džep na prsima. Onda izvuče tanko zlatno penkalo iz postolja i napisa Dragi mama i tata ispod zaglavlja.

On zastade, namrštivši se na taj pozdrav. Šta je išlo ispod toga? Šta je, zapravo, imao da im kaže? Da ih voli? To je bilo tačno, ali ne i dovoljno — bilo je još raznih neprijatnih istina provučenih kroz tu centralnu, poput čeličnih igala zabodenih u klube prediva. Da će mu nedostajati? Nije znao da li je to tačno ili nije, što je nekako bilo užasno. Da se nada da će on nedostajati njima?

On najednom shvati u čemu je problem. Da je nameravao da ode samo na jedan dan, bio bi u stanju nešto da napiše. Ali, osećao je gotovo sigurno da nije samo danas u pitanju, niti ova nedelja, ovaj mesec ili ovo leto. Smatrao je da će, kada ovaj put izađe iz stana, to biti zauvek.

Umalo nije zgužvao list papira, ali se predomislio.

Napisao je: Molim vas, pazite se. Voli vas Dž. To je bilo prilično bezveze, ali je makar bilo nešto.

Fino. A sad, da li bi prestao da iskušavaš sreću i izašao odavde?

On učini tako.

U stanu se nije čulo gotovo ništa. On krenu na prstima kroz dnevnu sobu, osluškujući samo zvuk disanja svojih roditelja: tiho majčino hrkanje, očevo nazalnije udisanje, pri kojem je svaki udisaj ličio na tanak visoki zvižduk. Frižider se uključi dok se približavao ulazu, i on se zaledi za trenutak, dok mu je srce snažno lupalo u grudima. A onda je bio na vratima. On ih otključa što je tiše mogao, pa kroči napolje i nežno ih zatvori za sobom.

Kamen kao da mu se skotrljao sa srca kada je reza škljocnula, i obuzelo ga je snažno osećanje iščekivanja.

Nije znao šta ga čeka, a imao je razloga da veruje da ga čeka nešto opasno, ali imao je jedanaest godina — premalo da bi porekao egzotično zadovoljstvo koje ga je iznenada ispunilo. Pred njim je bio put — skriveni put koji je vodio duboko u neku nepoznatu zemlju.

Tamo su bile tajne koje su mogle da mu se otkriju ako bude bio pametan.. i ako bude imao sreće. Napustio je dom u dugoj svetlosti zore, a ono što je ležalo pred njim bila je neka velika avantura.

Ako budem postojan, ako budem iskren, videću ružu, pomislio je dok je pritiskao dugme lifta. Znam to.. a videću i njega.

Ta pomisao ispuni ga željom toliko velikom da se graničila sa ekstazom.

Tri minuta kasnije, istupio je ispod nadstrešnice koja je zaklanjala ulaz u zgradu u kojoj je proživeo čitav život. Zastao je na trenutak, pa skrenuo levo. Ta odluka nije mu se činila slučajna, i nije ni bila. Kretao se jugoistočno, duž staze Zraka, nastavivši sopstvenu prekinutu potragu za Mračnom Kulom.

7

Dva dana pošto je Edi dao Rolandu svoj nedovršeni ključ, troje putnika — vrelih, znojavih, umornih i neraspoloženih — probilo se kroz izuzetno gusti čestar žbunja i stabala druge generacije, otkrivši nešto što je najpre zaličilo na dve slabe staze koje su se pružale u tandemu ispod isprepletanih grana starih stabala nagomilanih sa obe strane. Posle nekoliko trenutaka proučavanja, Edi zaključi da to nisu puke staze, već ostaci davno napuštenog druma. Žbunje i zakržljalo drveće raslo je poput neurednih bodlji duž onoga što je bilo njegova kruna. Travnata ulegnuća bile su brazde od točkova, i svaka od njih bila je dovoljno široka da se u nju smeste Suzanina kolica.

"Aleluja!" uzviknu on. "Popijmo u ime ovoga!"

Roland klimnu glavom i skinu mešinu koju je nosio oko pojasa. Prvo je pruži Suzani, koja je jahala u povezu na njegovim ledima. Edijev ključ, sada okačen oko Rolandovog vrata na parčetu kože, pomerao se ispod njegove košulje sa svakim pokretom. Ona otpi gutljaj i dodade mešinu Ediju. On otpi, a onda poče da joj rasklapa kolica. Edi je zamrzeo tu kabastu, kabastu spravu; bila je poput gvozdenog sidra i stalno ih je zadržavala. Ako se izuzmu jedna ili dve slomljene žbice, još je bila u finom stanju. Bilo je dana kada je Edi mislio da će ih ta prokleta stvar sve nadživeti.

Sada, međutim, mogla bi biti od koristi... bar za neko vreme.

Edi pomože Suzani da siđe iz poveza i smesti je u stolicu. Ona stavi šake na krsta, protegnu se i iskrivi lice od zadovoljstva. I Edi i Roland čuli su tiho krckanje njene kičme dok se protezala.

Ispred njih, krupno stvorenje slično jazavcu ukrštenom sa rakunom izluta iz šume. Gledalo ih je krupnim, zlatom uokvirenim očima, mrdnulo oštrom, brkatom njuškom kao da kaže: Ha! Jaka stvar! a onda odšetalo preko, do kraja druma, i ponovo nestalo. Pre nego što je to učinilo, Edi mu primeti rep — dug i prstenast, ličio je na krevetnu oprugu prekrivenu krznom.

"Šta to bi, Rolande?"

"Bambur."

"Ne valja za jelo?"

Roland odmahnu glavom. "Žilav. Gorak. Radije bih pojeo psa."

"Jesi li?" upita Suzana. "Mislim, jeo psa?"

Roland klimnu glavom, ali ne obrazloži. Edi uhvati sebe kako misli na rečenicu iz jednog filma Pola Njumena: Tako je, gospo — jeo sam, i živeo poput nji'.

Ptice su veselo pevale u drveću. Lahor je duvao duž puta. Edi i Suzana zahvalno okrenuše lica prema njemu, a onda se zgledaše i osmehnuše. Edija ponovo prože zahvalnost zbog nje — bilo je zastrašujuće imati nekoga koga možeš da voliš, ali je takođe bilo i veoma fino.

"Ko je načinio ovaj drum?" upita Edi.

"Ljudi koji su odavno nestali", reče Roland.

"Isti oni koji su napravili i šolje i posuđe koje smo pronašli?" upita Suzana.

"Ne — ne oni. Ovo je, mislim, bio drum za kočije, i ako je on još tu, posle tolikih godina zapostavljenosti, mora da je bio zaista veliki... možda i upravo Veliki drum. Kada bismo počeli da kopamo, verujem da bismo pronašli podlogu od šljunka, a možda i sistem za drenažu. Kad smo već tu, da prezalogajimo nešto."

"Hrana!" uzviknu Edi. "Dajte je ovamo! Firentinsko pile! Polinezijske škampe! Teletinu lako proprženu sa pečurkama i..."

Suzana ga ćušnu laktom. "Prekini s tim, beli dečko."

"Šta mogu kad imam bujnu maštu", reče Edi veselo.

Roland spusti torbu sa ramena, čučnu i poče da priprema mali podnevni obrok od sušenog mesa umotanog u lišće boje masline. Edi i Suzana ustanovili su da lišće ima ukus pomalo kao spanać, samo mnogo jači.

Edi odgura Suzanu do njega i Roland joj pruži tri parčeta onoga što je Edi nazivao 'revolveraškim buritosima.' Ona poče da jede.

Kada se Edi ponovo okrenuo, Roland je njemu pružao tri umotana komada mesa — i još nešto uz to.

Bila je to jasika iz koje je rastao ključ. Roland ju je skinuo sa kožne uzice, koja mu je sada ležala u otvorenoj petlji oko vrata.

"Hej, treba ti to, zar ne?" upita Edi.

"Kada ga skinem, glasovi se vrate, ali veoma su daleki", reče Roland. "Mogu da izađem sa njima na kraj. U stvari, čujem ih čak i kada ga nosim — poput glasova ljudi koji govore tiho iza susednog brda.

Mislim da je to zbog toga što je ključ još nedovršen.

Nisi radio na njemu otkad si mi ga dao."

"Pa.. nosio si ga, i nisam hteo da..."

Roland ne reče ništa, ali njegove svetloplave oči gledale su Edija strpljivim učiteljskim pogledom.

"U redu", reče Edi. "Plašim se da ne zajebem stvar.

Zadovoljan?"

"Po tvom bratu, ti bi uvek sve sjebao.. zar ne?"

upita Suzana.

"Suzana Din, Devojka Psiholog. Promašila si poziv, srce."

Suzanu nije uvredio taj sarkazam. Podigla je mešinu laktom, kao seljanka koja naginje krčag, i dobro otpila. "Ipak, istina je to, zar ne?"

Edi, koji je shvatio da nije završio ni praćku — bar ne još — slegnu ramenima.

"Moraš ga završiti", reče Roland blago. "Mislim da nastupa vreme kada ćeš morati da ga upotrebiš."

Edi zausti da kaže nešto, pa zatvori usta. Zvuči lako kad se kaže tako otvoreno, ali nijedno od njih nije zaista razumelo suštinu. Suština je bila sledeća: sedamdeset posto, pa čak ni devedeset osam i po prosto neće valjati. Ne ovaj put. A ako zaista zajebe stvar, ne može prosto to da baci preko ramena i da ode. Pod jedan, nije video nijedno jasenovo stablo od dana kada je odsekao ovo parče drveta. Ali, ono što ga je najviše sjebavalo u toj stvari bilo je prosto ovo: u pitanju je bilo sve ili ništa. Ako zezne makar malo, ključ se neće okrenuti kada im bude potrebno da se okrene. A bio je sve nervozniji zbog te male andrmolje na kraju. Izgledala je jednostavno, ali ako krivine ne budu sasvim tačne...

Neće delovati onako kako deluje sada; toliko znaš.

On uzdahnu, zagledan u ključ. Da, toliko je znao.

Moraće da pokuša da ga dovrši. Zbog njegovog straha od neuspeha to će biti još teže nego što bi možda inače bilo, ali moraće da proguta strah i da svejedno pokuša. Možda će čak i moći to da izvede. Sam Bog zna da je dosta toga izveo u nedeljama otkad je Roland ušao u njegov um u mlaznjaku Delta na putu za aerodrom Dž.F.K. I činjenica da je još živ i razuman bila je sama po sebi dostignuće.

Edi ponovo pruži ključ Rolandu. "Nosi ga za sada", reče. "Ponovo ću početi da radim na njemu kada se zaustavimo da prenoćimo."

"Obećavaš?"

"Jah."

Roland klimnu glavom, uze ključ i poče ponovo da vezuje kožnu uzicu. Radio je to sporo, ali Edi nije propustio da primeti koliko su mu se spretno pomerala preostala dva prsta na desnoj šaci. U najmanju ruku, taj čovek je bio prilagodljiv.

"Nešto će se desiti, zar ne?" upita Suzana najednom.

Edi podiže pogled ka njoj. "Otkud ti sada to?"

"Ja spavam sa tobom, Edi, i znam da sada sanjaš svake noći. Ponekad i govoriš. To ne liči baš na košmare, ali je prilično jasno da se nešto odvija u tvojoj glavi."

"Da. Nešto se odvija. Samo što ne znam šta."

"Snovi su moćni", primeti Roland. "Uopšte se ne sećaš onoga što si sanjao?"

Edi je oklevao. "Pomalo, ali sve je zbrkano. Ponovo sam klinac, toliko znam. Prošla je škola. Henri i ja ubacujemo loptu u koš na starom terenu u aveniji Marki, gde je sada zgrada Suda za maloletnike. Želim da me Henri odvede da vidim jedno mesto na Holandskom brdu. Staru kuću. Deca su je zvala Palata, i svi su govorili da je ukleta. Možda je čak i bila. Bila je jeziva, toliko znam. Stvarno jeziva."

Edi odmahnu glavom, prisećajući se.

"Pomislio sam na Palatu prvi put posle više godina kada smo bili na medvedovoj čistini i kada sam prislonio glavu uz onu čudnu kutiju. Šta ga znam — možda zbog toga sanjam taj san."

"Ali ne misliš da je tako", reče Suzana.

"Ne. Mislim da je ono što se dešava — šta god bilo — mnogo komplikovanije od pukog prisećanja."

"Jeste li ti i tvoj brat zaista otišli tamo?" upita Roland.

"Jah — nagovorio sam ga."

"I da li se nešto dogodilo?"

"Nije. Ali bilo je zastrašujuće. Stajali smo tamo i gledali neko vreme, a Henri me je začikavao — govorio je kako će da me natera da uđem i uzmem nešto za uspomenu, takve stvari — ali ja sam znao da on to zaista ne misli. Bio je uplašen od tog mesta kao i ja."

"I to je to?" upita Suzana. "Samo sanjaš da ideš tamo? U Palatu?"

"Ima još i nešto više od toga. Neko dolazi... a onda prosto visi u našoj blizini. Primećujem ga u snu, ali samo malo... kao ono, krajičkom oka, znate? Samo što znam da treba da se pravimo da se ne poznajemo."

"Da li je taj neko zaista bio tamo tog dana?" upita Roland. Posmatrao je Edija napregnuto. "Ili je to samo glumac u tvom snu?"

"To je bilo davno. Nisam mogao imati više od trinaest godina. Kako mogu sa sigurnošću da se setim nečeg takvog?"

Roland ne reče ništa.

"Okej", reče Edi konačno. "Jah. Mislim da jeste bio tamo tog dana. Klinac koji je nosio ili školsku torbu, ili ranac. Ne mogu da se setim tačno šta. I naočari za sunce prevelike za njegovo lice.

One sa sočivima-ogledalima."

"Ko je bila ta osoba?" upita Roland.

Edi je dugo ćutao. Držao je poslednji od svojih buritosa a la Roland u ruci, ali izgubio je apetit.

"Mislim da je to klinac kojeg si sreo u postaji", reče on konačno. "Mislim da je tvoj stari drugar Džejk visio u blizini i posmatrao mene i Henrija tog popodneva kada smo otišli na Holandsko brdo. Mislim da nas je pratio. Zato što on čuje glasove, Rolande, baš kao ti. I zato što deli moje snove, a ja delim njegove. Mislim da se ono čega se sećam dešava sada, u Džejkovom 'kada.' Mali pokušava da se vrati ovamo. A ako ključ ne bude gotov kada proba — ili ako ne bude dobro izrađen — verovatno će umreti."

Roland rcče: "Možda on ima sopstveni ključ. Da li je to moguće?"

"Jah, mislim da jeste", reče Edi, "ali nije dovoljno."

On uzdahnu i strpa poslednji burito u džep za kasnije.

"A mislim da on to ne zna."

8

Krenuli su dalje, i Roland i Edi su naizmenično gurali Suzanina kolica. Odabrali su levu brazdu od točkova. Kolica su poskakivala i naginjala se, i malo-malo pa je Roland ili Edi morao da ih podiže preko komada kaldrme koji su štrčali tu i tamo iz zemlje nalik na zube. Međutim, ipak su se kretali brže i lakše nego čitave protekle nedelje. Tle se uzdizalo, i kada se Edi osvrnuo, video je kako se šuma spušta na padinama nalik na niz blagih stepenica. Daleko na severozapadu, mogao je da vidi kako traka vode sipa preko napuklog kamenog lica. Bilo je to, shvatio je sa čuđenjem, mesto koje su nazvali 'strelištem.' Sada je bilo gotovo izgubljeno iza njih u izmaglici ovog snenog letnjeg popodneva.

"Polako, momak!" doviknu mu Suzana oštro. Edi se okrenu napred taman na vreme da ne naleti kolicima na Rolanda. Revolveraš je stao i zagledao se u zamršeno žbunje sa leve strane druma.

"Ako tako nastaviš, ima da ti oduzmem vozačku", reče Suzana zajedljivo.

Edi to prenebregnu. Pratio je Rolandov pogled. "Šta je bilo?"

"Postoji samo jedan način da se to ustanovi." On se okrenu, uze Suzanu sa stolice i posadi je na kuk. "Da pogledamo."

"Spusti me, rmpalijo — mogu ja i sama. Lakše nego vi, momci, ako baš hoćete da znate."

Dok ju je Roland blago spuštao u travnatu brazdu, Edi je zurio u šumu. Kasna svetlost pravila je preklopljene, ukrštene senke, ali on pomisli da je ugledao ono što je Rolandu zapalo za oko. Bio je to visoki sivi kamen, gotovo sasvim sakriven rastinjem loze i puzavica.

Suzana kliznu u šumu sa strane druma vijugavog poput jegulje. Roland i Edi krenuše za njom.

"To je putokaz, zar ne?" Suzana se oslanjala na ruke i izučavala pravougaoni kamen. Nekada je stajao pravo, ali sada se pijano naginjao udesno, poput starog nadgrobnog kamena.

"Da. Daj mi moj nož, Edi."

Edi mu ga pruži, pa čučnu kraj Suzane dok je revolveraš sekao puzavice. Kada su pale, mogao je da vidi izlizana slova urezana u kamen, i znao je šta tamo piše pre nego što je Roland otkrio čak i polovinu zapisa:

PUTNIČE, IZA LEŽI SREDNJI SVET

9

"Šta to znači?" upita Suzana konačno. Glas joj je bio tih i pun strahopoštovanja; oči su joj neprestano odmeravale sivi kamenu stubnu ploču.

"To znači da se približavamo kraju ove prve faze."

Rolandovo lice bilo je ozbiljno i zamišljeno dok je ponovo pružao nož Ediju. "Mislim da ćemo se sada držati ovog starog druma za kočije — ili, radije, on će se držati nas. On je poprimio pravac staze Zraka.

Ubrzo ćemo doći do kraja šume. Očekujem veliku promenu."

"Šta je Srednji svet?" upita Edi.

"Jedno od velikih kraljevstava koje je dominiralo zemljom u vremenima pre ovih. Kraljevstvo nade, znanja i svetla — onih stvari koje smo pokušavali da zadržimo u mojoj zemlji pre nego što je tama prekrila i nas. Jednog dana, ako bude vremena, ispričaću vam sve te stare priče... makar one koje znam. One čine veliku tapiseriju, divnu, ali veoma tužnu."

"Prema starim pričama, veliki grad nekada je stajao na rubu Srednjeg sveta — možda podjednako veliki kao i vaš grad Njujork. On će sada biti u ruševinama, ako uopšte postoji. Ali, tamo možda ima ljudi... ili čudovišta... ili i jednih i drugih. Moraćemo da budemo na oprezu."

On pruži dvoprstu desnu šaku i dodirnu zapis.

"Srednji svet", reče on tihim, zamišljenim glasom. "Ko bi pomislio..." On zaćuta.

"Pa, tu nema nikakve pomoći, zar ne?" upita Edi.

Revolveraš odmahnu glavom. "Nikakve pomoći."

"Ka", reče Suzana, i obojica je pogledaše.

10

Preostalo im je još dva sata dnevne svetlosti, pa su pošli dalje. Drum se i dalje pružao prema jugoistoku, duž staze Zraka, i dva zarasla druma — manja — pridružila su se onome kojim su išli. Duž drugog od njih nalazili su se mahovinom obrasli, razrušeni ostaci nečega što je nekada moralo predstavljati ogroman kameni zid. U blizini, tuce debelih bambura sedelo je na ruševinama i posmatralo hodočasnike svojim zlatom uokvirenim očima. Ediju su oni ličili na porotu sa vešanjem na umu.

Drum se i dalje širio i postajao sve jasnije definisan.

Dvaput su prošli kraj ljuštura davno napuštenih zgrada. Druga od njih, rekao je Roland, mogla je biti vetrenjača. Suzana je rekla da izgleda ukleto. "Ne bi me čudilo", odgovorio je revolveraš. Oboje su pretrnuli od njegovog zdravo-za-gotovo tona glasa.

Kada ih je tama primorala da stanu, stabla su se proredila, a povetarac koji ih je čitavog dana gonio pretvorio se u laki, topli vetar. Pred njima, zemljište se i dalje uspinjalo.

"Doći ćemo do vrha grebena za dan-dva", reče Roland. "Onda ćemo videti."

"Videti šta?" upita Suzana, ali Roland samo slegnu ramenima.

Te noći, Edi je ponovo počeo da rezbari, ali bez stvarnog osećaja ili nadahnuća. Pouzdanje i sreća koje je osećao kada je ključ tek počeo da poprima oblik, napustili su ga. Prsti su mu bili nespretni i glupi. Prvi put za više meseci, pomislio je čežnjivo na to koliko bi dobro bilo imati malo heroina. Ne mnogo; osećao je da bi uz pomoć kesice i urolane dolarske novčanice projezdio kroz taj mali projekt rezbarenja za tili čas.

"Zašto se osmehuješ, Edi?" upita Roland. On je sedeo sa druge strane logorske vatre; niski, vetrom nošeni plamenovi, poigravali su kapriciozno između njih.

"Zar sam se osmehivao?"

"Jesi."

"Samo sam mislio na to koliko neki ljudi mogu da budu glupi — staviš ih u sobu sa šest vrata, a oni opet naleću na zidove. A onda još imaju toliko drskosti da zbog toga pizde."

"Ako se plašiš onoga što može da se nalazi sa druge strane vrata, možda odbijanje od zidova izgleda bezbednije", reče Suzana.

Edi klimnu glavom. "Možda je tako."

Radio je sporo, pokušavajući da vidi oblike u drvetu — naročito taj mali s-oblik. Ustanovio je da je on postao veoma nejasan.

Molim te, Bože, pomozi mi da ne zajebem stvar, pomisli on, ali strašno se plašio da je počeo baš to da radi. Konačno je odustao, vratio ključ (koji je jedva bio izmenjen) revolverašu, i sklupčao se pod jednom od koža. Pet minuta kasnije, san o dečaku i starom igralištu na aveniji Marki ponovo poče da se raspreda.

11

Džejk je izašao iz svoje zgrade oko petnaest do sedam, što mu je ostavilo da utroši još više od osam sati. Razmišljao je o tome da odmah uhvati voz za Bruklin, a onda zaključio da to nije dobra zamisao.

Dete koje nije u školi privuklo bi više pažnje u predgrađu nego u srcu velikog grada, i ako je zaista morao da traga za tim mestom i dečakom kojeg je trebalo tamo da sretne, već je bio u sosu.

Nema problema, rekao je dečak u žutoj majici, sa zelenom maramom oko glave. Pronašao si ključ i ružu, zar ne? Mene ćeš pronaći na isti način.

Samo što Džejk više nije mogao da se seti kako je tačno pronašao ključ i ružu. Mogao je da se seti samo radosti i osećaja sigurnosti koji mu je ispunio srce i glavu. Moraće prosto da se nada da će se to ponovo dogoditi. U međuvremenu, nastaviće da se kreće. To je bio najbolji način da se u Njujorku ostane neprimećen.

Najveći deo puta do Prve avenije prevalio je peške, a onda krenuo natrag istim putem, samo ulazeći malo po malo dublje u grad, prateći niz semafora sa svetlom HODAJ (možda znajući, na nekom dubokom nivou, da čak i oni služe Zraku). Oko deset sati zatekao se ispred Muzeja umetnosti Metropoliten na Petoj aveniji. Bilo mu je vruće, i osećao se umorno i depresivno. Želeo je nešto gazirano i bezalkoholno, ali smatrao je da treba da što je duže moguće zadrži ono malo novca što je imao. Uzeo je i poslednji cent iz kutije koju je čuvao kraj kreveta, ali to je iznosilo samo osam dolara, koji cent gore ili dole.

Grupa školske dece obrazovala je red za obilazak.

Javna škola, Džejk je bio gotovo siguran — bili su odeveni neformalno poput njega. Nije tu bilo blejzera Pola Stjuarta, nije bilo kravata, džempera niti jednostavnih suknjica koje koštaju sto dvadeset pet dolara na mestima poput 'Moja lepa gospođica' ili 'Tviniti.' Ova gomila je nesumnjivo došla iz 'K-Marta.'

Vođen trenutnim porivom, Džejk stade na kraj reda i krenu za njima u muzej.

Obilazak je trajao sat i petnaest minuta. Džejk je uživao u njemu. Muzej je bio tih. Još bolje, bio je rashlađen. A slike su bile lepe. Naročito je bio fasciniran malom grupom slika Starog Zapada Frederika Remingtona i velikom slikom Tomasa Harta Bentona koja je prikazivala parnu lokomotivu kako juri kroz veliku ravnicu prema Čikagu dok mesnati farmeri u radnim kombinezonima i sa slamnatim šeširima stoje na njivama i posmatraju. Sve do samog kraja, nije ga primetila nijedna od učiteljica iz grupe.

Tada ga je lepa crnkinja u strogom plavom kostimu kucnula po ramenu i upitala ko je on.

Džejk je nije video da dolazi, i na trenutak um mu se zaledio. Ne razmišljajući o tome šta radi, strpao je ruku u džep i stisnuo srebrni ključ. Um mu se smesta raščisti i on ponovo oseti smirenost.

"Moja grupa je gore", reče on, osmehujući se kao krivac. "Trebalo bi da razgledamo gomilu slika moderne umetnosti, ali meni se ovo ovde mnogo više dopada, zato što su ovde prave slike. Pa sam se tako..

znate već..."

"Iskrao?" predloži učiteljica. Krajičci usana trzali su joj se od suspregnutog osmeha.

"Pa, radije bih rekao da sam uzeo francusko odsustvo." Te reči su mu prosto skočile u usta.

Učenici koji su sada zurili u Džejka samo su izgledali zbunjeno, ali ovaj put učiteljica se stvarno nasmejala. "Ili ne znaš, ili si zaboravio", reče ona, "ali u francuskoj Legiji stranaca streljali su dezertere.

Predlažem da se smesta pridružiš svom razredu, mladiću."

"Da, gospoja. Hvala. Ionako bi trebalo da su pri kraju."

"Koja je to škola?"

"Akademija Marki", reče Džejk. I to mu je prosto iskočilo.

On ode gore, osluškujući bestelesni odjek koraka i tihih glasova u velikom prostoru rotonde, pitajući se zašto je to rekao. Nikada u životu nije čuo za mesto zvano Akademija Marki.

12

Sačekao je malo u gornjem predvorju, namestio na licu izraz za koji se nadao da saopštava Zaboga! Ala je kasno! i ponovo sišao. Razred — i lepa crna učiteljica koja se nasmejala zbog francuskog odsustva — nisu bili više tu, i Džejk zaključi da bi možda bilo pametno da i sam ode. Mogao je još neko vreme da hoda — sporo, zbog toplote — i da pođe podzemnom železnicom.

Zastao je kod štanda sa viršlama na ćošku Brodveja i Četrdeset drage, razmenivši nešto svoje jadne gotovine za slatku kobasicu i 'nehi.' Seo je na stepenice zgrade banke kako bi pojeo ručak, i ispostavilo se da je to bila teška greška.

Prema njemu je išao pajkan i obrtao pendrek u složenom nizu manevara. Činilo se da ne obraća pažnju ni na šta drugo osim na to, ali kada je stigao do Džejka naglo je strpao pendrek natrag kroz gajku i okrenuo se ka njemu.

"Je l', bre, momčino", reče on. "Danas nema škole?"

Džejk je klopao kobasicu, ali poslednji zalogaj naglo mu je zastao u grlu. Ovo je baš bila vašljiva sreća.. ako se uopšte može zvati srećom. Nalazili su se na Tajms Skveru, prestonici taloga Amerike; tu su bili dileri, džankiji, kurve i pohotnici na svakom koraku... ali ovaj pajkan ignorisao je njih upravo zbog njega.

Džejk proguta s naporom, pa reče: "U mojoj školi je nedelja završnih ispita. Danas sam imao samo jedan test. Posle sam smeo da odem." Zastao je, jer mu se nije dopao svetli, ispitivački pogled pajkanovih očiju.

"Imao sam dozvolu", zaključi on nelagodno.

"Aha. Mogu li da vidim neku identifikaciju?"

Džejk pretrnu. Zar su njegovi majka i otac već zvali pajkane? Pretpostavljao je da je to, posle jučerašnje avanture, prilično verovatno. U običnim okolnostima, njujorška policija ne bi obratila mnogo pažnje na još jedno nestalo dete, naročito na ono kojeg nije bilo tek pola dana, ali njegov otac bio je velika zverka u Mreži, i ponosio se brojem veza koje je mogao da potegne.

Džejk je sumnjao da ovaj pajkan ima njegovu sliku...

ali lako je mogao znati njegovo ime.

"Pa", reče Džejk nevoljno, "imam svoju učeničku karticu za popust u Kuglani Srednjeg sveta, ali to je otprilike sve."

"Kuglana Srednjeg sveta? Nikad nisam čuo za to.

Gde je to? U Kvinsu?"

"Hoću reći, Srednjeg grada. " Džejk pomisli: Zaboga, ovo kreće naopako... i to munjevito. "Znate? Na Trideset trećoj?"

"Aha. Može i to." Pajkan pruži ruku.

Crnac kojem su lokne padale na ramena odela žutog poput kanarinca, pogleda ka njima. "U'apsi ga, policajac!" reče veselo ta prikaza, "U'apsi to belo dupe! Obavi dužnost, o'ma!"

"Zaveži i briši, Eli", reče pajkan bez osvrtanja.

Eli se nasmeja, otkri nekoliko zlatnih zuba i krenu dalje.

"Zašto od njega ne tražite nešto za identifikaciju?"

upita Džejk.

"Zato što sada tražim od tebe. Požuri, sinko."

Pajkan je ili znao njegovo ime, ili je osetio da nešto sa njim nije u redu — što možda i nije bilo tako iznenađujuće, pošto je on bio jedino belo dete u okolini koje očigledno nije prosjačilo. Kako god bilo, svodilo se na isto: bio je glup što je seo ovde kako bi ručao. Ali noge su ga bolele, i bio je gladan, do đavola — gladan.

Nećeš me sprečiti, pomisli Džejk. Ne smem da dozvolim da me sprečiš. Danas popodne treba da se sretnem sa nekim u Bruklinu... i ima da budem tamo.

Umesto da posegne za novčanikom, on posegnu u prednji džep i izvadi ključ. Podiže ga prema policajcu; sunce kasnog jutra odskočilo je u sitnim novčićima reflektovane svetlosti čoveku po obrazima i čelu. Oči mu se raširiše.

"Hejjj!" prodahta on. "Šta imaš to tu, mali?"

On posegnu za ključem, i Džejk ga malo odmaknu.

Reflektovani krugovi svetlosti poigravali su hipnotički po pajkanovom licu. "Ne morate to da uzmete", reče Džejk. "Možete da pročitate moje ime i bez toga, zar ne?"

"Da, naravski."

Ljubopitljivost napusti pajkanovo lice. Gledao je samo u ključ. Pogled mu je bio širok i fiksiran, ali ne sasvim prazan. Džejk je u njegovom pogledu pročitao i zapanjenost i neočekivanu sreću. To sam ja, pomisli Džejk, prosto širim radost i dobru volju kud god da krenem. Pitanje je, šta ću sada?

Mlada žena (verovatno ne bibliotekarka, sudeći po zelenim svilenim vrućim pantalonicama i providnoj bluzi koju je nosila), naiđe trotoarom njišući kukovima, na purpurnim jebi-me cipelama sa šiljatim potpeticama od tri inča. Pogledala je najpre pajkana, pa Džejka, kako bi videla šta to pajkan gleda. Kada je ugledala ključ, zinula je i ukopala se u mestu. Jedna ruka odlutala joj je gore i dodirnula grlo. Jedan muškarac nalete na nju i reče joj da gleda gde kog prokletog đavola ide. Mlada žena koja verovatno nije bila bibliotekarka nije obratila nimalo pažnje na to.

Sada Džejk vide da je tu stalo još četvoro ili petoro ljudi. Svi su zurili u ključ. Okupljali su se kao što se ljudi ponekad okupe oko veštog šibicara na ćošku.

Baš ti uspeva da budeš neupadljiv, pomisli on. O, da. On pogleda pajkanu preko ramena, i sa druge strane ulice oko mu se zaustavi na tabli. Tamo je pisalo 'Denbijeva diskont drogerija.'

"Zovem se Tom Denbi", reče on pajkanu. "Tako i piše na mojoj kartici za popust u kuglani — je l' tako?"

"Tako je, tako je", prodahta pajkan. Izgubio je svako interesovanje za Džejka; zanimao ga je samo ključ.

Novčići reflektovane svetlosti poskakivali su i vrteli mu se po licu.

"A vi ne tražite nikoga po imenu Tom Denbi, zar ne?"

"Ne", reče pajkan. "Nikad čuo."

Sada se oko pajkana okupilo najmanje pola tuceta ljudi i svi su zurili u nemom čudenju u srebrni ključ u Džejkovoj ruci.

"Znači da mogu da idem, zar ne?"

"Ha? O! O, naravski — idi, tako ti oca!"

"Hvala", reče Džejk, ali za trenutak nije bio siguran kako da ode. Saterala ga je u škripac nema gomila zombija, i novi su im se neprestano pridruživali.

Dolazili su samo da vide šta je u pitanju, shvatio je, ali oni koji bi videli ključ samo bi se ukopali u mestu i zapiljili.

On ustade i polako odstupi po širokim stepenicama banke, držeći ključ pred sobom kao krotitelj lavova stolicu. Kada je došao do širokog betonskog trga na vrhu, strpao gaje natrag u džep pantalona, okrenuo se i umakao.

Stao je samo jednom, na suprotnoj strani trga, i osvrnuo se. Život se lagano vraćao u grupicu ljudi okupljenu oko mesta na kom je stajao. Ogledali su se sa omamljenim izrazima na licima, a onda polazili dalje. Pajkan je prazno pogledao levo, pa desno, a onda pravo u nebo, kao da pokušava da se seti kako je dospeo tu i šta je nameravao da uradi. Džejk je video dovoljno. Bilo je vreme da pronade stanicu podzemne železnice i da odvuče dupe u Bruklin pre nego što se dogodi još nešto uvrnuto.

13

U petnaest do dva tog popodneva, popeo se lagano stepenicama stanice podzemne železnice i stao na uglu Kasla i Bruklin avenije, zagledan u kule Ko-Op Sitija od peščanog kamena. Čekao je da ga obuzme osećanje siguraosti i pravca — ono osećanje koje je ličilo na mogućnost da se seća unapred kroz vreme.

Nije mu dolazilo. Ništa mu nije dolazilo. On je bio samo jedno obično dete na vrelom uglu ulice u Braklinu, sa kratkom senkom kraj nogu nalik na umornog kućnog ljubimca.

Pa, evo me... i šta sad?

Džejk je shvatio da nema pojma.

14

Rolandova mala družina putnika stigla je do vrha malog, blagog brda uz koje su se uspinjali, i stajala je zagledana prema jugoistoku. Niko od njih dugo nije progovarao. Suzana je dvaput otvorila usta, a onda ih ponovo zatvorila. Prvi put u životu, kao žena, ostala je potpuno bez reči.

Pred njima, gotovo beskrajna ravnica dremala je u dugoj zlatnoj svetlosti letnjeg popodneva. Trava je bila bujna, smaragdno zelena i vrlo visoka. Šumarci dugih, vitkih stabala i širokih, razbašurenih krošnji, istačkali su ravnicu. Suzana je jednom videla slično drveće, pomislila je, u putopisnom filmu o Australiji.

Drum kojim su išli spuštao se suprotnom stranom brda, a onda se pružao prav kao konac prema jugoistoku, jarkobela staza prosečena kroz travu. Na zapadu, nekoliko milja dalje, videla je mirno krdo krupnih životinja na ispaši. Ličile su na bizone. Na istoku, poslednji ostaci šume formirali su zakrivljeno poluostrvo u travnatoj ravnici. Taj umetak bio je tamno, zamršeno obličje nalik na podlakticu sa nakrivljenom pesnicom na kraju.

To je bio smer, shvatila je, kojim su tekli svi potoci i rečice na koje su naišli. Oni su bili pritoke ogromne reke koja je izbijala iz te izbočene ruke šume i tekla, mirna i snena pod letnjim suncem, ka istočnom rubu sveta. Bila je široka ta reka — možda dve milje od jedne obale do druge.

A videla je i grad.

Ležao je pravo napred, zamagljeni skup tornjeva i kula uzdignutih iznad dalekog ruba horizonta. Ti vazdušasti bedemi mora da su bili stotinu milja daleko, ili dve stotine, ili četiri stotine. Vazduh ovog sveta izgleda da je bio potpuno čist, i to je svako nagađanje razdaljine činilo zaludnim poslom. Sve što je sa sigurnošću znala bilo je da ju je taj prizor nejasnih tornjeva ispunio nemim čuđenjem... i dubokom, bolnom nostalgijom za Njujorkom.

Pomislila je: Verujem da bih učinila gotovo sve samo da sa mosta Triboro ponovo vidim Menheten ocrtan spram neba.

Onda je morala da se osmehne, zato što to nije bilo istina. Istina je bila da ne bi zamenila Rolandov svet ni za šta drugo. Njegova nema misterija i prazna prostranstva bili su zamamni. A i njen ljubavnik bio je ovde. U Njujorku — Njujorku njenog vremena, barem — oni bi bili predmet poruge i gneva, žrtve grubih, surovih šala svakog idiota: dvadesetšestogodišnja crnkinja i njen tri godine mlađi beli ljubavnik koji ima tendenciju da priča 'vako i 'nako kad se uzbudi. Njen beli ljubavnik koji je nosio teškog majmuna na leđima samo osam meseci ranije. Ovde nije bilo nikoga ko bi se rugao i smejao. Ovde niko nije ukazivao prstom.

Ovde su bili samo Roland, Edi i ona, poslednja tri revolveraša na svetu.

Ona uze Edijevu ruku i oseti kako se ona zatvara preko njenih šaka, topla i umirujuća.

Roland pokaza. "Ono mora da je reka Send", reče tihim glasom. "Nikada nisam mislio da ću je videti u životu... nisam čak bio siguran ni da postoji, kao ni za Čuvare."

"Tako je lepo", promrmlja Suzana. Nije mogla da odvoji oči od ogromnog pejsaža pred sobom, bogato usnulog u kolevci leta. Ustanovila je da joj oči pretražuju senke drveća, koje su se pružale ravnicom naizgled miljama dok je sunce tonulo ka horizontu.

"Mora da su naše Velike ravnice izgledale ovako pre nego što su naseljene — čak i pre nego što su došli Indijanci." Ona podiže slobodnu ruku i pokaza ka mestu gde se Veliki drum sužavao u tačku. "Tamo je taj tvoj grad", reče ona. "Zar ne?"

"Da."

"Izgleda okej", reče Edi. "Da li je to moguće, Rolande? Zar može i dalje da bude prilično nedirnut?

Zar su stari tako dobro gradili?"

"U ovim vremenima sve je moguće", reče Roland, ali zvučao je sumnjičavo. "Ipak, ne bi trebalo mnogo da se nadaš, Edi."

"Ha? Ne." Ali Edi se jeste ponadao. Ta nejasno ocrtana silueta grada probudila je u Suzaninom srcu nostalgiju; u Edijevom je potpalila iznenadni plamen pretpostavki. Ako je grad bio tu — a jeste — možda je još bio naseljen, i to možda ne samo podljudskim stvorenjima koja je Roland sreo pod planinama.

Stanovnici grada mogli su biti

(Amerikanci, šapnu Edijeva podsvest)

inteligentni i radi da pomognu; oni su mogli, zapravo, da odluče o tome da li će hodočasnici uspeti u svojoj potrazi ili ne... ili čak hoće li preživeti ili umreti. U Edijevim mislima jarko zablista vizija (delimično začeta zahvaljujući filmovima poput Poslednjeg zvezdanog razarača i Tamnog kristala): veće smežuranih, ali dostojanstvenih Starešina Grada koje će im poslužiti obrok da se razbiju, izvučen iz netaknutih gradskih ostava (ili možda iz nekih naročitih vrtova smeštenih u ekološke mehure) i koje će, dok se on, Roland i Suzana razbijaju od klope, objasniti šta ih tačno čeka i šta sve to znači. Njihov poklon na oproštaju biće zvanični turistički vodič sa mapom na kojoj je najbolji put do Mračne Kule označen crvenom bojom.

Edi nije znao za frazu deus ex machina, ali je znao sada je bio dovoljno odrastao da zna — da tako mudri i ljubazni ljudi žive uglavnom u stripovima i filmovima B-produkcije. Ipak, ta zamisao bila je zamamna: enklava civilizacije u ovom opasnom, uglavnom praznom svetu; mudri stari vilenjaci koji će im reći šta je, jebote, to što treba da rade. A zbog bajkovitih obličja grada izloženih u toj zamagljenoj silueti, takva zamisao izgledala je makar moguća. Čak i da je grad bio potpuno napušten, stanovništvo zbrisano nekom davnom kugom ili izbijanjem hemijskog rata, još bi mogao da im posluži kao ogromna kutija za alat — ogromna radnja sa viškovima vojne i mornaričke opreme, gde su mogli da se opreme za teške etape za koje je Edi bio siguran da ih čekaju. Osim toga, on je bio dečak iz grada, rođen i odgojen, i bilo je prirodno da ga prizor svih tih visokih kula obodri.

"Tako je!" reče on, umalo se ne nasmejavši naglas od uzbuđenja. "Haj-ho, hajdemo! Dajte te jebene mudre vilenjake!"

Suzana ga pogleda, zbunjena, ali sa osmehom. "O čemu ti to bulazniš, beli dečko?"

"Ni o čemu. Nema veze. Samo hoću da krenemo. Šta kažeš, Rolande? Hoćeš da..."

Ali nešto na Rolandovom licu ili tik ispod njega

-neka izgubljena, usnula stvar — natera ga da zanemi i da obgrli Suzanu, kao da hoće da je zaštiti.

15

Posle jednog, letimičnog pogleda na konture grada, Rolandovo oko zadržalo se na nečemu mnogo bližem njihovom trenutnom položaju, nečemu što ga je ispunilo uznemirenošću i zlom slutnjom. Viđao je i ranije takve stvari, a poslednji put kada je naišao na jednu od njih, Džejk je bio sa njim. Sećao se kako su konačno izašli iz pustinje, dok ih je trag čoveka u crnom vodio kroz obronke, prema planinama. Bio je to težak put, ali bar je ponovo bilo vode. I trave.

Jedne noći, probudio se i ustanovio da Džejka nema. Čuo je prigušene, očajničke povike koji su dopirali iz vrbaka odmah kraj uske rečice. Dok se probijao prema čistini u središtu vrbaka, dečakovi povici su prestali. Roland ga je zatekao kako stoji na mestu potpuno istom kao ono koje je ležalo ispod i ispred njih. Na mestu kamenja; na mestu žrtvovanja; na mestu gde je živelo Proročište... govorilo kada bi ga na to primorali.. i ubijalo kad god je moglo.

"Rolande?" upita Edi. "Šta je bilo? Šta nije u redu?"

"Vidite li ono?" pokaza Roland. "To je prsten koji govori. Obličja koja vidite su visoko uspravno kamenje." Shvatio je da zuri u Edija, koga je prvi put sreo u zastrašujućoj, ali divnoj vazdušnoj kočiji iz tog čudnog drugog sveta gde revolveraši nose plave uniforme i gde postoji neiscrpan izvor šećera, papira i čudesnih lekova poput astina. Neki čudan izraz — neko prethodno saznanje — budilo se na Edijevom licu. Jarka nada koja mu je obasjala oči dok je pregledao grad zgasnula je, i ostavila ga sa pogledom sivim i praznim. Bio je to izraz čoveka koji izučava vešala na kojima će ubrzo biti obešen.

Najpre Džejk, a sada Edi, pomisli revolveraš. Točak koji okreće naše živote nemilosrdan je; uvek se ponovo vrati na isto mesto.

"O, sranje", reče Edi. Glas mu je bio suv i uplašen.

"Mislim da je to mesto na kojem će klinac probati da prođe ovamo."

Revolveraš klimnu glavom. "Vrlo verovatno. To su istanjena mesta, a takođe su i privlačna. Pratio sam ga do jednog takvog mesta i ranije. Proročište koje se tamo nalazilo umalo ga nije ubilo."

"Kako to znaš? " upita Suzana Edija. "Je li to bio san?"

On samo odmahnu glavom. "Ne znam. Ali istog trena kada je Roland pokazao to mesto..." On zaćuta i pogleda revolveraša. "Moramo stići tamo, što brže možemo." Edi je zvučao i izbezumljeno i uplašeno.

"Hoće li se to dogoditi danas?" upita Roland.

"Večeras?"

Edi ponovo odmahnu glavom i obliznu usne. "Ne znam ni to. Nisam sasvim siguran. Večeras?" Ne bih rekao. Vreme... nije isto ovde kao tamo gde je klinac. U njegovom 'gde' i 'kada' ono protiče sporije. Možda sutra." Borio se protiv panike, ali ona se sada oslobodi. On se okrenu i zgrabi Rolandovu košulju hladnim, znojavim prstima. "Ali ja treba da završim ključ, a nisam to uradio, i treba još nešto da uradim, a nemam uopšte pojma šta je to. A ako klinac umre, ja ću za to biti kriv! "

Revolveraš ščepa Edijeve šake svojima i odvoji ih od košulje. "Kontroliši se."

"Rolande, zar ne shvataš..."

"Shvatam da cviljenje i zanovetanje neće rešiti tvoje probleme. Shvatam da si zaboravio očevo lice."

"Prekini sa tim sranjem! Boli me kurac za mog oca!" Edi je histerično vikao, i Roland ga udari po licu.

Šaka mu načini zvuk poput lomljave grane.

Edijeva glava se zanese; oči mu se raširiše od šoka.

Zurio je u revolveraša, a onda lagano podigao ruku da dodirne pocrveneli otisak šake na obrazu. "Gade jedan!" šapnu on. Ruka mu pade na dršku revolvera koji je još nosio na levom kuku. Suzana pokuša da je prekrije rukama; Edi joj ih odgurnu.

I sada opet moram da podučavam, pomisli Roland, samo što mi ovaj put od tog podučavanja zavisi život, rekao bih, baš kao i njegov.

Negde u daljini vrana ispusti svoj grubi krik u tišinu i Roland na trenutak pomisli na svog sokola, Davida. Sada je Edi bio njegov soko... i kao ni David, ni on neće prezati od toga da mu iščupa oko ako mu samo malo popusti.

Ili grkljan.

"Hoćeš da me ubiješ? Tako hoćeš da se završi, Edi?"

"Čoveče, tako sam jebeno umoran od te tvoje priče", reče Edi. Oči su mu bile zamagljene suzama i besom.

"Nisi završio ključ, ali ne zbog toga što se plašiš da ga završiš. Plašiš se da ćeš ustanoviti da ne možeš da ga završiš. Plašiš se da siđeš dole gde kamenje stoji, ali ne zato što se plašiš onoga što može doći kada jednom uđeš u krug. Plašiš se onoga što možda neće doći. Ne plašiš se velikog sveta, Edi, već onog malog, u tebi.

Zaboravio si očevo lice. Onda uradi to. Ubij me ako se usuđuješ. Umoran sam od toga da te posmatram kako trtljaš."

"Prekini!" vrisnu Suzana na njega. "Zar ne vidiš da će učiniti to? Zar ne vidiš da ga primoravaš to da učini?"

Roland skrenu oči ka njoj. "Primoravam ga da odluči." On ponovo pogleda Edija i lice prekriveno dubokim borama bilo mu je neumoljivo. "Izašao si iz senke heroina i iz senke svog brata, prijatelju. Izađi i iz sopstvene senke, ako se usuđuješ. Hajde sada. Izađi ili me ubij i završi više jednom s tim. "

Jedan trenutak mislio je da će Edi učiniti upravo to, i da će se sve okončati baš tu, na tom grebenu, pod letnjim nebom bez oblaka, sa tornjevima grada koji svetlucaju na horizontu kao plavi duhovi. Tada Edijev obraz poče da se trza. Čvrsta linija njegovih usana omekša i zadrhta. Ruka mu spade sa drške Rolandovog revolvera. Prsa mu se napeše jednom...

dvaput... triput. Usta mu se otvoriše i sav očaj i strava izadoše u jednom stenjućem poviku dok je posrtao ka revolverašu.

"Plašim se, jebeni tupadžijo! Zar ne shvataš to?

Rolande, plašim se!"

Noge mu se upleše. On pade napred. Roland ga uhvati i zadrža kraj sebe, omirisavši znoj i prljavštinu njegove kože, omirisavši njegove suze i stravu.

Revolveraš ga zagrli na trenutak, a onda ga okrenu prema Suzani. Edi pade na kolena kraj njene stolice i umorno pognu glavu. Ona mu stavi ruku na potiljak, stisnu mu glavu uz svoju butinu i reče Rolandu ogorčeno: "Ponekad te mrzim, beli klipane."

Roland prekri čelo dlanovima i snažno pritisnu.

"Ponekad i ja mrzim sebe."

"Ali to te nikada ne sprečava, zar ne?"

Roland nije odgovorio. Gledao je Edija, koji je ležao sa obrazom stisnutim uz Suzaninu butinu, čvrsto zatvorenih očiju. Na licu mu se videlo sušto očajanje.

Roland se borio da otera umor koji ga je vukao i terao da poželi da ostavi ostatak ove šarmantne rasprave za neki drugi dan. Ako je Edi bio u pravu, drugog dana nije bilo. Džejk je bio gotovo spreman da učini svoje.

Edi je bio odabran da posluži kao babica za donošenje dečaka na ovaj svet. Ako ne bude spreman baš za to, Džejk će umreti pri ulasku, isto onako sigurno kao što dete mora da se zadavi ako mu je majčin koren omotan oko vrata kada počnu kontrakcije.

"Ustani, Edi."

Jedan trenutak mislio je da će Edi prosto nastaviti da čuči tamo i krije lice iza ženine noge. Ako tako bude, sve je izgubljeno... i to je takođe ka. A onda, lagano, Edi se osovi na noge. Stajao je tamo oklembesivši sve — ruke, ramena, glavu, kosu — ali ustao je, i to je bilo dovoljno za početak.

"Pogledaj me."

Suzana se nelagodno promeškolji, ali ovaj put ne reče ništa.

Lagano, Edi podiže glavu i ukloni kosu sa očiju drhtavom šakom.

"Ovo je za tebe. Pogrešio sam što sam ga uopšte uzeo, bez obzira na dubinu mog bola." Roland uhvati šakom kožnu uzicu i trgnu, pokidavši je. Pruži ključ Ediju. Edi posegnu za njim kao čovek u snu, ali Roland ne otvori odmah šaku. "Hoćeš li pokušati da učiniš ono što treba da se učini?"

"Da." Glas mu je bio gotovo nečujan.

"Imaš li nešto da mi kažeš?"

"Žao mi je što se plašim." U Edijevom glasu bilo je nečeg strašnog, i on je pretpostavljao da zna šta je to: tu su i poslednji ostaci Edijevog detinjstva bolno nestajali između njih troje. Nisu se mogli videti, ali Roland je mogao da čuje njihove sve slabije povike.

Pokušao je da se pravi da ih ne čuje.

Još nešto što sam učinio u ime Kule. Moj dug je sve veći, i dan kada će sve morati da se sabere, kao račun dugogodišnjeg pijanca u pivnici, sve je bliži i bliži.

Kako ću samo sve to platiti?

"Ne želim tvoje izvinjenje, a ponajmanje zbog toga što se plašiš", reče on. "Bez straha, šta bismo bili?

Besni psi sa penom na ustima i govnima koja nam se suše na guzici."

"Šta onda želiš?" uzviknu Edi. "Uzeo si sve ostalo — sve što imam da dam! Ne, ne čak ni to, jer na kraju krajeva, ja sam ti to dao! Šta onda više hoćeš od mene?"

Roland je držao ključ koji je predstavljao njihovu polovinu spasenja Džejka Čembersa zaključan u ruci i nije rekao ništa. Njegove oči držale su Edijeve, a sunce je sijalo na prostranoj ravnici i plavosivom potesu reke Send, a negde u daljini vrana se ponovo oglasila preko zlatnih liga tog zamirućeg letnjeg popodneva.

Nešto kasnije, shvatanje poče da se pomalja u očima Edija Dina.

Roland klimnu glavom.

"Zaboravio sam očevo..." Edi zastade. Pognu glavu.

Proguta knedlu. Pogleda još jednom revolveraša.

Stvar koja je među njima umirala sada je krenula dalje

— Roland je to znao. Ta stvar je nestala. Tek tako.

Ovde, na ovom vetrovitom grebenu na rubu svega, nestala je zauvek. "Zaboravio sam očevo lice, revolverašu... i ištem od tebe oproštaj."

Roland otvori šaku i vrati mali teret ključa onome koga je ka odabrala da ga nosi. "Ne govori tako, revolverašu", reče on Uzvišenim govorom. "Tvoj otac te vrlo dobro vidi... veoma te voli... a isto tako i ja."

Edi sklopi šaku oko ključa i okrenu se od njega dok su mu se suze još sušile na licu. "Hajdemo", reče on, i oni krenuše niz dugo brdo prema ravnici koja se protezala iza njega.

16

Džejk je lagano hodao avenijom Kasl, pored prodavnica pica, barova i vinarija gde su stare žene sumnjičavih lica džarale po krompiru i cedile paradajz. Kaiševi ranca nažuljali su mu kožu ispod ruku, a noge su ga bolele. Prošao je ispod digitalnog termometra koji je pokazivao da je osamdeset i pet stepeni. Džejku se pre činilo da je sto i pet.

Dalje napred, policijski automobil skrenu u aveniju.

Džejk se najednom izuzetno zainteresovao za alat za povrtlarstvo u izlogu gvožđare. Posmatrao je u izlogu kako prolazi odraz crno-belog, i nije se ni pomerio dok nije prošao.

Hej, Džejk, druže stari — gde, tačno, ideš?

Nije imao blagog pojma. Bio je siguran da je dečak koga je tražio — dečak sa zelenom maramom oko glave i žutom majicom na kojoj je pisalo U SREDNJEM SVETU NEMA NI TRENUTKA DOSADE — negde u blizini, pa šta? Za Džejka on i dalje nije bio ništa više od igle koja se krije u plastu zvanom Bruklin.

Prošao je pored sokaka ukrašenog zamršenim grafitima islikanim sprejom. Većinom su to bila imena EL TIANTE 91, BRZI GONZALES, MOTORNI MAJK — ali tu i tamo je bilo i nekoliko motoa, i Džejkove oči prikovaše se za dva od njih.

RUŽA JE RUŽA JE RUŽA

bilo je napisano preko cigala sprej-bojom koja je izbledela od vremena u istu sumračno ružičastu nijansu ruže koja je rasla na praznom placu gde je nekada stajala 'Umetnička delikatesna radnja Toma i Džerija'. Ispod toga, plavom bojom toliko tamnom da je bila gotovo crna, neko je sprejom napisao ovu neobičnu rečenicu:

IŠTEM OD TEBE OPROŠTAJ.

Šta sad to znači? zapita se Džejk. Nije znao — nešto iz Biblije, možda — ali to ga je držalo kao što se priča da zmijsko oko drži pticu. Konačno on krenu dalje, sporo i zamišljeno. Bilo je gotovo dva i trideset, i senka je počela da mu se izdužuje.

Odmah napred, on ugleda starca kako polako hoda ulicom, držeći se senke koliko god je mogao i oslanjajući se na kvrgavi štap. Iza debelih naočara koje je nosio, njegove smeđe oči plivale su kao prevelika jaja.

"Ištem od vas oproštaj, ser", reče Džejk bez razmišljanja, i ne čuvši šta zaista kaže.

Stariji muškarac okrenu se ka njemu, trepnuvši od iznenađenja i straha. "Ostav' me na miru, dečko", reče on. Podiže štap i nespretno zamahnu njime prema Džejku.

"Da li možda znate postoji li tu negde mesto zvano Akademija Marki, ser?" Ovo je bilo iz krajnjeg očaja, ali bilo je to jedino što je mogao da smisli da pita.

Starac lagano spusti štap — učinio je to zbog onoga ser. On pogleda Džejka sa pomalo ludačkim interesovanjem starih i gotovo senilnih. "Kako to da nisi u školi, dečko?"

Džejk se umorno osmehnu. Ova fraza sve više se ponavljala. "Završna je nedelja. Došao sam ovamo da potražim starog drugara koji ide na Akademiju Marki, to je sve. Izvinite što sam vas uznemirio."

On krenu da zaobiđe starca (nadajući se da ovaj neće rešiti da ga tresne po dupetu štapom čisto onako, za sreću) i umalo što nije stigao do ćoška kada starac dreknu: "Dečko! Dečkoooo! "

Džejk se okrenu.

"Ovdi nema nikak'a Akadimija Marki", reče starac.

"Dva'es dve godine živim tu, pa valjda znam. Avenija Marki, da, ali ne i Akadimija Marki."

Džejkov stomak zgrči se od neočekivanog iznenadenja. On kroči natrag prema starcu, koji smesta ponovo podiže štap u odbrambeni položaj.

Džejk odmah stade, ostavivši između njih bezbednosnu zonu od dvadeset stopa. "Gde je avenija Marki, ser? Možete li to da mi kažete?"

"Naravski", reče starac. "Zar ti nisam baš rek'o da živim tu dva'es dve godine? Još dva bloka. Skreni levo kod bioskopa Mažestik. Ali, kažem ti, nema nikak'a Akadimija Marki."

"Hvala vam, ser! Hvala!"

Džejk se okrenu i pogleda uz aveniju Kasl. Da — mogao je da vidi nezamenljivi oblik bioskopskog panoa kako štrči nad trotoarom nekoliko blokova dalje. On potrča tamo, a onda zaključi da bi to moglo da privuče pažnju i uspori u brzi hod.

Starac ga je posmatrao kako odlazi. "Ser! " reče on sebi tonom blagog zaprepašćenja. "Ser, ma nije nego!"

On se hrapavo zakikota i nastavi dalje.

17

Rolandova grupa zaustavila se u sumrak.

Revolveraš je iskopao plitku jamu i upalio vatru. Nije im bila potrebna za kuvanje, ali svejedno im je trebala.

Ediju je trebala. Ako namerava da dovrši rezbarenje, biće mu potrebna svetlost uz koju će moći da radi.

Revolveraš se obazre i ugleda Suzanu, tamnu siluetu naspram izbledelog akvamarinskog neba, ali ne primeti Edija.

"Gde je?" upita on.

"Malo dalje niz drum. Ostavi ga sad na miru, Rolande — dovoljno si učinio."

Roland klimnu glavom, sagnu se nad ognjištem i udari po kresivu izlizanom čeličnom šipkom. Ubrzo je potpala uhvatila plamen i buknula. Dodavao je grančice, jednu po jednu, i čekao da se Edi vrati.

18

Pola milje dalje, tamo odakle su došli, Edi je sedeo prekrštenih nogu nasred Velikog druma sa nedovršenim ključem u jednoj ruci i posmatrao nebo.

Bacio je pogled niz drum, video iskru vatre, i znao je tačno šta Roland radi.. i zašto. Onda je ponovo pogledao u nebo. Nikada se ranije nije osećao tako usamljeno i uplašeno.

Nebo je bilo ogromno — nije mogao da se seti da je ikada video toliko neremećenog prostora, toliko čiste praznine. Osećao se od toga veoma malim, i pretpostavljao je da u tome nema ničeg lošeg. U poretku stvari, on jeste bio veoma mali.

Dečak je sada bio blizu. Mislio je da zna gde je Džejk i šta namerava da uradi, i to ga je ispunilo nemim čuđenjem. Suzana je došla iz 1963. Edi je došao iz 1987. Između njih.. Džejk. Pokušava da pređe. Pokušava da se rodi.

Sreo sam ga, pomisli Edi. Mora da sam ga sreo, i mislim da se sećam... donekle. Bilo je to neposredno pre nego što je Henri krenuo u rat, zar ne? Išao je na kurseve u Bruklinski institut za profesionalnu orijentaciju, i duboko je zabrazdio u crno — crne farmerke, crne motociklističke cokule sa čeličnim blokejima, crne majice podvrnutih rukava. Henrijeva verzija Džemsa Dina. Pušio je 'eria šik.' Mislio sam to, ali nikada to nisam naglas rekao, zato što nisam hteo da se naljuti na mene.

On shvati da se ono što je čekao dogodilo dok je razmišljao: Stara Zvezda se pojavila. Za petnaest minuta, možda manje, pridružiće joj se čitava galaksija tuđinskih dragulja, ali za sada je svetlucala sama u još nezgusnutoj tami.

Edi lagano podiže ključ sve dok Stara Zvezda nije zasjala unutar njegovog središnjeg zareza. A onda odrecitova staru formulu iz svog sveta, onu koju je naučio od majke dok je ona klečala kraj njega kod prozora spavaće sobe, i dok su oboje gledali zvezdu večernjaču kako jaše nastupajuću tamu iznad krovova i požarnih stepenica Bruklina: "Zvezdo mala, zvezdo sjajna, budi noćas moja tajna."

Stara Zvezda sijala je u zarezu ključa, dijamant uhvaćen u pepelu.

"Pomozi mi da pronađem malo hrabrosti", reče Edi.

"To je moja želja. Pomozi mi da pronađem hrabrosti da pokušam i završim ovu prokletu stvar."

Sedeo je tamo još trenutak, a onda ustao i lagano se vratio do logora. Seo je što je bliže mogao vatri, uzeo revolverašev nož bez reči upućenih bilo njemu, bilo Suzani, te počeo da radi. Majušni, uvojiti opiljci drveta izvijali su se naviše od s-oblika na kraju ključa. Edi je radio brzo, okretao ključ na ovu i onu stranu, povremeno zatvarao oči i puštao da mu palac klizi duž blagih krivina. Pokušavao je da ne misli na ono što bi moglo da se dogodi ako taj oblik bude pogrešan — od toga bi se sigurno ukočio.

Roland i Suzana sedeli su iza njega i posmatrali tiho. Konačno, Edi odloži nož u stranu. Znoj mu je curio niz lice. "Taj tvoj mališa", reče on. "Taj Džejk.

Mora da je hrabro derište."

"Bio je hrabar pod planinama", reče Roland. "Plašio se, ali nije popustio ni za inč."

"Voleo bih da mogu i ja da budem takav."

Roland slegnu ramenima. "Kod Balazara si se dobro borio, iako su ti oduzeli odeću. Muškarcu je veoma teško da se bori nag, ali ti si to učinio."

Edi pokuša da se seti pucnjave u noćnom klubu, ali ona mu je bila samo mutna slika u glavi — dim, buka i svetlost koja sija kroz jedan zid zbunjenim, izukrštanim zracima. Mislio je da je taj zid bio razoren vatrom iz automatskog oružja, ali nije mogao da bude sasvim siguran u to.

Držao je ključ tako da mu zarezi budu oštro ocrtani naspram plamenova. Držao ga je tako dugo, zagledan uglavnom u s-oblik. Izgledao je tačno onako kao što ga se sećao iz sna i iz trenutne vizije koju je video u vatri... ali nije imao osećaj da je baš tačan. Gotovo, ali ne sasvim.

To je samo ponovo Henri. To su samo sve te godine u kojima nikada nisi bio dovoljno dobar. Uradio si to, drugar — samo što Henri u tebi ne želi to da prizna.

On ispusti ključ na kvadrat od kože i pažljivo savi ivice oko njega. "Gotov sam. Ne znam da li je dobro ili ne, ali pretpostavljam da je onoliko dobar koliko uopšte mogu da postignem." Sada, kada više nije imao ključ na kome bi mogao da radi, osećao se čudnovato prazno — bez svrhe i smera.

"Želiš li nešto da pojedeš, Edi?" upita Suzana tiho.

Eto ti svrhe, pomisli on. Eto ti smera. Sedi, eno tamo, sa rukama sklopljenim u krilu. Sva svrha i smer koji će ti ikada..

Ali, sad mu se nešto drugo javi u mislima — dođe odjednom. Ni san.. ni vizija..

Ne, nijedno od ta dva. To je sećanje. Dešava se ponovo — sećaš se unapred u vremenu.

"Moram najpre nešto drugo da uradim", reče on i ustade.

S druge strane vatre, Roland je nagomilao višak prikupljenog drveta. Edi ih pregleda i pronađe suvi štap dug oko dve stope i četiri inča. Uze ga, vrati se do svog mesta kraj vatre i ponovo podiže Rolandov nož.

Ovaj put je radio brže zato što je jednostavno šiljio štap i pretvarao ga u nešto što je ličilo na mali klin za šator.

"Možemo li krenuti pre nego što svane?" upita on revolveraša. "Mislim da treba da stignemo do tog kruga što je pre moguće."

"Da. I ranije od toga, ako budemo morali. Ne želim da idemo po mraku — prsten koji govori nije bezbedno mesto za noćni boravak — ali ako moramo, moramo."

"Po izrazu tvog lica, rmpalijo, sumnjam da su ti kameni krugovi naročito bezbedni bilo kada", reče Suzana.

Edi ponovo odloži nož. Zemlja koju je Roland iskopao iz plitke rupe kako bi založio logorsku vatru bila je nagomilana kraj desnog Edijevog stopala. On sada oštrim krajem štapa napravi znak pitanja u zemlji. Oblik je bio oštar i jasan.

"Okej", reče on, obrisavši ga. "Gotovo je."

"Onda pojedi nešto", reče Suzana.

Edi je pokušao, ali nije bio mnogo gladan. Kada je konačno zaspao, ugnežden uz Suzaninu toplinu, počinak mu je bio bez snova, ali veoma lak. Sve dok ga revolveraš nije prodrmao i probudio u četiri ujutro, čuo je kako vetar beskrajno juri po ravnici ispod njih, i činilo mu se da je i on sa njim, da leti visoko u noć, dalje od ovih strahova, dok Stara Zvezda i Stara Mati dostojanstveno kruže iznad njega i boje mu obraze mrazom.

19

"Vreme je", reče Roland.

Edi sede. Suzana sede kraj njega, trljajući dlanovima lice. Dok se Ediju bistrilo u glavi, um mu je bio ispunjen osećajem žurbe. "Da. Hajdemo, i to brzo."

"Blizu je, zar ne?"

"Veoma blizu." Edi se osovi na noge, zgrabi Suzanu oko pasa i smesti je u stolicu.

Ona ga je posmatrala napeto. "Da li još imamo dovoljno vremena da stignemo tamo?"

Edi klimnu glavom. "Knap."

Tri minuta kasnije ponovo su se spuštali Velikim drumom. Svetlucao je pred njima kao duh. A jedan sat posle toga, kada je prva svetlost zore počela da dodiruje nebo na istoku, ritmički zvuk začu se pred njima.

Zvuk bubnjeva, pomisli Roland.

Mašinerija, pomisli Edi. Neka ogromna mašinerija.

To je srce, pomisli Suzana. Neko ogromno, bolesno srce koje kuca... a ono se nalazi u gradu, tamo gde moramo da odemo.

Dva sata kasnije, zvuk prestade isto onako iznenada kao što je i počeo. Beli, bezoblični oblaci počeše da pune nebo iznad njih, najpre zaklonivši, a onda sasvim sakrivši rano sunce. Krug uspravnog kamenja stajao je sada na manje od pet miija ispred njih, i blistao na svetlu bez senki poput zuba palog čudovišta.

20

ŠPAGETI NEDELJA U MAŽESTIKU!

oglašavao je izubijani, oklembešeni pano koji je štrčao iznad ćoška avenija Bruklin i Marki.

2 KLASIKA SERĐA LEONEA!

ZA ŠAKU $$ PLUS DOBAR, RĐAV & ZAO!

SVE PREDSTAVE 99 ¢

Slatka devojka sa viklerima u plavoj kosi i žvakom u ustima sedela je u biletarnici, slušala Led Cep na tranzistoru i čitala jedan od onih tabloida koje je gospođa Šo toliko volela. S njene leve strane, u jedinom preostalom izlogu bioskopa, stajao je plakat sa Klintom Istvudom.

Džejk je znao da bi trebalo da krene dalje — tri sata samo što nije — ali zastao je svejedno na tren, zagledan u plakat iza prljavog, napuklog stakla. Istvud je nosio meksičku serapu. Cigara mu je bila stisnuta među zubima. Jednu stranu serape zabacio je preko ramena kako bi oslobodio pištolj. Oči su mu bile svetlo, izbledelo plave. Oči strelca.

To nije on, pomisli Džejk, ali je gotovo on. U pitanju su oči, uglavnom... oči su gotovo iste.

"Pustio si me da padnem", reče on čoveku na starom plakatu, čoveku koji nije bio Roland. "Pustio si me da umrem. Šta će ovaj put da se desi?"

"Hej, mali", pozva Džejka plava prodavačica karata, prepavši ga. "'Oćeš unutra, il' ćeš samo da stojiš tu i pričaš sa sobom?"

"Jok ja", reče Džejk. "Već sam ih odgledao."

On ponovo krenu dalje, skrenuvši levo na aveniju Marki.

Još jednom je sačekao da ga obuzme osećaj sećanja unapred, ali on mu nije došao. Ovo je bila samo vrela, sunčana ulica oivičena stambenim zgradama boje peščara, koje su Džejku ličile na zatvorske ćelijske blokove. Nekoliko mladih žena hodalo je tamo, gurajući kolica sa bebama u parovima, u nevezanom razgovoru, ali uliea je inače bila pusta. Bilo je neuobičajeno vruće za maj — previše vruće za šetnju.

Šta ja to tražim? Šta?

Iza njega se začu nalet bučnog muškog smeha.

Pratio ga je preneraženi ženski krik: "Vrati mi to!"

Džejk poskoči, pomislivši da drugi glas mora da se obraća njemu.

"Vrati mi, Henri! Ne šalim se!"

Džejk se okrenu i ugleda dva dečaka, jednog od najmanje osamnaest, a drugog dosta mlađeg...

dvanaest ili trinaest godina. Kada je spazio tog drugog dečaka, Džejku je srce u grudima izvelo nešto nalik na salto. Klinac je nosio zelene somotarke umesto pamučnog šorca, ali žuta majica bila je ista, i imao je izlizanu staru košarkašku loptu pod pazuhom. Iako je Džejku bio leđima okrenut, Džejk je znao da je pronašao dečaka iz sinoćnjeg sna.

21

Devojka je bila slatkica sa žvakom iz biletarnice.

Stariji od dva dečaka — koji je izgledao gotovo dovoljno star da se nazove muškarcem — držao je u rukama njene novine. Ona pokuša da mu ih otme.

Otimač novina — u farmerkama i crnoj majici sa podvrnutim rukavima — podiže ih iznad glave i isceri se.

"Skoči da dohvatiš, Merien! Skoči, curo, skoči!"

Ona je zurila u njega ljutitim očima, rumenih obraza. "Daj mi to!" reče ona. "Prestani da se zezaš i vrati mi ih. Gade! "

"Uuuu, slušaj samo to Edi!" reče stariji dečak.

"Pogan jezik! Nevaljalica, nevaljalica!" On zamaha novinama neposredno izvan dohvata plave prodavačice karata, isceren, i Džejk najednom shvati.

Ova dvojica su se vraćala zajedno kući iz škole — iako verovatno nisu pohađali istu, ukoliko je bio u pravu što se tiče razlike u uzrastu — a krupniji dečak otišao je do biletarnice, praveći se da ima plavuši nešto zanimljivo da saopšti. Onda je pružio ruku kroz prorez na dnu i ugrabio joj novine.

Lice velikog dečaka bilo je lice koje je Džejk već video; bilo je to lice klinca koji smatra da nema ničeg smešnijeg od toga da natopi mačku tečnošću za upaljač ili da stavi sredinu hleba sa udicom unutra ispred izgladnelog psa. Klinca koji sedi u zadnjem delu učionice, povlači devojčicama prslučiće otpozadi, a onda kaže: "Ko, ja?" sa velikim, glupim izrazom iznenađenja na licu kada se neko konačno požali. Nije bilo mnogo dece poput njega u Pajperu, ali bilo ih je.

Džejk je pretpostavljao da ih u svakoj školi ima nekoliko.

U Pajperu su se bolje oblačili, ali lice je bilo isto.

Pretpostavljao je da bi u staro doba ljudi rekli da je to lice dečaka rođenog da bude obešen.

Merien skoči za svojim novinama, koje je stariji dečak u crnim pantalonama zamotao u tubu. On ih izvuče van njenog domašaja neposredno pre nego što je mogla da ih dohvati, a onda je tresnu njima po glavi, onako kako možeš da tresneš psa koji piški po tepihu.

Sada je zaplakala — uglavnom zbog poniženja, pretpostavljao je Džejk. Lice joj je sada bilo toliko crveno da je sijalo. "Zadrži ih, onda!" izdra se ona na njega. "Znam da ne znaš da čitaš, ali barem možeš da gledaš slike!"

Ona poče da se okreće.

"Vrati joj to, hoćeš li?" reče mlađi dečak — Džejkov dečak — tiho.

Stariji dečak pruži tubu od novina. Devojka mu je ugrabi, i čak i sa svog mesta trideset stopa niz ulicu, Džejk začu kako se cepaju. "Pravo si govno, Henri Din!" povika ona. "Pravo govno! "

"Hej, šta tu ima tako strašno?" Henri je zvučao iskreno povređen. "To je samo šala. Osim toga, pocepale su se samo na jednom mestu — još možeš da ih čitaš, Hrista mu. Razvedri se malo, hajde."

I to je takođe bilo tačno, pomisli Džejk. Tipovi poput ovog Henrija uvek su terali i najneslanije šale dva koraka predaleko... a onda izgledali povređeno i neshvaćeno kada se neko razdere na njih. I uvek je Š'a je bilo?, uvek je Zar nemaš smisla za šalu? i uvek je Razvedri se malo.

Šta to radiš sa njim, klinac? zapita se Džejk. Ako si na mojoj strani, šta onda radiš sa takvim jednim drkadžijom?

Ali, kada se mlađe dete okrenulo i kada su ponovo krenuli ulicom, Džejk je znao. Crte lica starijeg dečaka bile su teže, i ten mu je bio gadno razrovan aknama, ali sličnost je inače bila frapantna. Dva dečaka bili su braća.

22

Džejk se okrenuo i počeo da dokono hoda trotoarom ispred dvojice dečaka. Drhtavom rukom je posegnuo u džep na prsima, izvukao očeve naočari za sunce i uspeo da ih nekako natakne na lice.

Glasovi su jačali iza njega, kao da neko postepeno pojačava zvuk na radiju.

"Nije trebalo da je tako gadno maltretiraš, Henri.

Baš si bio zao."

"Ona to voli, Edi." Henrijev glas bio je samozadovoljan, sveznajući. "Kada malo porasteš, shvatićeš."

"Plakala je."

"Verovatno joj je preselo zezanje", reče Henri filosofskim tonom.

Sada su bili veoma blizu. Džejk se pribi uz zid zgrade. Glavu je pognuo, šake strpao duboko u džepove farmerki. Nije znao zašto mu je izgledalo tako vitalno važno da ne bude primećen, ali izgledalo je.

Henri nije bio važan, ovako ili onako, ali..

Onaj mlađi ne bi trebalo da me upamti, pomisli on.

Ne znam tačno zašto, ali ne bi.

Prošli su kraj njega ni ne pogledavši ga, a onaj koga je Henri nazvao Edijem hodao je sa spoljne strane i vodio košarkašku loptu duž slivnika.

"Moraš da priznaš da je izgledala smešno", govorio je Henri. "Matora Bi-Bop Merien, skakuće za svojim novinama. Vuf! Vuf!"

Edi pogleda brata sa izrazom lica koji se trudio da bude prekoran... da bi onda odustao i rastvorio se u smeh. Džejk vide bezuslovnu ljubav na tom naviše okrenutom licu i pretpostavi da bi Edi mnogo toga oprostio svom velikom bratu pre nego što bi digao ruke od toga kao od lošeg posla.

"Dakle, idemo li?" upita Edi sada. "Rekao si da možemo. Posle škole."

"Rekao sam možda. Ne znam da l' mi se baš šipči čak do tamo. I mama je do sada već stigla kući. Možda bi trebalo prosto da se manemo toga. Da odemo gore i gledamo malo telišku."

Sada su bili deset stopa ispred Džejka i odmicali su i dalje.

"Ah, ma hajde! Rekao si!"

Iza zgrade kraj koje su dva dečaka trenutno prolazila nalazila se žičana ograda sa otvorenom kapijom. Iza nje, Džejk je video igralište koje je prošle noći sanjao... ili bar jednu njegovu verziju. Nije bilo okruženo drvećem, i nije bilo čudnovatog kioska podzemne železnice sa dijagonalnim žutim i crnim prugama na prednjoj strani, ali ispucali beton bio je isti. Takođe i izbledele linije za slobodna bacanja.

"Pa.. možda. Šta znam." Džejk shvati da Henri ponovo zadirkuje. Edi, medutim, nije shvatao; bio je previše uzbuđen zbog tog mesta na koje je želeo da ode. "Da malo gađamo koš dok porazmislimo o tome."

On ukrade loptu od mlađeg brata, nespretno je povede na igralište i baci zicer koji udari visoko o tablu i odskoči ni ne dodirnuvši rub obruča. Henri je umeo da krade novine od tinejdžerki, pomisli Džejk, ali na košarkaškom igralištu nije imao blage veze.

Edi prode kroz kapiju, otkopča somotarke i svuče ih. Ispod njih nalazio se izbledeli pamučni šorc koji je nosio u Džejkovom snu.

"O, vidi ga, nosi vruće pantalonice?" reče Henri.

"Ala su slaaatke! " On sačeka da njegov brat stane na jednu nogu kako bi skinuo somotarke, pa mu dobaci košarkašku loptu. Edi uspe da je odbije, verovatno poštedevši sebe razbijenog nosa, ali izgubi ravnotežu i pade nezgrapno na beton. Nije se posekao, ali mogao je to da učini, vide Džejk; jako mnogo srče svetlucalo je na suncu duž žičane ograde.

"Daj, Henri, prekini", reče on, ali bez stvarnog prekora u glasu. Džejk je pretpostavljao da Henri ovakva sranja radi već toliko dugo da Edi to primećuje samo kada ih radi nekome drugome — nekome poput plave prodavačice karata.

"Daj, 'Enri, p'ekini."

Edi ustade i otrča na teren. Lopta je udarila o žičanu ogradu i odbila se natrag do Henrija. Henri sada pokuša da predribla svog mlađeg brata. Edijeva ruka suknu, brza kao munja ali čudnovato nežna, i ote mu loptu. On lako izbeže Henrijevo mlataranje ispruženom rukom i krenu prema košu. Henri jurnu za njim, mršteći se silno, ali mogao je isto tako i da odrema. Edi skoči, savijenih kolena, pravilno savijenih stopala, i ubaci loptu. Henri je zgrabi i povede do linije.

Nisi smeo to da uradiš, Edi, pomisli Džejk. On je stajao odmah iza mesta gde se ograda završavala i posmatrao dva dečaka. To se činilo dovoljno bezbednim, makar na trenutak. Nosio je tatine naočari za sunce, a dva dečaka bila su toliko zaokupljena onim što su radili da ne bi primetili ni da je predsednik Karter došetao da ih posmatra. Džejk je ionako sumnjao da Henri zna ko je predsednik Karter.

Očekivao je da Henri faulira brata, možda teško, kako bi mu naplatio otimanje lopte, ali potcenio je Edijevu spretnost. Henri ponudi fintu glavom koja ne bi zavarala ni Džejkovu majku, ali Edi kao da je naseo na nju. Henri se sjuri kraj njega i krenu prema košu, veselo noseći loptu najveći deo puta. Džejk je bio sasvim siguran da je Edi mogao da ga lako uhvati i ponovo mu otme loptu, ali umesto toga, klinac je ostao pozadi. Henri baci — nespretno — i lopta ponovo odskoči od obruča. Edi je zgrabi... a onda pusti da mu prode kroz prste. Henri je ščepa, okrenu se i ubaci je kroz obruč bez mrežice.

"Jedan", prodahta Henri. "Igramo do dvanaest?"

"Naravski."

Džejk je video dovoljno. Biće tesno, ali na kraju, Henri će pobediti. Edi će se postarati za to. To ne samo što će ga poštedeti modrica; to će oraspoložiti Henrija i učiniti ga prijemčivijim za ono što je Edi želeo da uradi.

Hej, tupane — mislim da te tvoj mali brat svira kao violinu već dugo, a ti o tome nemaš blagog pojma, zar ne?

On se povuče sve dok mu stambena zgrada koja je stajala na severnom kraju terena nije zaklonila pogled na braću Din, kao i njima pogled na njega. On se nasloni o zid osluškujući lupkanje lopte na terenu.

Ubrzo je Henri huktao kao Čarli Ćuf-Ćuf uz strmo brdo. Biće da je pušač, naravno; tipovi poput Henrija uvek su bili pušači.

Igra je potrajala gotovo deset minuta, i kada je Henri objavio svoju pobedu, ulica je bila puna dece na putu kućama. Nekoliko ih je radoznalo pogledalo Džejka u prolazu.

"Dobra igra, Henri", reče Edi.

"Nije loše", prodahta Henri. "I dalje padaš na staru fintu glavom."

Nego šta nego pada, pomisli Džejk. Mislim da će da nastavi da pada na nju sve dok ne nabaci oko osamdeset funti. A onda ćeš možda da se iznenadiš.

"Izgleda. Hej, Henri, molim te, da odemo i pogledamo to mesto?"

"Jah, zašto ne. Da uradimo to."

"Tako je!" dreknu Edi. Začu se pljeskanje mesa o meso; Edi je bratu verovatno dao visokog petaka.

"Gazda!"

"Idi ti u stan. Kaži mami da ćemo se vratiti u pola pet, frtalj do pet. Ali nemoj uopšte da pominješ Palatu.

Ima da šizne. I ona misli da je ukleta."

"Hoćeš da joj kažem da idemo do Duija?"

Tišina dok je Henri razmišljao o tome. "Njah. Mogla bi da pozove gospođu Bankovski. Reci joj... reci joj da idemo kod Dalija da uzmemo 'hudsi rakete.' To će poverovati. Traži joj i par dolara."

"Neće mi dati pare. Ne dva dana pre plate."

"Sereš. Možeš ti to da izvučeš od nje. Idi, odmah."

"Okej." Ali Džejk nije čuo da se Edi pomera.

"Šta je bilo?" Nestrpljivo.

"Da li je Palata ukleta, šta misliš?"

Džejk se primače nešto bliže igralištu. Nije želeo da bude primećen, ali snažno je osećao da ovo mora da čuje.

"Njah. Ne postoje prave uklete kuće — samo u jebenim filmovima."

"O." Edijev glas bio je jasno ispunjen olakšanjem.

"Ali da jedna od njih uopšte postoji", nastavi Henri (možda nije želeo da njegov mlađi brat oseti preveliko olakšanje, pomisli Džejk), "bila bi to Palata. Čuo sam pre par godina, dva klinca iz ulice Norvud ušla su tamo da prošetaju kožuru i pajkani su ih zatekli sa prerezanim grkljanima i bez ijedne kapi krvi u telu. Ali krvi nije bilo ni na njima, ni oko njih. Kapiraš? Krv je skroz nestala."

"Sereš?" prodahta Edi.

"Jok. Ali to nije ono najgore."

"Nego?"

"Kosa im je bila skroz bela", reče Henri. Glas koji je dolebdeo do Džejka bio je ozbiljan. On pomisli da Henri ovaj put ne zadirkuje, da ovaj put veruje u svaku reč koju izgovara. (Takođe je sumnjao da Henri ima dovoljno mozga da izmisli takvu priču.) "Obojici.

A oči su im bile širom otvorene i izbuljene, kao da su videli najgoru moguću stvar na svetu."

"O, nemo' da zezaš", reče Edi, ali glas mu je bio tih, ispunjen strahopoštovanjem.

"Još 'oćeš da ideš?"

"Naravski. Sve dok ne moramo... znaš, da se previše približimo."

"Onda idi kod mame. I probaj da iskamčiš od nje par dolara. Trebaju mi cigarete. Nosi gore i jebenu loptu."

Džejk se povuče natrag i stupi u ulaz najbliže stambene zgrade baš kada je Edi izašao kroz kapiju igrališta.

Na njegov užas, dečak sa žutom majicom okrenu se prema Džejku. Svetog mu sveca! pomisli on, užasnut.

Šta ako je ovo njegova zgrada?

I bila je. Džejk je imao taman toliko vremena da se okrene i počne da razgleda imena kraj niza interfona pre nego što se Edi Din provukao kraj njega, toliko blizu da je Džejk mogao da oseti znoj koji je ovome izbio na košarkaškom terenu. Napola je naslutio, napola video radoznali pogled koji je dečak uputio ka njemu. Onda se Edi našao u predvorju i krenuo prema liftovima sa školskim pantalonama smotanim pod jednim pazuhom, i izlizanom košarkaškom loptom pod drugim.

Džejku je srce teško udaralo u grudima. Praćenje ljudi bilo je mnogo teže u stvarncm životu nego u detektivskim romanima koje je ponekad čitao. On prede ulicu i stade između dve stambene zgrade pola bloka dalje. Odatle je mogao da vidi i ulaz u zgradu braće Din i igralište. Igralište se sada punilo, uglavnom malom decom. Henri se naslonio na žičanu ogradu, pušio je cigaretu i pokušavao da izgleda pun tinejdžerskog angsta. Malo-malo pa bi isturio nogu kada bi neko malo dete jurnulo ka njemu u punoj brzini, i pre nego što se Edi vratio, uspeo je da saplete troje. Poslednje od njih prućilo se punom dužinom, tresnuvši licem o beton, i pobeglo ulicom sa okrvavljenim čelom. Henri je bacio opušak cigarete za njim i veselo se nasmejao.

Pravi šaljivdžija, pomisli Džejk.

Posle toga, mala deca su se opametila i počela naširoko da ga obilaze. Henri je odšetao sa igrališta niz ulicu, ka stambenoj zgradi u koju je Edi ušao pet minuta ranije. Kada je stigao do nje, vrata su se otvorila i Edi je izašao. Presvukao se u farmerke i novu majicu; takođe je oko čela privezao zelenu maramu, istu onu koju je nosio u Džejkovom snu.

Trijumfalno je mahao parom dolarskih novčanica.

Henri mu ih ote, pa upita nešto Edija. Edi klimnu glavom i dva dečaka krenuše.

Držeći se pola bloka iza njih, Džejk ih je sledio.

23

Stajali su u visokoj travi na rubu Velikog druma, zagledani u prsten koji govori.

Stonhendž, pomislila je Suzana, i zadrhtala. Na to liči. Na Stonhendž.

Iako je gusta trava koja je prekrivala ravnicu rasla oko podnožja visokih sivih monolita, krug kojem su prišli bio je od gole zemlje, po kojoj su tu i tamo bile razbacane bele stvari.

"Šta je to?" upita ona tihim glasom. "Kamene krhotine?"

"Pogledaj ponovo", reče Roland.

Ona učini tako, i vide da su to kosti. Kosti malih životinja, možda. Nadala se.

Edi premesti zašiljeni štap u levu ruku, obrisa dlan desne o košulju, a onda ga ponovo vrati. Otvori usta, ali iz suvog grla ne začu mu se nikakav zvuk. On ga pročisti i pokuša ponovo. "Mislim da treba da uđem i da nacrtam nešto na zemlji."

Roland klimnu glavom. "Sada?"

"Ubrzo." On pogleda Rolanda u lice. "Tu ima nečega, zar ne? Nečega što ne možemo da vidimo."

"Sada nije tu", reče Roland. "Bar, mislim da nije. Ali, doći će. Naš khef — naša životna sila — privući će ga. I naravno, biće ljubomorno na svoje boravište. Vrati mi moj pištolj, Edi."

Edi raskopča opasač i pruži mu ga. Onda okrenu leđa krugu kamenja visokog dvadeset stopa. Nešto je živelo unutra, nego šta. Mogao je to da nanjuši, zadah koji ga je naterao da pomisli na vlažan malter, plesnive sofe i drevne dušeke koji trule pod polutečnim naslagama buđi. Bio mu je poznat taj miris.

Palata — osetio sam taj miris tamo. Onog dana kada sam nagovorio Henrija da me odvede da vidim Palatu u ulici Rajnhold, na Holandskom brdu.

Roland prikopča opasač, pa se sagnu da priveže uzicu. Podigao je pogled prema Suzani dok je to činio.

"Možda nam zatreba Deta Voker", reče on. "Ima li je u blizini?"

"Ta kučka je stalno u blizini." Suzana nabra nos.

"Dobro. Jedno od nas će morati da štiti Edija dok on radi ono što mora. Drugo će biti samo nepotreban prtljag. Ovo je mesto demona. Demoni nisu ljudska bića, ali postoje muški i ženski, svejedno. Pol je ujedno i njihovo oružje i njihova slabost. Bez obzira na to kog je demon pola, ustremiće se na Edija. Da bi zaštitio svoje boravište. Da bi sprečio da njegovo boravište upotrebi neko spolja. Razumeš li?"

Suzana klimnu glavom. Edi kao da nije slušao.

Stavio je kvadrat kože u kojem se nalazio ključ u košulju i sada je zurio u prsten koji govori, kao hipnotisan.

"Nema vremena da se ovo kaže na blag ili prefinjeni način", rcče joj Roland. "Jedno od nas moraće..."

"Jedno od nas moraće da se pojebe s tim kako bi ga odvratilo od Edija", prekinu ga Suzana. "Taj stvor ne može nikada da odbije besplatnu jebačinu. To hoćeš da kažeš, zar ne?"

Roland klimnu glavom.

Oči joj blesnuše. Bile su to sada oči Dete Voker, istovremeno mudre i neljubazne, blistave od razgaljenosti, a glas joj je neprekidno klizio dublje u iskvareno razvlačenje sa južnih plantaža, koje je bilo Detin zaštitni znak. "Ako je taj demon žensko, ti će ga kresneš. Ali ako je muškić, ja ću. To mu je to?"

Roland klimnu glavom.

"A šta ako voli i 'vako i 'nako? Šta onda, rmpalijo?"

Rolandove usne trznuše se u jedva primetnom nagoveštaju osmeha. "Onda ćemo da ga primimo oboje. Samo upamti. ."

Iza njih, jedva čujnim, dalekim glasom, Edi promrmlja: "Nije sve nemo u dvoranama smrti. Gle, uspavani se budi."

On okrenu progonjene, prestravljene oči prema Rolandu. "Tu je neko čudovište."

"Demon..."

"Ne. Čudovište. Nešto između vrata — između svetova. Nešto što čeka. I otvara oči."

Suzana pogleda Rolanda uplašeno.

"Budi postojan, Edi", reče Roland. "Budi iskren."

Edi duboko udahnu. "Stajaću dok me ne obori", reče on. "Sada moram unutra. Počinje da se dešava."

"Svi ćemo unutra", reče Suzana. Ona izvi leđa i kliznu sa stolice. "Svaki demon koji 'oće mene da jebe ima da vidi da se jebe s najboljom. Ima da ga pojebem tako da nikad to neće da zaboravi."

Dok su prolazili između dva visoka kamena u krug koji govori, počela je kiša.

24

Čim je Džejk ugledao to mesto, shvatio je dve stvari: prvo, da ga je već ranije video, u snovima tako strašnim da mu svesni um nije dopuštao da ih se seća; drugo, da je to mesto smrti, ubistva i ludila. Stajao je na suprotnom uglu ulice Rajnhold i avenije Bruklin, sedamdeset jardi od Henrija i Edija Dina, ali čak i sa mesta na kojem je bio, mogao je da oseti kako Palata ignoriše njih i poseže za njim svojim željnim nevidljivim rukama. On pomisli kako su na krajevima tih ruku kandže. Oštre.

Želi me, a ja ne mogu da pobegnem. Ući znači smrt...

ali ne ući znači ludilo. Zato što su negde tamo unutra jedna zaključana vrata. Imam ključ kojim ću ih otvoriti, a jedino spasenje kojem mogu da se nadam nalazi se sa druge strane.

Zurio je malodušno u Palatu, u kuću koja je gotovo vrištala da je nenormalna. Stajala je u središtu svog zakorovljenog, podivljalog dvorišta kao tumor.

Braća Din prešla su devet blokova Bruklina hodajući lagano pod vrelim popodnevnim suncem, i konačno su ušla u deo grada koji je morao biti Holandsko brdo, sudeći po imenima radnji i prodavnica. Sada su stajali pola bloka niže, ispred Palate. Ona je izgledala kao da je godinama bila napuštena, a opet, pretrpela je izuzetno malo vandalizma. A jednom, pomislio je Džejk, zaista je bila palata — dom, možda, nekog bogatog trgovca i njegove velike porodice. U tim davno prošlim danima mora da je bila bela, ali sada je imala sivu ne-boju.

Prozori su bili izbijeni i plot oko nje bio je obojen sprejom, ali sama kuća još je bila netaknuta.

Zgurila se na vreloj svetlosti, oronula avet sa crepovima na krovu, izrasla iz neravnog dvorišta punog đubreta, primoravši nekako Džejka da pomisli na opasnog psa koji se pravi da spava. Njen strmi krov nadnosio se nad prednjom verandom kao istureno čelo. Daske verande bile su iskrzane i iskrivljene.

Kapci koji su nekada mogli biti zeleni naherili su se kraj prozora bez stakala; drevne zavese još su visile na nekima od njih, oklembešene kao zguljena mrtva koža. S leve strane, postarija rešetka od letvica stajala je ukrivo dok su je držali ne ekseri, već bezimeni i nekako prljavi grozdovi puzavice koja ju je prekrila.

Na travnjaku se nalazila tabla, a na vratima još jedna.

Sa mesta na kojem se nalazio, Džejk nije mogao da pročita ni jednu ni drugu.

Kuća je bila živa. Znao je to, mogao je da oseti kako njena svest poseže iz dasaka i oronulog krova, mogao je da je oseti kako teče u rekama iz crnih duplji njenih prozora. Zamisao da priđe tom strašnom mestu ispunila ga je užasom; zamisao da zaista uđe unutra ispunila ga je neartikulisanom stravom. A opet, moraće. Čuo je tiho, uspavljujuće zujanje u ušima — zvuk košnice u vrelom letnjem danu — i za trenutak se uplašio da će se možda onesvestiti. Zatvorio je oči..

i njegov glas ispunio mu je glavu.

Moraš da dođeš, Džejk. Ovo je staza Zraka, put Kule, i vreme tvog Privlačenja. Budi iskren; budi postojan; dođi mi.

Strah nije prošao, ali strašan osećaj bliske panike jeste. On ponovo otvori oči i vide da nije jedini osetio moć i probuđenu svest tog mesta. Edi je pokušavao da uzmakne od ograde. Okrenuo se prema Džejku, koji je ispod zelene marame mogao da vidi Edijeve oči, široke i ispunjene nelagodnošću. Veliki brat ga zgrabi i gurnu prema zarđaloj kapiji, ali taj gest bio je suviše neodlučan da bi imao mnogo efekta kao zadirkivanje.

Džejk se najednom seti Edija kako mu je govorio u snu: Ipak, upamti da postoji opasnost. Budi obazriv... i budi brz.

Najednom pravi Edi, onaj preko puta ulice, podiže glas dovoljno da Džejk može da mu razabere reči.

"Možemo li sada kući, Henri? Molim te? Ne dopada mi se." Ton mu je bio molećiv.

"Jebeni mali peško", reče Henri, ali Džejk pomisli da je podjednako čuo olakšanje i zadovoljstvo u Henrijevom glasu. "Hajde."

Oni se okrenuše od ruševne kuće koja je čučala sa uzdignutim ramenima iza svoje oronule ograde i priđoše ulici. Džejk uzmaknu, a onda se okrenu i pogleda u izlog neugledne radnjice koja je jedva bila nešto više od rupe u zidu, sa nazivom 'Korišćeni uređaji za domaćinstvo — Holandsko brdo.'

Posmatrao je kako Henri i Edi, mutni i nejasni odrazi na drevnom usisivaču marke 'huver', prelaze ulicu Rajnhold.

"Jesi li siguran da stvarno nije ukleta?" upita Edi dok su stupali na trotoar sa Džejkove strane.

"Pa, pravo da ti kažem", reče Henri. "Sad kad sam opet bio ovde, stvarno nisam tako siguran."

Prošli su direktno iza Džejka ne pogledavši ga. "Da li bi ušao tamo?" upita Edi.

"Ni za milion dolara", odgovori Henri smesta.

Zadoše za ugao. Džejk odstupi od izloga i zvirnu za njima. Krenuli su natrag odakle su i došli, blizu jedan drugome na trotoaru; Henri je vukao noge u svojim cokulama sa čeličnim vrhovima, ramena već pognutih kao kod mnogo starijeg muškarca, a Edi je hodao kraj njega glatko, nesvesno graciozno. Njihove senke, sada duge i opružene na ulicu, prijazno su se mešale.

Vraćaju se kući, pomisli Džejk i oseti talas usamljenosti tako snažan da je slutio da će ga zgromiti. Idu da večeraju, urade domaći, posvađaju se oko toga šta će gledati na TV-u, a potom da spavaju.

Henri je možda jedno siledžijsko govno, ali imaju nekakav život ta dvojica, život koji ima smisla.. i vraćaju mu se. Pitam se imaju li pojma koliko su srećni. Možda Edi, pretpostavljam.

Džejk se okrenu, podesi kaiševe ranca i pređe ulicu Rajnhold.

25

Suzana nasluti kretanje u praznoj ravnici trave izvan kruga uspravnog kamenja: uzdišući, šaputavi nalet.

"Nešto stiže", reče ona napeto. "I to brzo."

"Budi obazriva", reče Edi, "ali zadrži to dalje od mene. Razumete? Zadrži to dalje od mene."

"Čujem te, Edi. Ti samo uradi svoje."

Edi klimnu glavom. Kleknu u središte prstena, držeći zašiljeni štap pred sobom kao da mu procenjuje vrh. Onda ga spusti i nacrta na zemlji tamnu pravu liniju. "Rolande, pazi na nju.. "

"Hoću, ako budem mogao, Edi."

"...ali zadrži to dalje od mene. Džejk dolazi. Taj blesavi klinac stvarno dolazi."

Suzana je sada mogla da vidi kako se trava severno od prstena koji govori razdvaja u dugoj tamnoj liniji, stvarajući brazdu ustremljenu pravo prema kamenom krugu.

"Spremi se", reče Roland. "Jurnuće na Edija. Jedno od nas mora da ga zaskoči."

Suzana se uspravi poput zmije koja izlazi iz korpe nekog indijskog fakira. Šake, stisnute u čvrste mrke pesnice, nalazile su joj se uz obraze. Oči su joj blistale.

"Spremna sam", reče ona, pa dreknu. "'Oodi 'vamo, rmpalijo! O'ma 'odi 'vamo! Piči k'o da ti je rođendan! "

Kiša poče jače da pada dok je demon koji je ovde živeo ponovo ulazio u svoj krug, u gromoglasnom naletu. Suzana je imala taman toliko vremena da oseti gustu i nemilosrdnu muževnost — to joj je došlo kao zadah džina i kleke od kojeg oči zasuze — a onda to suknu prema središtu kruga. Ona zatvori oči i posegnu za njim, ne rukama ili umom, već svom ženskom silom koja je živela u njenoj srži. ,Ej, rmpalijo! Di ćeš? Pica je, vamo!"

Obrnulo se. Ona mu oseti iznenađenje.. a zatim i sirovu glad, punu i užurbanu poput pulsirajuće arterije. To skoči na nju kao silovatelj koji zaskače iz ulaza u uličicu.

Suzana urliknu i zanese se unazad, a žile joj iskočiše na vratu. Haljina koju je nosila spljošti joj se uz dojke i trbuh, a onda poče da se cepa u komadiće.

Začula je besmisleno, neusmereno dahtanje, kao da je sam vazduh rešio da je povali.

"Suz!" viknu Edi, i poče da ustaje.

"Ne!" uzvrati mu ona vriskom. "Uradi to! Imam ovog kučkinog sina tačno tamo.. tačno tamo di ga 'oću! 'Ajde, Edi! Dovedi malog! Dovedi... " Hladnoća joj se zabi u nežno meso među nogama. Ona zastenja, pade nazad... pa se pridrža jednom rukom, a drugu pruži u prkosu napred i naviše. "Pomozi mu da prođe!"

Edi nesigurno pogleda Rolanda, koji klimnu glavom. Edi ponovo baci pogled na Suzanu, očiju punih tamnog bola i još tamnijeg straha, a onda im namerno oboma okrenu leđa i ponovo pade na kolena.

Pruži zašiljeni štap koji mu je postao priručna olovka, prenebregavajući hladnu kišu koja mu je padala po mišicama i za vrat. Štap poče da se kreće, praveći linije i uglove, stvarajući oblik koji je Roland smesta prepoznao.

Bila su to vrata.

26

Džejk pruži ruke, spusti ih na rascepljenu kapiju i gurnu. Ona se sporo otvori na vrištećim, rđom zakrečenim šarkama. Pred njim se nalazila neravna staza od cigala. Iza staze bila je veranda. Iza verande bila su vrata. Zakovana daskama.

On Iagano krenu prema kući, dok mu je srce telegrafski slalo brze tačke i crtice u grlo. Korov je izrastao između izvaljenih cigala. Čuo je kako mu šušti uz farmerke. Sva čula kao da su mu bila pojačana za dva stepena. Nećeš valjda stvamo unutra? upita uspaničeni glas u njegovoj glavi.

A odgovor koji mu pade na pamet izgledao je ujedno totalno lud i savršeno razuman. Sve stvari služe Zraku.

Na znaku na travnjaku pisalo je

APSOLUTNO ZABRANJENO OMETANJE POSEDA POD PRETNJOM ZAKONA!

Požuteli, rđom umrljani kvadrat od papira prikucan za jednu od dasaka ukrštenih preko ulaznih vrata bio je jezgrovitiji:

PO NAREDBI NJUJORŠKIH VLASTI OVAJ OBJEKAT PREDVIĐEN JE ZA RUŠENJE

Džejk zastade u podnožju stepenica, zagledan u vrata. Čuo je glasove na praznom placu, a sada je mogao da ih čuje ponovo... ali ovo je bio hor prokletih, brbljanje bezumnih pretnji i podjednako bezumnih obećanja. A opet, mislio je da su svi ti glasovi zapravo samo jedan glas. Glas kuće; glas nekog čudovišnog čuvara vrata, probuđenog iz dugog nemirnog sna.

On načas pomisli na očev 'ruger', razmisli čak i o tome da ga izvuče iz ranca, ali kakve vajde od toga?

Iza njega, saobraćaj je prolazio tamo-amo po ulici Rajnhold, a neka žena je vikala na kćerku da prestane da se drži za ruke sa tim dečkom i da unese veš, ali ovde je bio jedan drugi svet, svet kojim je vladalo neko mračno biće nad kojim pištolji nisu imali nikakav uticaj.

Budi iskren, Džejk — budi postojan.

"Okej", reče on tihim, drhtavim glasom. "Okej, pokušaću. Ali gledaj da me ponovo ne ispustiš."

Lagano, on poče da se penje uz stepenice verande.

27

Daske koje su zaprečavale vrata bile su stare i trule, ekseri zarđali. Džejk uhvati gornji deo tamo gde su se ukrštale i cimnu. One se otrgoše uz prasak potpuno isti kao i kod kapije. On ih baci preko ograde verande u drevni cvetni zasad gde je rasla samo veštičja trava i korov. Sagnu se, uhvati nižu krstaču.. i zastade na tren.

Kroz vrata se začu šuplji zvuk; zvuk neke životinje koja gladno bali duboko u betonskoj cevi. Džejk oseti da počinje da mu izbija bolesni znoj po obrazima i čelu. Toliko je bio uplašen da se više nije osećao sasvim stvarno; kao da je postao lik u nečijoj noćnoj mori.

Zli hor, zlo prisustvo, nalazilo se iza ovih vrata.

Njegov zvuk curio je napolje kao sirup.

On cimnu niže daske. Lako se odvojiše.

Naravno. Želi da uđem. Gladno je, a ja treba da budem glavno jelo.

Odjednom mu pade na pamet poezija, nešto što im je pročitala gospođica Ejveri. Trebalo je tu da bude reči o problemima savremenog čoveka, odsečenog od korena i tradicije, ali Džejku se najednom učini da čovek koji je tu pesmu napisao mora da je video ovu kuću: Pokazaću ti nešto drugačije od svega/ Senka ti se ujutro za leđima vuče/ Ili ti se s večeri uzdiže u susret/ Pokazaću ti...

"Pokazaću ti strah u pregršti prašine", promrmlja Džejk i spusti ruku na kvaku. Kada je to učinio, ponovo ga preplavi taj jasan osećaj olakšanja i sigurnosti, osećanje da je ovo to, da će se ovaj put vrata otvoriti u taj drugi svet, da će ugledati nebo netaknuto smogom i industrijskim dimom i, daleko na horizontu, ne planine, već zamagljene plave tornjeve nekog zamamnog nepoznatog grada.

On sklopi prste oko srebrnog ključa u džepu, u nadi da su vrata zaključana, tako da mora da ga upotrebi.

Nisu bila. Šarke vrisnuše i ljuspe rđe sasuše se sa njihovih cilindara koji su se lagano okretali dok su se vrata otvarala. Zadah raspadanja zapahnu Džejka poput fizičkog udarca: vlažno drvo, sunđerasti malter, trule letve, drevni tapacirung. Ispod tih mirisa nalazio se još jedan — miris legla nekakve zveri. Napred se pružao vlažan, zasenčeni hodnik. S leve strane, stepenište je krivudalo tamo-amo na svom ludačkom putu ka gornjim senkama. Njegova oborena ograda ležala je rascepljena na podu hodnika, ali Džejk nije bio toliko blesav da misli kako gleda samo u rascepljeno drvo. Tu je bilo i razbacanih kostiju — kostiju malih životinja. Neke i nisu baš ličile na životinjske kosti, i Džejk nije hteo previše dugo da gleda u njih; znao je da nikada neće prikupiti hrabrost da krene dalje ako tako učini. Zastao je na pragu, pripremajući se da načini prvi korak. Čuo je slab, prigušeni zvuk, veoma tvrd i veoma brz, i shvatio da mu to rođeni zubi cvokoću u glavi.

Zašto me neko ne zaustavi? pomisli on mahnito.

Zašto neko ko prolazi trotoarom ne dovikne: "Hej, ti!

Ne bi smeo da budeš tu — zar ne znaš da čitaš?"

Ali on je znao zašto. Pešaci su se mahom držali druge strane ulice, a oni koji su dolazili u blizinu kuće nisu se zadržavali.

Čak i kada bi neko slučajno pogledao, ne bi me video, zato što ja u stvari nisam tu. Ovako ili onako, ja sam već ostavio svoj svet za sobom. Počeo sam sa prelaskom. Njegov svet je negde napred. Ovo..

Ovo je bio pakao između.

Džejk stupi u hodnik, i mada je vrisnuo kada su se vrata zatvorila za njim sa zvukom zalupljenih vrata mauzoleja, nije bio iznenađen.

Duboko unutra, nije bio ni najmanje iznenađen.

28

Jednom davno beše mlada žena po imenu Deta Voker, koja je volela često da ide u kafane i drumske bircuze duž druma Ridžlajn u okolini Natlija i na Putu 88, dole kraj dalekovoda, izvan Amhaja. U tim danima imala je noge i, kako to pesma veli, umela je da ih koristi. Nosila je neku usku jevtinu haljinu koja je ličila na svilu ali nije bila svilena i plesala je sa belim momcima dok je orkestar svirao sve one belačke melodije za zabave poput 'Duple doze ljubavi moje drage' i 'Hipi-hipi šejk.' Konačno bi izdvojila jednog od belaca iz čopora i pustila ga da je odvede pozadi u kola na parkiralištu. Tamo bi se ljubakala sa njim (umela je da se ljubi ta Deta Voker, a ni sa starim noktićima nije bila loša) sve dok se on ne bio gotovo izbezumio... a onda bi prekinula. I šta onda? Pa, to i jeste bilo pitanje, zar ne? U tome je bila igra. Neki su jecali i preklinjali. Neki su besneli i urlali, što je bilo bolje.

I mada su je udarali po glavi, očima, mada su je pljuvali, a jednom i šutnuli u dupe tako jako da se prućila na šljunčano parkiralište 'Crvene vetrenjače', nikada nije bila silovana. Svi su oni otišli kući poplavelih jaja, svaki prokleti belac. Što je značilo, što se Dete Voker tiče, da je ostala šampion, neporažena kraljica. Čega? Njih? Svih tih podšišanih, zakopčanih, stegnutih tipova, 'bem im mater belu.

Do sada.

Nije bilo načina da se odupre demonu koji je živeo u prstenu koji govori. Nije bilo ručica na vratima koje je mogla da uhvati, nije bilo kola iz kojih je mogla da ispadne, ni zgrade u koju je mogla da utrči, nije bilo obraza za šamaranje, lica za grebanje, jaja za šutiranje ukoliko beli kučkin sin sporo kapira.

Demon je bio na njoj... a onda se, poput munje, to — on — našao u njoj.

Mogla je da oseti kako je to — on potiskuje unatrag, iako nije mogla da ga vidi. Nije mogla da mu vidi ruke, ali mogla je da vidi šta čine dok joj se haljina silovito cepala na nekoliko mesta. A onda, naglo, bol. Ona oseti kao da ju je dole neko rasporio, i u agoniji i iznenadenju, vrisnu. Edi se osvrnu, suzivši oči.

"Dobro sam!" viknu ona. "Hajde, Edi, zaboravi na mene! Dobro sam!"

Ali, nije bila. Prvi put otkad je Deta kročila na seksualno bojište u trinaestoj, gubila je. Zastrašujuća, napeta hladnoća uronila je u nju; bilo je to kao da se jebe sa ledenicom.

Mutno, ona vide kako se Edi okreće i ponovo počinje da crta na zemlji, dok mu se izraz tople brige ponovo topi u strašnu, usredsređenu hladnoću koju je ponekad osećala u njemu i videla mu na licu. Pa, to je bilo u redu, zar ne? Rekla mu je da nastavi, da zaboravi na nju, da radi ono što treba kako bi dečak prešao ovamo. To je bio njen deo Džejkovog privlačenja i ona nije imala pravo da mrzi nijednog od muškaraca, koji je nisu primorali — ni na koji način — da to uradi, ali kada se hladnoća zaledila i Edi se okrenuo od nje, mrzela ih je obojicu; mogla je, u stvari, da im otkine ta bela jaja.

A onda je Roland bio sa njom, njegove snažne ruke bile su joj na ramenima, i mada nije progovarao, čula ga je: Ne bori se. Ne možeš pobediti ako se boriš — možeš samo da umreš. Seks je njegovo oružje, Suzana, ali je isto tako i njegova slabost.

Da. To je uvek bila njihova slabost. Jedina razlika bila je u tome što je ovaj put morala da da malo više — ali možda je to bilo u redu. Možda će, na kraju, biti u stanju da natera tog nevidljivog belog demona da plati malo više.

Naterala je sebe da opusti butine. One se smesta razmakoše, načinivši duge, zakrivljene lepeze u prašini. Ona zabaci glavu prema kiši koja je sada pljuštala i oseti kako se njegovo lice njiše neposredno iznad njenog, kako žudne oči upijaju svaku iskrivljenu grimasu koja joj je prolazila licem.

Ona posegnu jednom rukom, kao da želi da ošamari... i umesto toga, kliznu njom oko potiljka demonskog silovatelja. Bilo je to kao da obuhvata pregršt čvrstog dima. I zar nije osetila kako se trznuo natrag, iznenađen njenim milovanjem? Ona isturi bedra naviše, koristeći zahvat oko nevidljivog vrata kako bi imala oslonac. Istovremeno, noge joj se još više raširiše, cepajući ono što joj je ostalo od haljine po bočnim šavovima. Bože, bio je ogroman!

"Hajde", dahtala je. "Nećeš ti mene da siluješ. Jok vala. 'Oćeš da me jebeš? Ja jebem tebe. Daću ti jebačinu kakvu nikad nisi im'o! Jebaću te do smrti!"

Ona oseti kako napetost u njoj drhti; oseti kako demon pokušava, makar na tren, da se povuče i pregrupiše.

"A-a, srce", reče ona promuklo. Stegnu butine ka unutra, pribivši ga. "Zabava tek što je počela. " Ona stade da opruža i steže guzove, isturajući se nevidljivom prisustvu. Posegnu naviše slobodnom rukom, ispreplete svih deset prstiju i dopusti sebi da padne natrag nagnutih bokova, dok njene napete ruke kao da nisu držale ništa. Odmahnula je glavom kako bi sklonila kosu vlažnu od znoja sa očiju; usne joj se otvoriše u kezu ajkule.

Pusti me! povika glas u njenom umu. Ali istovremeno je osetila kako vlasnik glasa reaguje na nju i protiv volje.

"Nema šansone, šećeru. 'Teo si.. sad ima i da dobiješ." Ona se odgurnu naviše, držeći se, usredsredivši se žestoko na ledenu hladnoću u njoj.

"Ima da ti istopim tu ledenicu, šećeru, a kad ona nestane, šta ćeš onda?" Bokovi su joj se dizali i spuštali, dizali i spuštali. Ona nemilosrdno stisnu butine, zatvori oči, zagreba dublje u nevidljivi vrat i pomoli se da Edi bude brz.

Nije znala koliko dugo može ovo da radi.

29

Problem je, smatrao je Džejk, bio jednostavan: negde na ovom vlažnom, strašnom mestu nalazila su se zaključana vrata. Prava vrata. Sve što je morao da učini bilo je da ih pronađe. Ali, bilo je to teško, zato što je osećao kako se prisustvo u kući prikuplja. Zvuk onih disonantnih, nerazgovetnih glasova počeo je da se stapa u jedan zvuk — u tihi, škripavi šapat.

I to mu se približavalo.

Sa desne strane stajala su otvorena vrata. Pored njih, okačena o rajsnadlu, na zidu je stajala izbledela dagerotipija koja je prikazivala obešenog čoveka kako visi poput trule voćke sa mrtvog drveta. Iza njih nalazila se prostorija koja je nekada bila kuhinja.

Šporet je nestao, ali drevni frižider — onaj sa cirkulamim dobošem za hlađenje na vrhu — stajao je na udaljenoj strani neravnog, izbledelog linoleuma.

Vrata su mu zjapila. Unutra je bilo skoreno nešto crno i smrdljivo, što je iscurelo i načinilo davno zgrušanu lokvu na podu. Kredenci su stajali otvoreni. U jednom on ugleda verovatno najstariju konzervu 'snežnih školjki za prženje' na svetu. Iz drugoga je napolje virila glava mrtvog pacova. Oči su mu bile bele i kao da su se pomerale, i trenutak kasnije Džejk shvati da su prazne duplje ispunjene koprcavim crvima.

Nešto mu pade u kosu uz gnjecavi udar. Džejk vrisnu od iznenađenja, posegnu za tim i ščepa nešto što je na dodir ličilo na meku, čekinjama prekrivenu gumenu loptu. On izvuče to i vide da je reč o pauku, natečenog tela plavog kao modrica. Njegove oči posmatrale su ga sa glupavom zlobom.

Džejk ga baci o zid. Pauk se tamo rascepi i rasprsnu, dok su mu se noge slabašno trzale.

Još jedan mu pade za vrat. Džejk oseti iznenadan bolni ujed odmah ispod mesta gde mu se završavala kosa. Potrča unatraške u predsoblje, saplete se o oborenu ogradu, teško pade i oseti kako pauk puca.

Njegova utroba — vlažna, grozničava i klizava — kliznu mu između lopatica poput toplog žumanceta.

Sada je mogao da vidi i druge paukove na vratima kuhinje. Neki su visili na gotovo nevidljivim svilenim nitima poput opscenih viskova; drugi su prosto padali na pod u nizu prigušenih pućkanja i revnosno hitali prema njemu kako bi ga pozdravili.

Džejk se uskobelja na noge, i dalje vrišteći. Oseti kako nešto u njegovom umu, nešto nalik na izlizano uže, počinje da popušta. Pretpostavljao je da je to njegov razum, i na tu spoznaju, Džejkova znatna hrabrost konačno se slomi. Više nije mogao ovo da podnese, bez obzira na to koliki ulog bio. On zaždi, u nameri da pobegne ako još može, i prekasno shvati da je krenuo pogrešnim smerom i da trči dublje u Palatu umesto natrag prema verandi.

On potrča prema prostoriji prevelikoj za salon ili dnevnu sobu; izgledalo je to kao plesna dvorana.

Vilenjaci sa čudnim, lukavim osmesima na licima ludirali su se po tapetama i virili u Džejka ispod šiljatih zelenih kapa. Plesnivi ležaj bio je odguran uz jedan zid. U središtu izvitoperenog drvenog poda nalazio se razbijeni Iuster, sa zarđalim lancem koji je vijugavo ležao među rasutim staklenim perlama i prašnjavim visuljcima u obliku suza. Džejk obiđe ostatke, ugrabivši jedan prestravljeni pogled preko ramena. Nije video paukove; da nije bilo gadosti koja mu je još curkala niz leđa, možda bi poverovao da ih je zamislio.

On ponovo pogleda napred i najednom se ukopa u mestu. Pred njim, dvokrilna vrata stajala su poluotvorena u svom udubljenom dovratku. Iza se protezao novi prolaz. Na kraju tog drugog hodnika stajala su zatvorena vrata sa zlatnom kvakom.

Napisana na vratima — ili možda urezana u njih — bila je jedna reč:

DEČAK

Ispod kvake nalazila se filigranska srebrna pločica i ključaonica.

Pronašao sam ih, pomisli Džejk izbezumljeno.

Konačno sam ih pronašao! To su ta vrata!

Iza njega začu se duboki zvuk nalik na stenjanje, kao da kuća počinje da se rastrže. Džejk se okrenu i pogleda preko plesne dvorane. Zid na drugoj strani prostorije počeo je da natiče i gura drevni ležaj pred sobom. Stare tapete su zadrhtale; vilenjaci su počeli da se mreškaju i plešu. Na nekim mestima papir je prosto pucao i savijao se naviše u dugim uvojima, poput roletni otpuštenih previše naglo. Malter se nadimao kao da je zid u drugom stanju. Ispod njega, Džejk je mogao da čuje suvo pucketanje dok su drvene letve pucale i preuređivale se u neko novo, još skriveno obličje. A zvuk je i dalje jačao. Samo što to više i nije bilo baš stenjanje; sada je zvučalo kao režanje.

Zurio je, hipnotisan, nesposoban da odvoji oči.

Malter nije popucao, da bi zatim bljunuo napolje u komadima; činilo se da postaje plastičan, i dok je zid nastavljao da se nadima, načinivši nepravilan mehur sa kojeg su još visili komadi i trake tapeta, površina je počela da se oblikuje u ispupćenja i udubljenja. Džejk najednom shvati da gleda u ogromno plastično lice koje je izbijalo iz zida. Ličilo je na nekoga ko naleti licem na mokar čaršav.

Začu se glasan pucanj kada se komad slomljene letve iščupa iz namreškanog zida. On postade iskrzana zenica jednog oka. Ispod toga, zid se izvio u usta koja reže, ispunjena reckavim zubima. Džejk je video komade tapeta slepljene za usne i desni.

Jedna ruka od maltera oslobodi se naglo iz zida, praćena razmotanom narukvicom trulog električnog kabla. Ona zgrabi sofu i baci je u stranu, ostavivši avetinjski bele tragove prstiju na njenoj tamnoj površini. Još letvi se oslobodi uz eksploziju dok su se prsti od maltera opružali. Od njih nastaše oštre, iskrzane kandže. Sada se lice sasvim izdiglo iz zida i zurilo je u Džejka svojim jednim drvenim okom. Iznad njega, u središtu čela, još je plesao jedan vilenjak sa tapete. Ličilo je to na neku uvrnutu tetovažu. Začu se zvuk kidanja kada ta stvar kliznu napred. Vrata hodnika otkinuše se i pretvoriše u pogrbljeno rame.

Slobodna ruka stvorenja poče da grabi po podu, raspršivši staklene kapi srušenog lustera.

Džejkova paraliza se prekinu. On se okrenu, jurnu kroz dvokrilna vrata i stušti se drugim hodnikom dok mu je ranac poskakivao, a desna šaka pokušavala da pronađe ključ u džepu. Srce mu je bilo pomahnitala fabrička mašina u grudima. Iza njega, stvorenje koje je ispuzalo iz drvenarije Palate dreknu na njega, i mada tu nije bilo reči, Džejk je znao šta mu govori: govori mu da stoji na mestu, govori mu da je beskorisno bežati, govori mu da nema bekstva. Čitava kuća sada je izgledala živa; vazduh je odjekivao cepanjem drveta i škripom greda. Zujeći, bezumni glas čuvara vrata bio je posvuda.

Džejkova šaka sklopi se oko ključa. Kada ju je izvukao, jedan od zareza zakači mu se za džep.

Njegovi prsti, vlažni od znoja, skliznuše. Ključ pade na pod, odskoči, propade kroz pukotinu između dve izvitoperene daske, i nestade.

30

"U nevolji je!" čula je Suzana kako Edi izvikuje, ali zvuk njegovog glasa bio je dalek. I sama je imala dovoljno nevolja.. ali mislila je da se svejedno dobro drži.

Ima da ti istopim tu ledenicu, šećeru, rekla je demonu. Ima da je istopim, a kad ona nestane, šta ćeš onda?

Nije je baš istopila, ali ju je izmenila. Stvar u njoj svakako joj nije pružala zadovoljstvo, ali bar je strašan bol minuo i više joj nije bilo hladno. Bilo je u zamci, nesposobno da se odvoji. Ali ona ga nije baš sasvim držala telom. Roland je rekao da mu je seks najslabija tačka, iako mu je ujedno i oružje, i imao je pravo, kao i obično. Uzeo ju je, ali ona je takođe uzela njega, i sada se činilo kao da su oboje strpali prst u po jednu od onih opakih kineskih cevi gde cimanjem postižeš samo da ti se još više stežu.

Držala se te zamisli kao da joj život od toga zavisi; morala je, zato što su joj sve ostale svesne misli nestale. Morala je da drži to soptavo, uplašeno, opako stvorenje u zamci njegove rođene bespomoćne požude. Ono se koprcalo, nabijalo i grčilo u njoj, vrištalo da ga pusti i istovremeno koristilo njeno telo sa halapljivim, bespomoćnim intenzitetom, ali ona nije htela da ga pusti.

A šta će da se desi kada ga konačno budem pustila?

zapitala se očajnički. Šta će učiniti kako bi mi to naplatilo?

Nije znala.

31

Kiša je padala u naletima i pretila da krug unutar kamenja pretvori u more blata. "Drži nešto iznad vrata!" viknuo je Edi. "Ne daj da ih kiša spere!"

Roland je ugrabio jedan pogled na Suzanu i video da se ona još bori sa demonom. Oči su joj bile poluzatvorene, usta iskežena u oštroj grimasi. Nije mogao da vidi niti da čuje demona, ali osećao je njegovo ljutito, preplašeno bacakanje.

Edi okrenu obliveno lice prema njemu. "Jesi li me čuo?" viknu on. "Stavi nešto iznad prokletih vrata, i to ODMAH!"

Roland cimnu jednu od koža iz ranca i uhvati je rukama za uglove. Onda raširi ruke i nagnu se iznad Edija, načinivši priručni šator. Vrh Edijeve olovke domaće izrade bio je prekriven blatom. On je obrisa o mišicu, ostavivši mrlju boje gorke čokolade, a onda ponovo obavi pesnicu oko štapa i sagnu se nad crtež.

On nije bio baš iste veličine kao i vrata na Džejkovoj strani barijere — odnos je bio možda 0,75:1 — ali biće dovoljno velika da Džejk prode... ako ključevi budu odgovarali.

Ako on uopšte ima ključ, to misliš da kažeš? upita se on. Šta ako ga je ispustio.. ili ga je ta kuća naterala da ga ispusti?

On nacrta ploču pod krugom koji je predstavljao kvaku, zastade, pa onda naškraba poznati oblik ključaonice na njoj:

Oklevao je. Bila je tu još jedna stvar, ali koja? Bilo je teško misliti o tome, zato što se osećao kao da mu tornado duva kroz glavu, tornado sa nasumičnim mislima koje mu se premeću unutra umesto ambara iščupanih iz temelja, poljskih klozeta i kokošinjaca.

"Hajde, šećeru!" povika Suzana iza njega. "Nešto si mi klonuo. Š'a bilo? Mislila sam da si neki žešći pastuv, dečko!"

Dečko. To je bilo to.

Pažljivo, on vrhom štapa napisa DEČAK po gornjem panelu vrata. U trenutku kada je dovršio slovo K, crtež se izmeni. Krug zemlje potamnele od kiše koji je nacrtao najednom potamni još više.. i izbi iz tla, pretvorivši se u tamnu, blistavu kvaku. A umesto mrke, vlažne zemlje unutar oblika ključaonice, mogao je da vidi mutnu svetlost.

Iza njega, Suzana ponovo zakrešta na demona, terajući ga da radi radnju, ali sada je zvučala kao da se već umara. Ovo je moralo da se okonča, i to ubrzo.

Edi se sagnu napred kao musliman koji pozdravlja Alaha i približi oko ključaonici koju je nacrtao.

Pogleda kroz nju u sopstveni svet, u tu kuću koju su Henri i on otišli da vide u maju 1977, nesvesni (osim što on, Edi, nije bio nesvestan; ne, ne sasvim nesvestan, čak ni tada) da ih sledi dečak sa drugog kraja grada.

On ugleda hodnik. Džejk je bio na rukama i kolenima i frenetično vukao dasku. Nešto je dolazilo po njega. Edi je mogao to da vidi, ali istovremeno i nije — kao da je deo njegovog mozga odbijao to da vidi, kao da će to što vidi voditi spoznaji, a spoznaja ludilu.

"Požuri, Džejk! " vrisnu on u ključaonicu. "Tako ti Hrista, brže! "

Iznad prstena koji govori, grmljavina rascepi nebo poput topovske vatre, a kiša se pretvori u grad.

32

Za trenutak, pošto je ključ pao, Džejk je samo stajao na mestu, zureći u usku pukotinu između dasaka.

Neverovatno, ali osećao se pospano.

To nije smelo da se dogodi, pomislio je. To je bilo previše. Ne mogu da nastavim sa ovim, ne više ni minut, ne više ni sekund. Sklupčaću se uz ta vrata umesto toga. Zaspaću, odmah, odjednom, i kada me to zgrabi i povuče ka ustima, neću se uopšte ni probuditi.

Tada stvorenje koje je izbijalo iz zida zarokta, i kada Džejk podiže pogled, njegov poriv da se preda nestade u naletu strave. Sada je sasvim izbilo iz zida, džinovska glava od maltera sa jednim izlomljenim drvenim okom i jednom ispruženom rukom. Komadi letvica stajali su mu na lobanji nasumično, nakostrešeni, nalik na dečji crtež kose. To ugleda Džejka i otvori usta, otkrivši iskrzane drvene zube.

Ponovo zarokta. Gipsana prašina izlebde mu iz razjapljenih usta poput dima cigare.

Džejk pade na kolena i zaviri u pukotinu. Ključ je bio mali hrabri drhtaj srebrnastog svetla tamo dole, u mraku, ali pukotina je bila suviše uska da bi mu primila prste. On zgrabi jednu dasku i cimnu iz sve snage. Ekseri koji su je držali zastenjaše. . ali je zadržaše.

Začu se zveket i prasak. On pogleda niz hodnik i ugleda kako ruka, veća od čitavog njegovog tela, grabi srušeni luster i baca ga u stranu. Zarđali lanac koji ga je nekada držao podiže se kao bič, pa se sruči i udari teško. Mrtva lampa na zarđalom lancu začegrta iznad Džejka, sa zveketom prljavog stakla po drevnom mesingu.

Glava čuvara vrata, pričvršćena samo uz njegovo jedno pogrbljeno rame i ispruženu ruku, kliznu napred iznad poda. Iza nje, ostaci zida srušiše se u oblaku prašine. Trenutak kasnije, fragmenti se zgomilaše i pretvoriše u izvijenu, koščatu kičma stvorenja.

Čuvar vrata vide da ga Džejk gleda i kao da se isceri. Pritom mu drvene cepke izbiše kroz nabrane obraze. On se povuče napred kroz plesnu dvoranu punu prašine, dok su mu se usta otvarala i zatvarala.

Njegova velika ruka zapipa među ruinama, u potrazi za osloncem, i iščupa iz šarki jedno krilo vratnica na kraju hodnika.

Džejk vrisnu bez daha i ponovo poče da vuče dasku. Nije htela da mu se preda, ali on začu revolverašev glas:

Drugu, Džejk! Probaj drugu!

On pusti dasku koju je cimao i zgrabi onu sa druge strane pukotine. Dok je to činio, progovori neki drugi glas. Nije ga čuo u glavi već ušima, i shvatio je da dopire sa druge strane vrata — vrata za kojima je tragao još od dana kada nije bio zgažen na ulici.

"Požuri, Džejk! Tako ti Hrista, požuri! "

Kada je cimnuo drugu dasku, oslobodila se tako lako da se gotovo preturio na leđa.

33

Dve žene su stajale na vratima prodavnice polovnih uređaja za domaćinstvo preko puta Palate. Starija je bila vlasnica; mlada je bila njena jedina mušterija kada su započeli zvuci pucanja zidova i lomljave greda. Sada, i ne znajući da to čine, one su jedna drugu uhvatile oko struka i ostale tako da stoje, drhteći poput dece koja čuju buku u mraku.

Uz ulicu, tri dečaka na putu ka terenu Male Lige Holandskog brda stajali su i zijali u kuću, zaboravivši na kolica marke 'crveni letač' puna opreme za bezbol.

Vozač koji je isporučivao pošiljke upravio je prednji deo kombija prema ivičnjaku i izašao da pogleda.

Posetioci 'Henrijeve tržnice na ćošku' i 'Paba Holandskog brda' istrčali su na ulicu, ogledajući se izbezumljeno.

Sada zemlja zadrhta, i lepeza finih pukotina poče da se širi po ulici Rajnhold.

"Je li to zemljotres?" viknu vozač kombija za dostave ženama koje su stajale ispred radnje sa aparatima za domaćinstvo, ali umesto da sačeka na odgovor, on uskoči natrag za volan kombija i odveze se brzo, skrenuvši na pogrešnu stranu ulice kako bi se držao dalje od ruinirane kuće koja se nalazila u središtu ovih grčeva.

Čitava kuća kao da se povijala unutra. Daske su pucale, odskakale joj sa fasade i padale kao kiša po dvorištu. Prljavi sivocrni vodopadi škriljčanih crepova pokuljali su niz potporne grede. Začu se gromoglasni prasak i duga, krivudava pukotina sjuri se posred Palate. Vrata nestaše u njoj, a onda čitava kuća poče da guta samu sebe od spoljne strane prema unutrašnjosti.

Mlađa žena najednom se ote iz zagrljaja one druge.

"Idem ja odavde", reče i potrča ulicom ne osvrćući se.

34

Vreo, čudan vetar poče da uzdiše niz hodnik, oduvavši Džejku znojavu kosu sa čela dok su mu se prsti sklapali oko srebrnog ključa. Sada je na nekom instinktivnom nivou shvatao šta je ovo mesto u stvari, i šta se dešava. Čuvar vrata nije se nalazio samo u kući, on je bio kuća: svaka daska, svaki crep, svaki prozorski prag, svaka potporna greda. I gurao je napred, pretvarao se pritom u neku ludački zbrkanu predstavu svog stvarnog oblika. Nameravao je da ga uhvati pre nego što stigne da upotrebi ključ. Iza džinovske bele glave i krivih, glomaznih ramena, video je kako daske, crepovi, žice i komadići stakla — čak i prednja vrata i slomljena ograda — lete glavnim hodnikom u plesnu dvoranu i spajaju se sa obličjem koje se tamo nadimalo, stvarajući nešto sve više nalik na izobličenog čoveka od maltera koji je već posezao za njim svojim nakaznim rukama.

Džejk istrže ruku iz rupe u podu i vide da je prekrivena ogromnim gamižućim bubama. On tresnu njome po zidu da ih strese i uzviknu kada se zid najpre otvori, a onda pokuša da mu se zatvori oko ručnog zgloba. On istrgnu ruku na vreme, obrnu se i strpa srebrni ključ u rupu na pločici.

Čovek od maltera ponovo riknu, ali glas mu je na trenutak bio prigušen harmoničnim povikom koji je Džejk prepoznao: čuo ga je na praznom placu, ali tada je bio tih, možda usnuo. Sada je to bio nedvosmisleni uzvik trijumfa. Taj osećaj sigurnosti — nesavladiv, neporeciv — ispuni ga ponovo, i ovaj put bio je siguran da neće biti razočarenja. Sva potvrda koja mu je bila potrebna bila je u tom glasu. Bio je to glas ruže.

Mutnu svetlost u hodniku zakloni ruka od maltera koja otkinu drugo krilo vratnica i nabi se u prolaz.

Samo lice uglavi se u otvor iznad ruke, vireći prema Džejku. Prsti od maltera puzili su ka njemu poput nogu ogromnog pauka.

Džejk okrenu ključ i oseti kako mu ruku prožima nagli nalet energije. Začu teški, prigušeni udar kada se zaključana reza unutra povukla. Ščepa bravu, okrenu je i otvori vrata trzajem. Ona se otvoriše širom. Džejk zavapi u zbunjenom užasu kada je video ono što je ležalo iza.

Prolaz je bio zaprečen zemljom, od vrha do dna i od jedne strane do druge. Korenje je štrčalo poput upletene žice. Crvi, naizgled zbunjeni kao i sam Džejk, puzali su tamo-amo po nabijenoj zemlji u obliku vrata.

Neki su zaranjali natrag u nju; drugi su samo puzali po njoj, kao da se pitaju gde je nestala zemlja koja je samo trenutak ranije bila ispod njih. Jedan pade na Džejkovu patiku.

Oblik ključaonice ostade za trenutak da baca tačku maglovite bele svetlosti na Džejkovu košulju. Iza nje, tako blizu, a tako daleko — čuo je kišu i prigušenu tutnjavu grmljavine po otvorenom nebu. Tada i oblik ključaonice bi zaklonjen, a džinovski prsti od maltera obaviše se oko Džejkove potkolenice.

35

Edi nije osetio ubode grada kada je Roland ispustio kožu, osovio se na noge i potrčao tamo gde je ležala Suzana.

Revolveraš je zgrabi ispod pazuha i odvuče je — koliko god je mogao nežno i pažljivo preko do mesta gde je Edi čučao. "Pusti ga kada ti kažem, Suzana!"

viknu Roland. "Razumeš li? Kada ti kažem! "

Edi nije video niti čuo ništa od svega toga. Čuo je samo kako Džejk slabašno vrišti sa druge strane vrata.

Došlo je vreme da upotrebi ključ.

On ga izvuče iz košulje i ubaci u ključaonicu koju je nacrtao. Pokuša da ga okrene. Ključ odbi da se okrene.

Ni za milimetar. Edi podiže lice prema bockavom daždu, nesvestan kuglica leda koje su mu tukle po čelu, obrazima i usnama, i ostavljale masnice i crvene mrlje.

"NE! " zaurla on. "O BOŽE, MOLIM TE, NE! "

Ali, od Boga nije bilo nikakvog odgovora; samo još jedan prasak groma i munja preko neba, sada ispunjenog zahuktalim oblacima.

36

Džejk jurnu naviše, zgrabi lanac lampe koja je visila iznad njega i iščupa se iz prstiju čuvara vrata koji su ga hvatali. Zanjiha se nazad, odgurnu od utabane zemlje na vratima, pa se ponovo zanjiha napred kao Tarzan na lijani. Podiže noge i šutnu grabljive prste dok im se približavao. Malter eksplodira u komadima, otkrivši ispod grubo sklepani skelet od letvica. Čovek od maltera riknu, zvukom pomešane gladi i gneva.

Ispod tog povika, Džejk je čuo kako se čitava kuća ruši, kao ona u priči Edgara Alana Poa.

On se zanjiha unazad na lancu, udari o zid od utabane zemlje koji je zaprečavao prolaz, pa se ponovo zanjiha napred. Ruka posegnu naviše prema njemu i on je šutnu nekontrolisano, napravivši nogama makaze. Oseti ubod bola u stopalu kada se drveni prsti stegnuše. Kada se ponovo zanjihao natrag, nedostajala mu je patika.

On pokuša da se uhvati za više mesto na lancu, uspe, pa poče da se penje prema tavanici. Iznad njega se začu prigušeni, škripavi udar. Fina gipsana prašina zasu mu naviše okrenuto, oznojeno lice. Tavanica poče da se ugiba; lanac lustera izvlačio se iz nje kariku po kariku. Sa kraja hodnika dopiralo je glasno krckanje dok je čovek od maltera konačno proturao gladno lice kroz otvor.

Džejk se bespomoćno zanjiha natrag prema tom licu, vrišteći.

37

Edijeva strava i panika najednom nestadoše. Prekri ga plašt hladnoće — plašt koji je Roland od Gileada mnogo puta nosio. Bio je to jedini oklop koji je pravi revolveraš posedovao... i jedini koji mu je bio potreban. U istom trenutku, glas mu progovori u glavi.

Proganjali su ga takvi glasovi protekla tri meseca; majčin glas, Rolandov glas, i, naravno, Henrijev. Ali ovaj, prepoznao ga je s olakšanjem, pripadao je njemu samom, i konačno je bio smiren, racionalan i hrabar.

Video si oblik ključa u vatri, video si ga ponovo u drvetu, i oba puta video si ga savršeno. Kasnije, navukao si sebi povez straha preko očiju. Skini ga.

Skini ga i pogledaj ponovo. Možda još nije kasno, čak ni sada.

Bio je neodređeno svestan toga da revolveraš smrknuto zuri u njega; neodređeno svestan toga da Suzana krešti na demona sve slabijim, ali još prkosnim glasom; neodređeno svestan toga da, sa druge strane vrata, Džejk vrišti od strave — ili je to sada bila agonija?

Edi ih je sve ignorisao. Izvukao je drveni ključ iz ključaonice koju je nacrtao, iz vrata koja su sada bila stvaraa, i pogledao ga napregnuto, pokušavajući da ponovo uhvati nedužno zadovoljstvo koje je ponekada osećao kao dete — zadovoljstvo što vidi koherentni oblik skriven u besmislu. I tu je to bilo, mesto gde je pogrešio, tako jasno vidljivo da nije mogao da shvati kako ga je uopšte prevideo. Stvarno mora da sam nosio povez preko očiju, pomisli on. Bio je to s-oblik na kraju ključa, naravno. Drugo zakrivljenje bilo je malo predebelo. Vrlo malo.

"Nož", reče on i praži ruku kao hirarg u operacionoj sali. Roland mu ga pljesnu u dlan bez ijedne reči.

Edi zgrabi vrh oštrice između palca i kažiprsta desne ruke. Sagnu se nad ključ, ne mareći za grad koji mu je tukao po nezaštićenom vratu, i oblik u drvetu pokaza se jasnije — pokaza se u sopstvenoj ljupkoj i neporecivoj stvarnosti.

On grebucnu.

Jednom.

Delikatno.

Jedna jedina cepka jasena, toliko tanka da je bila gotovo providna, uvi se sa trbuha s-oblika na kraju ključa.

S druge strane vrata, Džejk Čembers ponovo kriknu.

38

Lanac puče s čegrtavim praskom i Džejk teško pade, dočekavši se na kolena. Čuvar vrata riknu trijumfalno. Ruka od maltera zgrabi Džejka oko kukova i poče da ga vuče niz hodnik. On ispruži noge i upre tabanima, ali nije vredelo. Osećao je kako mu cepke i od rđe zatupljeni ekseri bodu kožu dok je ruka pojačavala stisak i nastavljala da ga vuče napred.

Lice je izgleda bilo nabijeno baš u sam ulaz hodnika, kao pampur u boci. Pritisak koji je upotrebio da bi se utisnuo toliko izmenio je rudimentalne crte lica u lik čudovišnog, nakaznog trola. Usta zinuše kako bi ga primila. Džejk ludački posegnu za ključem, u želji da ga upotrebi kao neki talisman koji će ga spasti u poslednjem trenu, ali naravno, ostavio ga je u vratima.

"Kučkin sine!" vrisnu on, i baci se unazad iz sve snage, povivši leđa kao olimpijski skakač u vodu ne mareći za polomljene daske koje su se zabile u njega kao opasač od eksera. Oseti kako mu farmerke silaze niz kukove, i stisak ruke se na tren izgubi.

Džejk se ponovo baci. Ruka ga brutalno stegnu, ali Džejkove farmerke skliznuše do kolena i leđa mu tresnuše o pod, sa rancem koji je ublažio udarac. Ruka popusti, možda u želji da čvršće stisne plen. Džejk je bio u stanju da malo privuče kolena, i kada se šaka ponovo stegla, Džejk zabi noge napred. Ruka se istog trena trže natrag, i dogodi se ono čemu se Džejk i nadao: farmerke (i preostala patika) sljuštiše mu se sa tela, ostavivši ga ponovo slobodnog, bar na trenutak.

On vide da šaka rotira na svom ručnom zglobu od dasaka i maltera u raspadanju, i trpa njegove čakšire u usta. Onda je već puzao natrag prema blokiranim vratima na rukama i kolenima, ne primećujući komadiće stakla sa oborene lampe, u želji samo da ponovo dođe do svog ključa.

Gotovo je stigao do vrata, kada mu se šaka sklopi oko golih nogu i ponovo poče da ga vuče natrag.

39

Oblik je sada bio tu, konačno potpun.

Edi vrati ključ u ključaonicu i pritisnu. Za trenutak osećao je otpor. . a onda mu se on obrnu pod rukom.

On začu kako se mehanizam brave okreće, kako se reza povlači, oseti kako ključ puca na dva dela istog trena kada je poslužio svrsi. On zgrabi tamnu, uglačanu kvaku obema rukama i povuče. Oseti kako se ogromna težina obrće na nevidljivom stožeru. Oseti da je njegovoj ruci podarena beskrajna snaga. I shvati sasvim jasno da su dva sveta najednom došla u međusoban dodir, i da je izmedu njih otvoren put.

Osetio je za trenutak vrtoglavicu i dezorijentaciju, i dok je gledao kroz vrata, shvatio je i zašto: iako je gledao dole — vertikalno — video je horizontalno.

Bilo je to poput neke čudne optičke iluzije napravljene pomoću prizmi i ogledala. Tada on ugleda Džejka, kojeg je nešto vuklo unazad po hodniku punom stakla i maltera, uz povlačenje uprtih laktova, listova stisnutih pod džinovskom šakom. I vide čudovišna usta koja su ga čekala, izbacujući neku belu maglu koja je mogla biti ili dim, ili prašina.

"Rolande! " povika Edi. "Rolande, ščepalo g... "

Tada ga neko odgurnu u stranu.

40

Suzana je bila svesna toga da je nešto podiže i obrće. Svet je bio zamagljena slika karusela: uspravno kamenje, sivo nebo, tle prekriveno gradom... i pravougaona rupa koja je ličila na kapak u tlu. Iz nje su dopirali krici. U njoj, demon je divljao i borio se, u želji samo da pobegne, ali bespomoćan da to učini ukoliko mu ona ne dopusti.

"Sada!" vikao je Roland. "Pusti ga sada da ide, Suzana! Tako ti oca, pusti ga SMESTA! "

I ona tako i učini.

Ona je (uz Detinu pomoć) sačinila zamku za njega u svom umu, nešto kao mrežu od isprepletane rogozine, i sada je to presekla. Osetila je kako je demon smesta odleteo dalje od nje, i u jednom trenutku tu je bila strašna šupljina, strašna praznina. Ta osećanja odmah prekri olakšanje i smrknuti osećaj gađenja i uprljanosti.

Kada je njegova nevidljiva težina spala sa nje, ugledala ga je načas — neljudsko obličje nalik na mantu sa ogromnim, uvijenim krilima i nečim što je ličilo na surovu kuku izvijenu naviše, pozadi. Videla je/osetila kako to stvorenje munjevito preleće preko rupe u tlu. Videla je kako Edi gleda naviše raširenim očima. Videla je kako Roland širi ruke da uhvati demona.

Revolveraš se zatetura unazad, gotovo oboren nevidljivom težinom demona, a onda se ponovo zanjiha napred, sa naručjem punim ničega.

Ne puštajući to, on skoči kroz prolaz i nestade.

41

Iznenadna bela svetlost preplavi hodnik Palate: gr{d zasu zidove i poče da odskače od podnih dasaka.

Džejk začu zbrkane povike, onda vide kako revolveraš prolazi. Činilo se da uskače, kao da stiže odozgo. Ruke je držao ispružene dalje od sebe, sa vršcima prstiju isprepletanim.

Džejk oseti kako mu stopala klize u usta čuvara vrata.

"Rolande! " kriknu on. "Rolande, pomozi mi! "

Revolveraševe šake se razdvojiše i mišice mu smesta suknuše u stranu, nasilno širom otvorene. On se zatetura unazad. Džejk oseti kako mu iskrzani zubi dodiruju kožu, spremni da kidaju meso i mrve kosti, a onda nešto ogromno prohuja iznad njegove glave kao nalet vetra. Trenutak kasnije, zubi nestaše. Ruka koja mu je prikovala noge opusti se. On začu začetak nezemaljskog krika bola i iznenađenja u prašnjavom grlu čuvara vrata, a onda i on bi prigušen, sateran natrag.

Roland ščepa Džejka i podiže ga na noge.

"Došao si!" viknu Džejk. "Stvarno si došao!"

"Došao sam, da. Zahvaljujući milosti bogova i hrabrosti prijatelja, došao sam."

Čuvar vrata ponovo riknu i Džejk zaplaka od olakšanja i strave. Sada je kuća zvučala kao brod koji tone na nemirnom moru. Komadi drveta i maltera padali su svuda oko njih. Roland podiže Džejka u naručje i potrča prema vratima. Ruka od maltera, pipajući nekontrolisano, udari mu o čizmu i zavitla ga o zid, koji ponovo pokuša da ga ugrize. Roland upre napred, okrenu se i potegnu pištolj. Opali dvaput u ruku koja je besciljno šibala tamo-amo, pretvorivši u prah jedan od grubih prstiju od maltera. Iza njih, lice čuvara vrata promenilo je boju od bele u mutnu purpurastocrnu, kao da ga nešto guši — nešto što je tako brzo bežalo da je ušlo u usta čudovišta i zaglavilo mu se u guši pre nego što je uopšte shvatilo šta radi.

Roland se ponovo okrenu i potrča prema prolazu.

Iako sada nije postojala vidljiva barijera, bio je za trenutak ukopan u mestu, kao da je neka nevidljiva mreža bila navučena preko vrata.

Onda oseti Edijeve šake u kosi i oseti da ga ne vuku napred, već naviše.

42

Izronili su u vlažan vazduh i posustajući gr{d poput novorođenčadi. Edi je bio babica, kao što mu je revolveraš i rekao da mora da bude. Ležao je opružen na prsima i trbuhu, sa mišicama izvan vidokruga, u vratima, držeći u šakama pregršt Rolandove kose.

"Suz! Pomozi mi!"

Ona se izvi napred, posegnu i uhvati rukom Rolanda ispod brade. On skoči prema njoj glave zabačene unazad i usana razdvojenih u režanju bola i napora.

Edi oseti čupanje i jedna šaka mu se oslobodi, sa gustim pramenom revolveraševe prosede kose. "Klizi mi."

"Jebem mu mater. . ala je.. težak! " Suzana prodahta i cimnu iz sve snage, kao da namerava da slomi Rolandu vrat.

Dve male šake izbiše iz prolaza u središtu kruga i uhvatiše se za jednu ivicu. Oslobođen Džejkove težine, Roland izbaci lakat, i trenutak kasnije već se podizao napolje. Dok je to činio, Edi je zgrabio Džejkove ručne zglobove i izvukao ga.

Džejk se otkotrlja na leđa i ostade tamo da leži, dahćući.

Edi se okrenu prema Suzani, uze je u naručje i poče da joj zasipa čelo, obraze i vrat poljupcima. Smejao se i plakao u isto vreme. Ona se pripila uz njega, dišući teško... ali na usnama joj je bio zadovoljan osmejak, i jedna ruka kliznula joj je po Edijevoj vlažnoj kosi sporim, zadovoljnim pokretima.

Ispod njih dopiralo je pravo vrenje mračnih zvukova: cike, roktanja, udaraca, praskova.

Roland otpuza dalje od rupe pognute glave. Kosa mu je štrčala naviše u divljem pramenu. Potočići krvi curkali su mu niz obraze. "Zatvori to!" prodahta on Ediju. "Zatvori, oca ti!"

Edi pokrenu vrata, a te ogromne, nevidljive šarke učiniše ostalo. Vrata padoše sa velikim, bezvučnim praskom, presekavši sve zvuke odozdo. Dok je Edi posmatrao, linije koje su im označavale ivice izbledeše ponovo u zamrljane oznake u zemlji. Kvaka izgubi dimenzije i ponovo se pretvori samo u krug nacrtan štapom. Tamo gde je bila ključaonica sada se nalazio samo grubi oblik iz kojeg je štrčao komad drveta, kao balčak mača iz kamena.

Suzana ode do Džejka i nežno ga pridiže u sedeći položaj. "Jesi li dobro, šećeru?"

On je pogleda omamljeno. "Da. Mislim da jesam.

Gde je on? Revolveraš? Moram nešto da ga pitam."

"Tu sam, Džejk", reče Roland. On se osovi na noge, ode do Džejka na nesigurnim nogama i čučnu kraj njega. Dodirnu glatki dečakov obraz gotovo sa nevericom.

"Ovaj put me nećeš pustiti da padnem?"

"Ne", reče Roland. "Ni ovaj put, niti ikad više." Ali u najdubljoj tami svog srca, on pomisli na Kulu i zapita se da li je baš tako.

43

Gr{d se pretvorio u teški pljusak, ali Edi je video odsjaje plavog neba iza oblaka koji su se razilazili na severu. Oluja će se ubrzo okončati, ali u meduvremenu, pokisnuće do gole kože.

Ustanovio je da ne mari. Nije mogao da se seti kada se osećao tako smireno, tako pomireno sa sobom, tako krajnje iscrpljeno. Ova ludačka avantura još nije bila gotova — sumnjao je, u stvari, da jedva da je počela — ali danas su izvojevali veliku pobedu.

"Suz?" Uklonio joj je kosu sa lica i pogledao u njene tamne oči. "Jesi li o-kej? Da li te je to povredilo?"

"Malo me je bolelo, ali dobro sam. Mislim da je ona kučka Deta Voker još nenadjebivi Šampijon Birtije, radilo se o demonu ili ne."

"Šta ti to znači?"

Ona se vragolasto osmehnu. "Ne mnogo, ne više..

hvala Bogu. A kako si ti, Edi? U redu?"

Edi je oslušnuo Henrijev glas, ali nije ga čuo. Zbog nečega mu se učinilo da je Henrijev glas možda nestao zauvek. "I bolje od toga", reče i, zasmejan, ponovo je uze u naručje. Preko njenog ramena mogao je da vidi ono što je ostalo od vrata: samo nekoliko slabih linija i uglova. Ubrzo će kiša isprati i njih.

44

"Kako se zoveš?" upita Džejk ženu čije su noge prestajale neposredno iznad kolena. Najednom je bio svestan toga da je izgubio pantalone u borbi da pobegne čuvaru vrata, pa je navukao kraj košulje preko donjeg veša. Kad je već o tome reč, ni od njene haljine nije ostalo mnogo.

"Suzana Din", reče ona. "Tvoje ime već znam."

"Suzana", reče Džejk zamišljeno. "Pretpostavljam da tvoj otac nije vlasnik železničke kompanije, zar ne?"

Ona ga je za trenutak gledala zapanjeno, a onda zabacila glavu i nasmejala se. "Ama ne, šećeru! On je bio zubar koji je izumeo nekoliko stvarčica i obogatio se. Otkud ti takvo pitanje?"

Džejk ne odgovori. Obratio je pažnju na Edija.

Strava mu je već napustila lice, i oči su mu povratile onaj hladan, procenjivački pogled kojeg se Roland tako dobro sećao iz postaje.

"Zdravo, Džejk", reče Edi. "Drago mi je što te vidim, čoveče."

"Zdravo", reče Džejk. "Tebe sam već sreo danas, ali tada si bio mnogo mlađi."

"Bio sam mnogo mlađi i pre deset minuta. Jesi li o-kej?"

"Jesam", reče Džejk. "Poneka ogrebotina, to je sve."

On se obazre. "Još niste pronašli voz." To nije bilo pitanje.

Edi i Suzana razmeniše zbunjeni pogled, ali Roland samo odmahnu glavom. "Nema voza."

"Da li su tvoji glasovi otišli?"

Roland klimnu glavom. "Sasvim. A tvoji?"

"Nema ih. Ponovo sam čitav. Obojica smo."

Pogledaše se istog trena, sa istim porivom. Kada je Roland uzeo Džejka u naručje, dečakova neprirodna pribranost puče i on zaplaka — bilo je to iscrpljeno jecanje puno olakšanja, jecanje deteta koje je tako dugo bilo izgubljeno, koje je toliko toga propatilo, i koje je konačno ponovo bezbedno. Kada su ga Rolandove mišice obuhvatile oko struka, Džejkove ruke kliznule su oko revolveraševog vrata i uhvatile ga kao čelična stega.

"Nikada te više neću napustiti", reče Roland, i sada krenuše i njemu suze. "Kunem ti se imenima svih svojih očeva: Nikada te više neću napustiti."

A opet, njegovo srce, taj nemi, oprezni, doživotni sužanj ka, primilo je reči njegovog obećanja ne samo sa čuđenjem, već i sa sumnjom.

KNJIGA II - LUD:
HRPA IZLOMLJENIH SLIKA

IV - VAROŠ I KA-TET

1

Četiri dana pošto ga je Edi izvukao kroz vrata između svetova, bez prvobitnog para pantalona i patika, ali i dalje u posedu ranca i života, Džejk se probudio i osetio da mu nešto toplo i vlažno njuška po licu.

Da se probudio sa takvim osećajem bilo kog od prethodna tri jutra, nesumnjivo bi razbudio svoje saputnike kricima, jer bio je grozničav, a snove su mu pohodili košmari o čoveku od maltera. U tim snovima pantalone mu se nisu smicale, čuvar vrata imao je za šta da ga uhvati, i trpao ga je u svoja neopisiva usta gde bi mu se zubi spustili kao rešetke koje čuvaju utvrđenje nekog zamka. Džejk se budio iz tih snova drhteći, sa bespomoćnim stenjanjem.

Groznicu je izazvao ujed pauka na njegovom potiljku. Kada ga je Roland pregledao sutradan i ustanovio da izgleda gore umesto bolje, nakratko se posavetovao sa Edijem, a onda dao Džejku ružičastu pilulu. "Treba da uzimaš četiri ovakve svakodnevno, najmanje nedelju dana", rekao je.

Džejk je zurio u to sumnjičavo. "Šta je to?"

"Čeflet", reče Roland, pa pogleda zgađeno u Edija.

"Ti mu reci. Ja još ne umem."

"Kefleks. Možeš da imaš poverenja u to, Džejk; stigao je iz apoteke sa državnom dozvolom za rad, iz starog dobrog Njujorka. Roland je progutao čitavu gomilu, i zdrav je kao konj. Pomalo i liči na konja, kao što vidiš."

Džejk je bio zapanjen. "Kako ste došli do lekova u Njujorku?"

"To je duga priča", reče revolveraš. "Čućeš je celu blagovremeno, ali za sada samo uzmi pilulu."

Džejk je uze. Reakcija je bila i brza i zadovoljavajuća. Ljutita crvena nateklina oko ujeda počela je da bledi za dvadeset četiri sata, a sada je nestala i groznica.

Topla stvarčica ponovo ga ćušnu i Džejk sede naglo, otvorivši oči.

Stvorenje koje mu je lizalo obraz načini dva žurna koraka unazad. Bio je to bambur, ali Džejk to nije znao; nikada do tada nije video nijednog od njih. Bio je mršaviji od onih koje je Rolandova grupa viđala ranije, i krzno sa crnim i sivim prugama bilo mu je ućebano i šugavo. Na jednom boku imao je ugrušak stare krvi. Njegove crne oči sa zlatnim prstenovima gledale su Džejka napeto; zadnjica mu se s nadom pomerala levo-desno. Džejk se opusti. Pretpostavljao je da postoje i izuzeci od pravila, ali smatrao je da nešto što vrti repom — ili to pokušava — verovatno i nije previše opasno.

Bilo je to odmah posle prve svetlosti, možda negde oko pola šest ujutro. Džejk nije mogao to bliže da odredi, zato što mu 'seiko' više nije radio.. ili radije, radio je na izuzetno ekscentričan način. Kada ga je prvi put pogledao posle prelaska, 'seiko' je tvrdio da je 98:71:65, vreme koje, koliko je Džejk znao, nije ni postojalo. Duži pogled pokazao mu je da sat sada radi unazad. Da je to radio ujednačenom brzinom, verovatno bi mogao biti od koristi, ali nije. Neko vreme bi pokazivao svoje brojke brzinom koja je izgledala odgovarajuća (Džejk je to proveravao izgovarajući reč 'Misisipi' između svaka dva broja), a onda bi očitavanje ili potpuno prestalo na deset ili dvadeset sekundi — nateravši ga da pomisli da je sat konačno digao ruke — ili bi gomila cifara odjednom prohujala, jedva razaznatljiva.

Pomenuo je to čudno ponašanje Rolandu i pokazao mu sat, pomislivši da će ga to zapanjiti, ali Roland ga je podrobno razgledao samo trenutak ili dva pre nego što je klimnuo glavom kao da ga otpisuje i rekao Džejku da je to zanimljiv sat, ali da po pravilu ništa što pokazuje vreme ovih dana ne radi naročito dobro.

Tako je 'seiko' bio beskoristan, ali Džejk je ustanovio da se gnuša pomisli da ga baci. . zato što je sat, pretpostavljao je, bio deo njegovog starog života, a takvih delova je ostalo samo nekoliko.

U ovom trenutku, 'seiko' je tvrdio da je četrdeset sati i šezdeset dva minuta u sredu, četvrtak i subotu, kako u decembru, tako i u martu.

Jutro je bilo izuzetno maglovito; iza kruga prečnika od pedeset ili šezdeset stopa, svet je jednostavno nestajao. Da je ovaj dan bio kao prethodna tri, sunce bi se pojavilo kao bledunjavi beli krug otprilike za dva sata, i u pola deset dan bi bio jasan i vreo. Džejk se obazre i vide da njegovi saputnici (nije se sasvim usuđivao da ih zove prijateljima, još ne) spavaju pod prekrivačima — Roland u blizini, Edi i Suzana kao krupnija hrpa na suprotnoj strani ugasle logorske vatre.

On ponovo obrati pažnju na životinju koja ga je probudila. Ličila je na kombinaciju rakuna i veverice, sa crtom jazavičara pride.

"Kako si, mali moj?" upita on tiho.

"Oj!" odgovori smesta bambur, i dalje zagledan napeto u njega. Glas mu je bio tih i dubok, gotovo kao lavež; glas engleskog fudbalera sa gadnom prehladom grla.

Džejk se trže, iznenađen. Bambur, uplašen brzim pokretom, načini još nekoliko koraka unazad, krenu da umakne, ali onda ipak ostade na mestu.

Zadnjica mu se vrpoljila nervoznije nego ikada, a crno-zlatne oči nastavile su da nervozno posmatraju Džejka. Brci na njuščici drhtali su mu.

"Ovaj pamti ljude", primeti glas kraj Džejkovog ramena. On se obazre i vide da Roland čuči kraj njega oslonivši podlaktice o butine, dok mu duge šake vise između kolena. Gledao je životinju sa mnogo više interesovanja nego što je pokazao za Džejkov sat.

"Šta je to?" upita Džejk tiho. Nije želeo da ga preplaši i otera; bio je očaran. "Oči su mu divne!"

"Bambur", reče Roland.

"Ambur! " izbaci stvorenje, pa uzmače za još jedan korak.

"Govori!"

"Ne stvarno. Bamburi samo ponavljaju ono što čuju — ili što su nekada čuli. Godinama nisam čuo da neki od njih to radi. Ovaj momak izgleda kao da je na pragu smrti od gladi. Verovatno je došao da nešto napabirči."

"Lizao mi je lice. Mogu li da ga nahranim?"

"Ako to uradiš, nikada ga se nećemo otarasiti", reče Roland, a onda se malo osmehnu i pucnu prstima.

"Hej! Bambure!"

Stvorenje je nekako oponašalo zvuk puckanja prstima; zvučalo je to kao da pucka jezikom o svod ustiju. "Ej!" oglasi se promuklo. "Ej, Ure!" Sada mu je olinjala zadnjica definitivno šibala levo-desno.

"Hajde, daj mu zalogaj. Nekada sam poznavao jednog starog konjovoca koji je govorio da dobar bambur donosi sreću. Izgleda da je ovaj dobar."

"Da", saglasi se Džejk. "Izgleda."

"Nekada su bili pitomi, i u svakoj baroniji po pola tuceta ih je lunjalo zamkom ili gospodarskom kućom.

Nisu bili naročito korisni, osim što su zabavljali decu i držali broj pacova pod kontrolom. Mogu da budu veoma verni — ili su takvi bar bili u staro doba — mada nikada nisam čuo za nekog od njih koji je ostao veran kao dobar pas. Divlji bamburi su strvožderi.

Nisu opasni, ali su pravi davež."

"Davež!" viknu bambur. Njegove napete oči i dalje su naizmenično posmatrale Džejka i revolveraša.

Džejk posegnu u ranac, lagano, plašeći se da ne prepadne stvorenje, i izvuče ostatke revolveraškog burita. Baci ih ka bamburu. Bambur naglo uzmače, a onda se okrenu uz mali, dečji povik, otkrivši krznati rep nalik na vadičep. Džejk je bio siguran da će pobeći, ali ovaj stade, osvrnuvši se sumnjičavo preko ramena.

"Hodi", reče Džejk. "Pojedi to, mali moj."

"Oj," promrmlja bambur, ali ne mrdnu.

"Daj mu vremena", reče Roland. "Mislim da će doći."

Bambur se protegnu napred, otkrivši dugi i iznenađujuće elegantni vrat. Njegova vitka crna njuška trzala se dok je njušio hranu. Konačno on potrča napred, i Džejk primeti da malo hramlje.

Bambur onjuši burito, a onda šapom odvoji parče jelenskog mesa od lista. Izveo je tu radnju sa čudnovato ozbiljnom pažnjom. Kada se meso oslobodilo lista, bambur ga smaza u jednom jedinom zalogaju, a onda podiže pogled prema Džejku. "Oj!"

reče on, i kada se Džejk nasmejao, ponovo uzmače.

"Ala je taj mršav", reče Edi pospano iza njih. Na zvuk njegovog glasa, bambur se smesta okrenu i nestade u izmaglici.

"Preplašio si ga pa je pobegao!" optuži ga Džejk.

"U, bre, izvini", reče Edi. On prođe rukom kroz kosu zamršenu od spavanja. "Da sam znao da je jedan od tvojih bliskih prijatelja, Džejk, izvadio bih i prokleti čajni kolačić."

Roland kratko potapša Džejka po ramenu. "Vratiće se on."

"Jesi li siguran?"

"Ako ga nešto ne ubije, jesam. Nahranili smo ga, zar ne?"

Pre nego što je Džejk stigao da odgovori, zvuk bubnjeva ponovo započe. Ovo je bilo treće jutro kako su ih čuli, a zvuk je dvaput došao do njih u vreme kada je popodne klizilo u veče: slaba, nemelodična lupnjava iz pravca grada. Tog jutra zvuk je bio jasniji, ako već ne i razumljiviji. Džejk ga je mrzeo. Bilo je to kao da, negde tamo napolju, u gustom i bezobličnom prekrivaču jutarnje izmaglice, kuca srce neke velike životinje.

"I dalje nemaš pojma šta je to, Rolande?" upita Suzana. Ona je navukla svoju džak-haljinu, privezala kosu pozadi, i sada je savijala prekrivače pod kojima su ona i Edi spavali.

"Ne. Ali siguran sam da ćemo saznati."

"Baš ohrabrujuće", reče Edi kiselo.

Roland se osovi na noge. "Hajdemo. Da ne dangubimo."

2

Magla je počela da se razilazi tek pošto su već oko jedan sat bili na drumu. Na smenu su gurali Suzanina kolica i ona su nesrećno poskakivala putem, koji je sada bio posut krupnom, grubom kaldrmom. Do sredine prepodneva, dan je postao vedar, vreo i čist; silueta grada jasno se ocrtavala na jugoistočnom horizontu. Džejku se ona nije činila mnogo drugačijom od siluete Njujorka, iako je mislio da ove zgrade možda nisu tako visoke. Ako se to mesto raspalo, kao što se očigledno dogodilo sa većinom stvari u Rolandovom svetu, odavde se to svakako nije moglo razaznati. Kao i Edi, i Džejk je počeo da gaji neizrečenu nadu da bi mogli tamo da pronađu pomoć... ili makar dobar obrok.

S leve strane, trideset ili četrdeset milja daleko, mogli su da vide široki potes reke Send. Ptice su kružile iznad nje u velikim jatima. Malo-malo pa bi neka skupila krila i obrušila se kao kamen, verovatno u potrazi za ribom. Drum i reka kretali su se lagano jedno prema drugome, iako se tačka spajanja još nije mogla videti.

Napred su mogli da vide još zgrada. Većina je ličila na farme, a sve su izgledale napušteno. Neke od njih su se srušile, ali te ruine kao da je pre načinilo vreme nego nasilje, udaljivši Edijeva i Džejkova nadanja o onome što bi mogli da pronađu u gradu — nadanja koja je svaki od njih držao isključivo za sebe, kako mu se drugi ne bi rugali. Mala krda dlakavih zveri pasla su po ravnici. Držala su se podalje od druma, osim kada bi ga prelazila, a to su činila brzo, u galopu, poput gomila male dece uplašene od saobraćaja. Džejku su životinje ličile na bizone.. osim što je video nekolicinu sa po dve glave. Pomenuo je to Rolandu, i revolveraš je klimnuo glavom. "Mutići."

"Kao pod planinama?" Džejk je čuo strah u sopstvenom glasu i znao je da mora da ga je čuo i revolveraš, ali nije mogao da ga istisne. Sećao se vrlo dobro beskrajnog košmarnog putovanja na dresini.

"Mislim da ovde mutantni sojevi izumiru. Stvorenja koja smo zatekli pod planinama još su bivala sve gora."

"A tamo?" Džejk pokaza prema gradu. "Hoće li i tamo biti mutanata, ili..." Ustanovio je da je to najbliže izrazu njegovih nadanja.

Roland slegnu ramenima. "Ne znam, Džejk. Rekao bih ti da znam."

Prolazili su pored prazne zgrade — gotovo sigurno seoske kuće — koja je delimično izgorela. Ali to je mogao da izazove i grom, pomisli Džejk, i zapita se šta pokušava da uradi — da to sebi objasni, ili da se zavarava.

Roland ga zagrli, pročitavši mu možda misli. "Nema koristi čak ni od pokušaja da se pogodi, Džejk", reče on. "Šta god da se ovde dogodilo, dogodilo se odavno."

On pokaza. "Ono tamo je verovatno bio koral. Sada je tu samo nekoliko motki koje izbijaju iz trave."

"Svet je krenuo dalje, je l' tako?"

Roland klimnu glavom.

"Šta je sa ljudima? Jesu li oni otišli u grad, šta misliš?"

"Neki možda jesu", reče Roland. "Neki su još tu negde."

"Šta?" Suzana se trže i osvrnu da ga pogleda, zaprepašćena.

Roland klimnu glavom. "Posmatraju nas proteklih nekoliko dana. Nema mnogo ljudi koji borave u ovim zgradama, ali nekolicina je tu. Biće ih sve više kako se budemo približavali civilizaciji." On zastade. "Ili onome što je bilo civilizacija."

"Kako znaš da su tamo?" upita Džejk.

"Nanjušio sam ih. Video sam nekoliko bašti namerno skrivenih iza zasada korova, kako bi se sakrili plodovi. I najmanje jednu ispravnu vetrenjaču daleko pozadi, u jednom šumarku. Većinom je, ipak, reč o osećaju... kao da na licu imaš senku umesto sunčeve svetlosti. Prtpostavljam da će s vremenom to i vama doći."

"Misliš li da su opasni?" upita Suzana. Prilazili su velikoj, oronuloj zgradi koja je nekada mogla da bude skladište ili napuštena seoska tržnica, i ona je pogleda nelagodno, sa šakom na dršci revolvera koji je nosila na grudima.

"Da li nepoznati pas ujeda?" uzvrati revolveraš.

"Šta to znači?" upita Edi. "Mrzim kada počneš sa tim svojim zenbudističkim sranjima, Rolande."

"To znači da ne znam", reče Roland. "Ko je taj čovek Zen Budizam? Je li i on mudar kao ja?"

Edi je gledao Rolanda dugo, dugo, pre nego što je zaključio da je revolveraš napravio jednu od svojih retkih šala. "Ma daj, beži tamo", reče on. Video je kako se ugao Rolandovih ustiju trza pre nego što se okrenuo. Kada je Edi ponovo počeo da gura Suzanina kolica, nešto drugo zapade mu za oko. "Hej, Džejk!"

uzviknu on. "Mislim da si stekao prijatelja!"

Džejk se osvrnu i veliki kez raširi mu se licem.

Četrdeset jardi pozadi, mršavi bambur je s mukom hramao za njima i njuškao po korovu koji je rastao između okrunjenih komada kaldrme Velikog druma.

3

Nekoliko sati kasnije, Roland je najavio zaustavljanje i rekao im da budu spremni.

"Za šta?" upita Edi.

Roland ga okrznu pogledom. "Za bilo šta."

Bilo je možda tri sata popodne. Stajali su na mestu gde se Veliki drum uspeo uz dugi, valoviti hrbat koji se pružao dijagonalno preko ravnice kao nabor na najvecem čarsavu na svetu. Ispod i iza, drum je prolazio kroz prvu pravu varoš koji su videli. Izgledao je napušteno, ali Edi nije zaboravio jutrošnji razgovor.

Rolandovo pitanje — Ujeda li nepoznati pas? — nije više izgledalo toliko zenasto.

"Džejk?"

"Šta je?"

Edi klimnu glavom prema dršci 'rugera' koja je virila iz kaiša Džejkovih farmerki — rezervnog para koji je strpao u ranac pre nego što je otišao od kuće.

"Hoćeš da ti ja to nosim?"

Džejk baci pogled na Rolanda. Revolveraš samo slegnu ramenima, kao da veli: Izaberi sam.

"Važi." Džejk ga pruži. Skinu ranac, prekopa ga i izvuče pun magacin. Mogao je da se seti kako je posezao iza okačenih fascikli u jednoj od fioka očevog radnog stola da bi došao do njega, ali sve to izgledalo je kao da se dogodilo veoma davno. Ovih dana, razmišljanje o njegovom životu u Njujorku i učeničkoj karijeri u Pajperu bilo je kao gledanje u teleskop s pogrešne strane.

Edi uze magacin, pregleda ga, nabi ga u ležište, proveri da li je zakočen, a onda strpa 'rugera' za sopstveni pojas.

"Slušajte me dobro i obratite pažnju", reče Roland.

"Ako ima ljudi, verovatno će biti stari i mnogo zastrašeniji od nas nego što smo mi od njih. Mlađi su odavno otišli. Malo je verovatno da ovi što su ostali imaju vatreno oružje — u stvari, naši pištolji će verovatno biti prvi koje će oni ikada videti, ako se možda izuzme koja slika u starim knjigama. Ne pravite preteće pokrete. A ono pravilo iz detinjstva i dalje je dobro: govorite tek kada vam se obrate."

"Šta je sa lukovima i strelama?" upita Suzana.

"Da, to možda imaju. Isto tako i koplja i tojage."

"Ne zaboravite kamenje", reče Edi sumorno, zagledan u grupu drvenih građevina. Mesto je izgledalo kao grad duhova, ali ko je mogao to sa sigurnošću da zna? "A ako im kamenje fali, tu je uvek kaldrma sa druma."

"Da, uvek postoji nešto", složi se Roland. "Ali mi nećemo započeti neprilike — da li je to jasno?"

Oni klimnuše glavama.

"Možda bi lakše bilo zaobići", reče Suzana.

Roland klimnu glavom, ne skidajući oči sa jednostavne geografije pred njima. Drugi drum ukrštao se sa Velikim drumom u centru varoši, tako da su oronule zgrade izgledale kao središte mete u teleskopu dalekometne puške. "Bilo bi, ali nećemo to učiniti. Obilaženje je loša navika koja se lako stiče.

Uvek je bolje ići pravo dalje, osim ako za suprotno ne postoji dobar, vidljivi razlog. Ovde ne vidim razlog da ne idemo pravo. A ako i ima ljudi, pa, to može da bude i dobro. Dobro bi nam došlo da se sa nekim posavetujemo."

Suzana pomisli da Roland sada izgleda drugačije, i nije smatrala da je to jednostavno zato što su mu glasovi u glavi prestali. Ovakav je bio kada je još mogao da vodi ratove i ljude, kada je još imao stare prijatelje oko sebe, pomislila je. Takav je bio pre nego što je svet krenuo dalje, a i on sa svetom, u poteri za tim Valterom. Ovakav je bio pre nego što ga je Velika Praznina okrenula samom sebi i načinila ga čudakom.

"Oni možda znaju šta znače ti zvuci bubnjeva", predloži Džejk.

Roland ponovo klimnu glavom. "Sve što znaju — naročito o gradu — dobro će nam doći, ali nema potrebe misliti previše unapred o ljudima koji možda i ne postoje."

"Da vam kažem", reče Suzana, "ja se ne bih pokazala da nas ugledam. Četvoro ljudi, od njih troje naoružano? Verovatno ličimo na bandu onih drevnih odmetnika iz tvojih priča, Rolande — kako ih ono zovete?"

"Kopci." Leva šaka pade mu na dršku od sandalovine preostalog revolvera i on ga malo izvuče iz futrole. "Ali nijedan kobac nikada nije nosio ovakav pištolj, i ako postoje stari stanovnici u onom selu, znaće to. Hajdemo."

Džejk baci pogled iza njih i vide da bambur leži na drumu sa njuškom između kratkih prednjih šapa i posmatra ih pažljivo. "Oj!" doviknu mu Džejk.

"Oj!" uzvrati bambur odjekom, i smesta se uskobelja na noge.

Oni krenuše niz plitki brežuljak ka varoši, dok je Oj trčkarao za njima.

4

Dve zgrade na rubu varoši bile su spaljene; ostatak varoši izgledao je prašnjavo, ali netaknuto. Prošli su pored napuštene konjušnice s leve strane, pored zgrade koja je mogla biti tržnica s desne, a onda ušli u sam grad — takav kakav je bio. Sa obe strane druma stajalo je možda po tuce trošnih zgrada. Između nekolicine prolazile su uličice. Drugi drum, od utabane zemlje, mahom zarastao u ravničarsku travu, pružao se od severoistoka prema jugozapadu.

Suzana pogleda njegov severoistočni ogranak i pomisli: Nekada su na reci bile barže, a negde niz taj drum nalazilo se pristanište, možda i drugi oronuli gradić, sačinjen mahom od saluna i straćara, izgrađen oko njega. Bila je to poslednja tačka za trgovinu pre nego što se barže spuste do grada. Kola sa arnjevima prolazila su kroz ovo mesto ka onome, pa ponovo natrag. Pre koliko vremena?

Nije znala — ali po tome kako je ovo mesto izgledalo, bilo je to davno.

Negde je zarđala šarka monotono škripala. Na nekom drugom mestu, kapak je samotno lupkao tamo-amo njihan vetrom iz ravnice.

Pred zgradama su se nalazili stubići za vezivanje konja i većina je bila polomljena. Nekada su tamo bili daščani trotoari, ali sada je većina dasaka nedostajala i trava je rasla kroz rupe gde su one bile. Znaci na zgradama izbledeli su, ali neki su se još mogli pročitati, ispisani iskvarenim oblikom engleskog koji je predstavljao, pretpostavljala je, ono što je Roland nazivao nižim govorom. HRANAI ZRNEVLJE, pisalo je na jednom, i ona je pretpostavljala da tu treba da piše hranivo i zrnevlje. Na lažnoj fasadi do njega, ispod nezgrapnog crteža ravničarskog bizona koji leži u travi, bile su reči ODMOR JELO PIĆE. Ispod znaka, leptir-vrata visila su ukrivo i pomerala se malo na vetru.

"Je li to salun?" Nije znala tačno zbog čega šapuće, ali znala je da ne može da progovori normalnim tonom. Bilo bi to kao da je odsvirala 'Planinski okršaj' na bendžu usred sahrane.

"Bio je", reče Roland. On nije šaputao, ali glas mu je bio dubok i zamišljen. Džejk je hodao blizu njega i obazirao se nervozno. Iza njih, Oj se približio na deset jardi. Trčkarao je brzo i njihao glavom s jedne na drugu stranu poput klatna, dok je ispitivao zgrade.

Sada Suzana poče to da oseća: tu senzaciju da je neko posmatra. Bila je upravo onakva kako ju je Roland opisao, osećaj da je senka zamenila sunčevu svetlost.

"Ovde ima ljudi, zar ne?" šapnu ona.

Roland klimnu glavom.

Na severoistočnom uglu raskrsnice stajala je zgrada sa drugim znakom koji je prepoznala: HOSTEL, pisalo je, i LEŽAJEVI. Izuzev crkve sa nakrivljenim tornjem dalje napred, bila je to najviša zgrada u gradiću — trospratnica. Pogledala je naviše na vreme da ugleda beli nejasan pokret, svakako lice, koje se odmaklo od jednog prozora bez stakla. Najednom je želela da ode odavde. Roland je, međutim, diktirao spor, siguran korak, i pretpostavljala je da zna zbog čega. Žurba bi možda posmatračima saopštila da se oni plaše... i da mogu biti nadvladani. Svejedno...

Na raskršću, ulice koje su se ukrštale širile su se i stvarale gradski trg zarastao u travu i korov. U središtu se nalazio erodirani kameni putokaz. Iznad njega, metalna kutija visila je na oklembešenom zarđalom kablu.

Roland je hodao prema putokazu sa Džejkom kraj sebe. Edi je za njima gurao Suzanina kolica. Trava je šaputala među njihovim žbicama, a vetar joj je golicao obraz uvojkom kose. Dalje niz ulicu, kapak je lupao, a šarka cvilela. Ona zadrhta i ukloni kosu rukom.

"Voleo bih da požurimo", reče Edi tihim glasom.

"Podilaze me žmarci od ovog mesta."

Suzana klimnu glavom. Pogledala je unaokolo po trgu i ponovo je gotovo bila u stanju da vidi kako je on izgledao pijačnim danom — trotoari puni ljudi, nekoliko gradskih dama sa korpama preko ruke, većina vozači zaprega i odrpani ljudi sa barži (nije znala zašto je bila toliko sigurna u barže i ljude sa barži, ali bila je); zaprege koje prolaze kroz gradski trg, one na nepopločanom drumu praćene zagušljivim oblacima žute prašine dok vozači šibaju konje (volovi, bili su to volovi)

putem. Mogla je da vidi ta kola, prašnjavo platno privezano preko bala tkanine na nekima od njih i piramide bačvi premazanih katranom na drugima; mogla je da vidi volove, u jarmovima dva po dva, kako strpljivo vuku i strižu ušima zbog muva koje im zuje oko ogromnih glava; mogla je da čuje glasove, smeh i klavir u salunu koji prodorno svira neku živahnu melodiju nalik na 'Bufalo devojke' ili 'Dragu Keti.'

Kao da sam živela ovde u nekom drugom životu, pomisli ona.

Revolveraš se nagnu nad zapis na putokazu. "Veliki drum", pročita on. "Lud, stotinu i šezdeset točkova."

"Točkova?" upita Džejk.

"Stara mera."

"Jesi li čuo za Lud?" upita Edi.

"Možda", reče revolveraš. "Kada sam bio jako mali."

"Stvarno ima ludo ime", reče Edi. "Možda to i nije tako dobar znak."

Džejk je razgledao istočnu stranu kamena. "Rečni drum. Napisano je na čudan način, ali tako stoji."

Edi pogleda zapadnu stranu putokaza. "Ovde piše Džimtaun, četrdeset točkova. Zar to nije rodno mesto Vejna Njutna, Rolande?"

Roland ga pogleda belo.

"Ma, nije nego", reče Edi i zakoluta očima.

Na jugozapadnom uglu trga nalazila se jedina kamena građevina u mestu — zdepasta, prašnjava kocka sa zarđalim rešetkama na prozorima.

Kombinacija sreskog zatvora i sudnice, pomisli Suzana. Videla je slične dole, na jugu: dodaj nekoliko kosih mesta za parkiranje s prednje strane, i nećeš moći da vidiš nikakvu razliku. Nešto je bilo napisano preko fasade zgrade izbledelom žutom bojom. Mogla je to da pročita, i mada nije mogla da razume, to je natera da poželi više nego ikada da napusti ovaj grad.

CRKNITE, PUBIĆI, pisalo je tamo.

"Rolande!" Kada je obratio pažnju na nju, ona pokaza na grafiti. "Šta to znači?"

On pročita i zavrte glavom. "Ne znam."

Ona se ponovo obazre. Trg je sada izgledao manji, a zgrade kao da su se nadnosile nad njih. "Možemo li da odemo odavde?"

"Ubrzo." On se sagnu i izvuče mali komad kaldrme sa druma. Poče da se poigrava njime u levoj ruci, zagledan u metalnu kutiju koja je visila iznad putokaza. On zabaci ruku i Suzana shvati, za tren prekasno, šta namerava da uradi.

"Ne, Rolande!" uzviknu ona, a onda se skupi od zvuka sopstvenog užasnutog glasa.

On ne obrati pažnju, već hitnu kamen naviše. Gađao je precizno, kao i uvek, i kamen udari tačno u središte kutije sa šupljim, metalnim praskom. Začu se zujanje mehanizma unutra, i zarđala zelena zastavica razvi se iz proreza sa strane. Kada je ušla u ležište, načas se oglasi zvonce. Na zastavici je krupnim crnim slovima bila napisana reč KRENI.

"Đavo da me nosi", reče Edi. "Pa to je semafor iz burleski. Ako ga ponovo pogodiš, hoće li reći STOJ?"

"Imamo društvo", reče Roland tiho, i pokaza prema zgradi koju je Suzana smatrala sreskim sudom. Iz nje su izašli muškarac i žena, i sada su silazili kamenim stepenicama. Osvojio si vašarsku lutku, Rolande, pomisli ona. Stariji su od Boga, oboje.

Muškarac je nosio radni kombinezon i ogroman slamnati sombrero. Žena je hodala sa šakom na njegovom golom, suncem opaljenom ramenu. Ona je nosila pletenu haljinu domaće izrade i slamnati šešir širokog isturenog oboda, i dok su se približavali putokazu, Suzana vide da je ona slepa, i da nesreća koja joj je oduzela vid mora da je bila izuzetno užasna.

Tamo gde su joj bile oči, sada su se nalazile samo dve prazne duplje sa tkivom ožiljka. Izgledala je i prestravljeno i zbunjeno.

"Jesu l' to kopci, Saj?" uzviknu ona napuklim, podrhtavajućim glasom. "Pobiće nas zbog tebe, garantujem."

"Umukni, Mersi", odgovori on. Poput žene, i on je govorio sa teškim akcentom koji je Suzana jedva razumela. "Nisu to kopci, ne ovi. Imaju i jednog Pubića, rek'o sam ti to — nijedan kobac nikad nije putov'o sa Pubićem."

Slepa ili ne, ona pokuša da se odmakne od njega.

On opsova i uhvati je za mišicu. "Prekini, Mersi!

Prekini, kažem! Pašćeš, pa će' da se središ, prokletinjo!"

"Nemamo zle namere", doviknu im revolveraš.

Koristio je Uzvišeni govor, i na njegov zvuk, starčeve oči blesnuše nevericom. Žena se okrenu natrag, pomerivši slepo lice u njihovom pravcu.

"Revolveraš!" uzviknu čovek. Glas mu je bio isprekidan i drhtav od iznenađenja. "Bogamu! Znao sam! Znao!"

On potrča preko trga prema njima, povukavši ženu za sobom. Ona je posrtala bespomoćno i Suzana je čekala neizbežni trenutak kada će morati da padne.

Ali, muškarac pade prvi, teško, na kolena, a ona se bolno prući kraj njega po kaldrmi Velikog druma.

5

Džejk oseti nešto krznato kraj članka i spusti pogled. Oj je čučao kraj njega i izgledao preplašenije nego ikada. Džejk posegnu rukom i oprezno ga pomazi po glavi, podjednako da bi ga utešio, kao i da bi i sam imao nekakvu utehu. Krzno mu je bilo svilenkasto, neverovatno meko. Za trenutak je mislio da će bambur pobeći, ali on je samo podigao pogled prema njemu, liznuo mu šaku, a onda ponovo pogledao dvoje pridošlica. Muškarac je pokušavao da pomogne ženi da ustane i to mu nije baš uspevalo.

Ona je krivila glavu tamo-amo uzbuđeno i zbunjeno.

Čovek po imenu Saj posekao je dlanove na kaldrmi, ali nije na to obraćao pažnju. Odustao je od pokušaja da pomogne ženi, skinuo sombrero i stavio ga na grudi. Džejku je ovaj izgledao veliki poput korpe od jednog bušela. "Da si nam dobrodoš'o, revolverašu!"

povika on. "Dobrodoš'o, jašta! Mislio sam da ste svi propali na ovoj zemlji, nego šta sam!"

"Zahvaljujem ti za dobrodošlicu", reče Roland Uzvišenim govorom. On nežno spusti ruke na mišice slepe žene. Ona se skupi za trenutak, a onda opusti i dopusti mu da joj pomogne da ustane. "Stavi šešir na glavu, stari. Sunce je vrelo."

On učini tako, a onda ostade prosto da stoji tamo, zagledan u Rolanda sa sjajem u očima. Trenutak ili dva kasnije, Džejk shvati otkud taj sjaj. Saj je plakao.

"Revolveraš! Rek'o sam ti, Mersi! Vid'o sam gvožduriju za pucanje, i rek'o sam ti!"

"Nisu kopci?" upita ona, kao da nije u stanju to da poveruje. "Jesi li siguran da nisu kopci, Saj?"

Roland se okrenu prema Ediju. "Proveri da li je Džejkov pištolj zakočen, pa joj ga daj."

Edi izvuče 'ruger' iz pojasa, proveri da li je zakočen, a onda ga oprezno stavi slepoj ženi u ruke. Ona uzdahnu, umalo da ga ne ispusti, pa sa čuđenjem pređe rukama po njemu. Ona okrenu prazne duplje u kojima su joj se nekada nalazile oči ka muškarcu.

"Pištolj!" šapnu ona. "Tako mi mog posvećenog šešira!"

"Jakako, nekakav jeste", odgovori starac sa omalovažavanjem, uzevši joj ga i vrativši ga Ediju, "ali revolveraš ima pravi, a ona žena tamo ima još jedan.

Ona ima i mrku kožu, k'o što je moj taja prič'o da su imali ljudi iz Garlana."

Oj se oglasi kreštavim i zviždukavim lavežom.

Džejk se okrenu i vide da još ljudi dolazi ulicom — ukupno njih petoro ili šestoro. Poput Saja i Mersi, svi su bili stari, a jedno od njih, žena koja je hramala sa štapom kao veštica u bajci, izgledala je baš drevno.

Dok su se približavali, Džejk shvati da su dvojica muškaraca blizanci. Duga bela kosa padala im je na ramena zakrpljenih košulja domaće izrade. Koža im je bila bela kao fino platno, a oči ružičaste. Albini, pomisli on.

Starica lm je izgleda bila vođa. Ona je hramala prema Rolandovoj grupi sa svojim štapom i zurila u njih prodornim očima zelenim kao smaragdi. Bezuba usta su joj bila duboko uvučena. Rub starog šala koji je nosila lepršao je na prerijskom lahoru. Oči joj se zaustaviše na Rolandu.

"Zdravo da si, revolverašu! Dobro da si došao!" I sama je progovorila Uzvišenim govorom i, kao i Edi i Suzana, Džejk je savršeno razumeo reči, mada je pretpostavljao da bi ih u sopstvenom svetu čuo kao obično blebetanje. "Dobrodošao u Rečni Prelaz!"

Revolveraš skinu šešir, i sada joj se pokloni, kucnuvši se po grlu tri puta, brzo, obogaljenom desnom šakom. "Neka ti je hvala, Stara Majko."

Ona se slobodno zakikota na to i Edi najednom shvati da se Roland istovremeno našalio i uputio joj kompliment. Ono na šta je Suzana već pomislila sada pade i njemu na pamet. Ovakav je bio.. i ovakve je stvari radio. Makar delimično.

"Možda i jesi revolveraš, ali pod odećom si samo još jedan budalasti muškarac", reče ona, vrativši se na niži govor.

Roland se ponovo pokloni. "Pred lepotom sam uvek bio budalast, majko."

Ovog puta ona stvarno prsnu u smeh. Oj se skupi uz Džejkovu nogu. Jedan od albina blizanaca jurnu napred da prihvati staricu dok se ona zanosila unazad na prašnjavim, ispucalim cipelama. Ona ipak i sama povrati ravnotežu, pa mu zapovednički mahnu rukom da se udalji. Albin se povuče.

"Jesi l' u nekoj potrazi, revolverašu?" Njene zelene oči lukavo su sijale ka njemu; izborani džep njenih usta preživao je.

"Da", reče Roland. "Tragamo za Mračnom Kulom."

Ostali su izgledali samo zbunjeno, ali starica se trgla i pokazala znak urokljivog oka — ne prema njima, shvati Džejk, već prema jugoistoku, duž staze Zraka.

"Žao mi je što to čujem!" uzviknu ona. "Jer niko ko je krenuo da traga za tom crnom džukelom nikad se nije vratio! Tako je govorio moj deda, i njegov deda pre njega! Niti jedan jedini!"

"Ka", reče revolveraš strpljivo, kao da to objašnjava sve... a za Rolanda, shvatao je Džejk lagano, tako je i bilo.

"Da", složi se ona, "ta crna džukela, ka! No dobro, uradićeš kako se od tebe traži, živećeš duž svoje staze, i umrećeš kad ona dospe do čistine u šumarku. Hoćeš da lomiš pogaču sa nama pre nego što nastaviš dalje, revolverašu? Ti i tvoja družina vitezova?"

Roland se ponovo pokloni. "Mnogo je vremena prošlo otkad smo lomili pogaču sa nekim drugim, Stara Majko. Ne možemo ostati dugo, ali da — ješćemo vašu hranu sa zahvalnošću i zadovoljstvom."

Starica se okrenu ostalima. Progovori napuklim i zvonkim glasom — a opet, reči koje je izgovorila, a ne ton kojim je to učinila, bile su ono od čega su Džejku jurnuli žmarci niz leđa: "Gledajte, povratak belog!

Posle zlih stvari i zlih vremena, belo se ponovo vraća!

Budite dobra srca i držite glave visoko, jer ste doživeli da vidite kako se točak ka još jednom okreće!"

6

Starica, čije je ime bilo Tetka Talita, povela ih je preko gradskog trga prema crkvi sa nakrivljenim tornjem bila je to Crkva Večne Krvi, sudeći po izbledeloj tabli na podivljalom travnjaku. Preko tih reči bila je ispisana nova poruka, zelenom farbom, izbledelom tako da se jedva razaznavala: SMRT SEDOKOSIMA.

Ona ih povede kroz oronulu crkvu, skakućući brzo centralnim prolazom pored rascepljenih i prevrnutih klupa, niz kratko stepenište i u kuhinju toliko drugačiju od ruine iznad da je Suzana zatreptala od iznenađenja. Ovde se sve caklilo. Drveni pod bio je veoma star, ali redovno su ga mazali i sijao je sopstvenim spokojnim unutrašnjim svetlom. Crni šporet zauzimao je čitav jedan ugao. Bio je besprekoran, a drva smeštena u nišu od cigala kraj njega izgledala su i dobro odabrana i odgovarajuće stara.

Njihovoj grupi pridružilo se još troje staraca, dve žene i muškarac koji je hramao uz pomoć štake i drvene noge. Dve žene prišle su kredencima i počele tamo da posluju; treća je otvorila trbuh šporeta i kresnula dugu sumpornu šibicu uz drva koja su već bila uredno poslagana unutra; četvrta je otvorila nova vrata i sišla niz kratko stepenište u nešto što je ličilo na hladnu ostavu. Tetka Talita je, u međuvremenu, povela ostale kroz prostrani ulaz u zadnji deo crkvene zgrade. Mahnula je štapom prema dva stola sa nogarama smeštena tamo pod čistim, ali iskrzanim stolnjakom, i dva postarija albina gotovo smesta odoše tamo i počeše da se hrvaju sa jednim od njih.

"Hodi, Džejk", reče Edi. "Da im pomognemo."

"Jok!" rečeTetka Talita oštro. "Možda smo stari, ali ne treba nam niko da nam pomaže! Još ne, mladac!"

"Pusti ih", reče Roland.

"Stare lude će da se okilave", promrmlja Edi, ali krenu za ostalima, ostavivši starce sa njihovim odabranim stolom.

Suzana uzdahnu kada je Edi podiže iz stolice i pronese kroz zadnja vrata. Ovo nije bio travnjak, već prava izložba, sa cvetnim zasadima koji su buktali poput baklji na mekoj zelenoj travi. Ona vide i nešto cveća koje je prepoznala — neven, cinije i floks — ali većina joj je bila nepoznata. Dok je posmatrala, obad slete na svetloplavu laticu... koja se smesta savi preko njega i čvrsto se stegnu.

"Au!" reče Edi, zagledajući okolo. "Bušova bašta!"

Saj reče: "Ovo je mesto koje održavamo kao u starim danima, pre nego što je svet krenuo dalje. I čuvamo ga skrivenog od onih koji projašu Pubića, Sedokosih, kobaca. Da znaju za njega, oni bi ga spalili..

a nas pobili zbog toga što ga održavamo. Oni mrze sve što je lepo — svi oni. To je jedino što svi ti gadovi imaju zajedničko."

Slepa žena povuče ga za mišicu kako bi ga ućutkala.

"Sada više nema jahača", reče starac sa drvenom nogom. "Već dugo. Oni se drže bliže gradu. Valjda tamo imaju sve što im treba."

Albini blizanci izborili su se sa stolom. Jedna starica išla je za njima i terala ih da požure i sklone joj se više s puta. Nosila je u rukama dva keramička bokala.

"Sedi, revolverašu!" uzviknu Tetka Talita, pokazavši rukom na travu. "Sedite, svi!"

Suzana je osećala miris stotinu suprotstavljenih aroma. Od njih se osećala omamljeno i nestvarno, kao da sve ovo sanja. Jedva je mogla da poveruje u ovaj mali džep Raja, pažljivo skriven iza trošne fasade mrtve varoši.

Druga žena izađe sa čašama na poslužavniku. Čaše nisu bile uparene, ali su zato bile besprekorno čiste, i sunce je svetlucalo na njima kao na kristalu. Ona pruži poslužavnik najpre Rolandu, zatim Tetki Taliti, Ediju, Suzani i, najzad, Džejku. Kada je svako uzeo po čašu, prva žena natočila im je tamnu zlatnu tečnost.

Roland se nagnu bliže Džejku, koji je sedeo raširenih nogu blizu ovalnog zasada svetlozelenog cveća sa Ojem uz sebe. On promrmlja: "Popij samo toliko da ispadneš učtiv, Džejk, da te ne bismo nosili iz grada — ovo je graf — jako jabukovo pivo."

Džejk klimnu glavom.

Talita podiže čašu, i kada Roland učini isto, pridružiše im se i Edi, Suzana i Džejk.

"Šta je sa ostalima?" šapnu Edi Rolandu.

"Oni će biti posluženi posle zdravice. Ćuti sada."

"Hoćeš li nam se obratiti, revolverašu?" upita Tetka Talita.

Revolveraš ustade, sa čašom podignutom u ruci.

Spusti glavu, kao da razmišlja. Nekoliko preostalih stanovnika Rečnog Prelaza posmatralo ga je sa poštovanjem i, pomisli Džejk, sa nešto straha. On konačno ponovo diže glavu. "Hoćete li piti za zemlju, i za dane koji su na njoj prošli?" upita on. Glas mu je bio promukao, drhtav od osećanja. "Hoćete li piti za nekadašnju ispunjenost i za preminule prijatelje?

Hoćete li piti za dobro društvo i dobrodošlicu? Hoće li nas te stvari zadovoljiti, Stara Majko?"

Ona je plakala, vide Džejk, ali lice joj se svejedno razlomilo u osmeh ozarene sreće. . i za trenutak bila je gotovo mlada. Džejk ju je posmatrao sa čuđenjem i iznenadnom, tek pronađenom srećom. Prvi put otkad ga je Edi izvukao kroz vrata, osetio je da mu je senka čuvara vrata zaista napustila srce.

"Da, revolverašu!" reče ona. "Dobro rečeno!

Zadovoljiće nas, nego šta će!" Ona nagnu čašu uvis i ispi je naiskap. Kada je čaša bila prazna, Roland isprazni svoju. Edi i Suzana takođe otpiše, ali uzdržanije.

Džejk okusi svoje piće i iznenadi se kada ustanovi da mu se dopada — nije bilo gorko, kao što je očekivao, već istovremeno i slatko i kiselo, kao jabukovača. Mogao je, međutim, da oseti efekte gotovo odmah, pa je pažljivo odložio čašu u stranu. Oj je njušnu, povuče se, pa spusti njušku na Džejkov članak.

Oko njih, grupica staraca — poslednjih stanovnika Rečnog Prelaza — tapšala je. Većina je, poput Tetke Talite, otvoreno plakala. A sada počeše da kruže i druge čaše — ne tako fine, ali sasvim upotrebljive.

Započe zabava, fina zabava zaista, tog dugog letnjeg popodneva, pod širokim prerijskim nebom.

7

Edi je smatrao da je obrok koji su pojeli tog dana bio najbolji još od onih mitskih rođendanskih gozbi njegovog detinjstva, kada se majka trudila da posluži sve ono što je on voleo — veknu od mesa, pečene krompire, kukuruz u klipu i đavolji kolač sa sladoledom od vanile.

Puka raznovrsnost jela iznetih pred njih — naročito posle meseci koje su proveli hraneći se samo mesom jastoga, mesom jelena i onim šturim zelenišem koji je Roland proglasio jestivim — nesumnjivo je imala nekakve veze sa zadovoljstvom sa kojim je jeo, ali Edi nije mislio da je to jedini odgovor; primetio je da klinac maže tanjir za tanjirom (i svakih nekoliko minuta daje po komad nečega bamburu koji mu je čučao kraj nogu), a Džejk ovde nije bio još ni nedelju dana.

Bile su tu činije paprikaša (komadi bizonskog mesa plutali su u bogatom mrkom sosu punom povrća), tanjiri sa svežim biskvitima, lončići slatkog belog butera i činije lišća koje je ličilo na spanać, ali nije bilo.. baš. Edi nikada nije bio lud za zelenišem, ali čim ga je okusio, neki uskraćeni deo njega probudio se i zavapio za njim. Jeo je dosta od svega, ali njegova potreba za zelenom hranom približavala se pohlepi, a video je i da je Suzana sipa iznova i iznova. Četvoro putnika ispraznilo je tri činije sa lišćem.

Starice i albini blizanci uklonili su sudove. Vratili su se sa komadima torte nagomilanim visoko na dva debela bela tanjira i činijom šlaga. Torta je odavala sladunjavi miris koji je Edija terao da pomisli da je umro i da je dospeo na nebo.

"Šlag je samo od bizona", reče Tetka Talita s omalovažavanjem. "Više nema krava — poslednja je zakovrnula pre trideset godina. Šlag od bizona nije nešto naročito, ali bolje išta nego ništa, kažem ja!"

Ispostavilo se da je torta krcata borovnicama. Edi pomisli da je bolja za klasu od svih torti koje je ikada probao. Dovršio je tri parčeta, zavalio se i zvonko podrignuo pre nego što je stigao da stavi ruku preko usta. Pogledao je oko sebe kao krivac.

Mersi, slepa žena, zakikotala se. "Čula sam to! Neko se zahvalio kuvaru, Tetka!"

"Jesje", reče Tetka Talita, i sama nasmejana. "Vala baš."

Dve žene koje su služile hranu ponovo su se vraćale. Jedna je nosila krčag iz kojeg se pušilo; druga je na poslužavniku oprezno nosila nekoliko debelih keramičkih šolja.

Tetka Talita je sedela za čelom stola, sa Rolandom sa desne strane. Sada se on nagnuo i promrmljao joj nešto u uho. Ona ga je saslušala, osmeh joj se malo pokolebao, a onda je klimnula glavom.

"Saj, Bil i Til", reče ona. "Vas trojica ostanite. Malo ćemo porazgovarati sa ovim revolverašem i njegovim prijateljima, zbog toga što nameravaju da krenu dalje još ovog popodneva. Vi ostali popijte kafu u kuhinji i ne brbljajte mnogo. I budite učtivi pre nego što pođete!"

Bil i Til, albini blizanci, ostaše da sede na začelju stola. Ostali obrazovaše red i krenuše polako pored putnika. Svako se rukovao sa Edijem i Suzanom, a zatim poljubio Džejka u obraz. Dečak je to prihvatio dostojanstveno, ali Edi je mogao da vidi da je istovremeno iznenađen i postiđen.

Kada bi došli do Rolanda, klekli bi pred njim i dodirnuli dršku revolvera od sandalovine, koja je štrčala iz futrole na njegovom levom kuku. On bi im stavio ruke na ramena i poljubio ih u staro čelo. Mersi je bila poslednja; ona je zagrlila Rolanda oko struka i podarila njegovom obrazu vlažan, odjekujući pojubac.

"Nek te bogovi blagoslove i čuvaju, revolverašu!

Kad bi' samo mogla da te vidim!"

"Ponašaj se kako priliči, Mersi!' reče Tetka Talita oštro, ali Roland to prenebregnu i nagnu se iznad slepe žene. On joj nežno, ali čvrsto, uze ruke u svoje, pa ih podiže do svog lica. "Vidi me kroz njih, lepotice", reče on i sklopi oči kada njeni prsti, zbrčkani i izobličeni od artritisa, nežno zapipaše po njegovom čelu, obrazima, usnama i bradi.

"Da, revolverašu!" prodahta ona, podigavši prazne duplje ka njegovim svetloplavim očima. "Vidim te jako dobro! To j' dobro lice, ali puno tuge i brige. Plašim se za tebe i tvoje."

"A opet, lepo smo se sastali, zar ne?" upita on, i smesti joj nežni poljubac na glatku, istrošenu kožu čela.

"Da — jesmo. Jesmo. Fala ti za poljubac, revolverašu. Od srca ti zahvaljujem."

"Hajde, Mersi", reče Tetka Talita blažim glasom.

"Uzmi svoju kafu."

Mersi se osovi na noge. Starac sa štakom i drvenom nogom povede njenu šaku do kaiša svojih pantalona.

Ona ga zgrabi i, uz poslednji pozdrav Rolandu i njegovoj grupi, dopusti da je odvede.

Edi obrisa oči, koje su bile vlažne. "Ko ju je oslepeo?" upita on promuklo.

"Kopci", reče Tetka Talita. "I to gvožđem za žigosanje stoke. Rekoše da je to zato što i' je drsko gledala. Pre dva'es' pet godina to beše. Popijte sada kafu, svi! Gadna je kad je vruća, al' kad se oladi nije ništa bolja od drumskog blata."

Edi prinese šolju ustima i srknu za probu. Ne bi on to baš nazvao drumskim blatom, ali nije bila baš ni 'Plava planinska mešavina.'

Suzana proba svoju i reče zapanjeno: "Pa ovo je cigura!"

Talita je pogleda. "To ne znam. Znam samo da je falš, i falš kafa je jedino što imamo otkad sam ja dobila žensku kletvu — a i ta kletva je sa mene skinuta davno, davno."

"Koliko ste zaista stari, gospo?" upita Džejk iznenada.

Tetka Talita ga pogleda, iznenađena, pa se zakikota.

"Uistinu, dečko, ne mogu da se setim. Sećam se da sam sedela na istom ovom mestu i slavila svoj osamdeseti rođendan, ali tog dana na travnjaku je sedelo više od pedeset ljudi, a Mersi je još imala oči." Njene oči spustiše se ka bamburu koji je ležao uz Džejkove noge.

Oj nije sklonio njušku sa Džejkovog članka, ali je podigao zlatom uokvirene oči da je pogleda. "Bambur, tako mi svega! Davno je bilo kada sam videla bambura u društvu ljudi... izgleda da su zaboravili dane kada su hodali zajedno sa ljudima."

Jedan od albina blizanaca sagnu se da pomazi Oja.

Oj uzmače od njega.

"Nekada su čuvali ovce", reče Džejku Bil (ili možda Til). "Jesi l' znao to, mladac?"

Džejk odmahnu glavom.

"Priča li?" upita albino. "Neki su umeli, u stara vremena."

"Da, priča." On spusti pogled ka bamburu, koji je vratio glavu na Džejkov članak čim je nepoznata ruka napustila njegovo neposredno okruženje. "Kaži svoje ime, Oj."

Oj ga je samo gledao odozdo.

"Oj!" podstaknu ga Džejk, ali Oj je ćutao. Džejk pogleda Tetka Talitu i blizance, pomalo razočaran.

"Pa, priča. . ali izgleda samo kad se to njemu hoće."

"Taj dečak ne izgleda kao da pripada ovde", reče Tetka Talita Rolandu. "Odeća mu je čudna... a i oči su mu čudne."

"Nije dugo ovde." Roland se osmehnu Džejku, a Džejk mu nesigurno uzvrati osmeh. "Za mesec ili dva, niko neće moći da vidi ništa čudno na njemu."

"Da? Pitam se da l' je baš tako. A odakle dolazi?"

"Izdaleka", reče revolveraš. "Sa jako dalekog mesta."

Ona klimnu glavom. "A kada će se vratiti?"

"Nikad", reče Džejk. "Ovo je sada moj dom."

"Nek se onda bogovi sažale na tebe", reče ona, "jer sunce zalazi u ovom svetu. Zalazi zauvek."

Suzana se na to nelagodno promeškolji; jedna ruka spusti joj se na trbuh, kao da oseća mučninu u želucu.

"Suz?" upita Edi. "Jesi li dobro?"

Ona pokuša da se osmehne, ali bio je to slab pokušaj; njeno uobičajeno samopouzdanje i pribranost kao da su je privremeno napustili. "Da, naravno. Samo su me nešto podišli žmarci."

Tetka Talita je pogleda dugim, procenjivačkim pogledom od kog je Suzani bilo neprijatno.. a onda se osmehnu. "'Podišli me žmarci' — ha! To nisam čula sto godina."

"Moj tata je to stalno govorio", osmehnu se Suzana Ediju — ovaj put snažnijim osmehom. "I u svakom slučaju, šta god bilo, sada je prošlo. Dobro sam."

"Šta znate o gradu i o zemlji između njega i ovog mesta?" upita Roland, uzevši šolju s kafom i srknuvši.

"Ima li tamo kobaca? I ko su ovi drugi? Ti Sedokosi i Pubići?"

Tetka Talita duboko uzdahnu.

8

"Ti si sigurno puno toga čuo, revolverašu, a mi znamo samo malo. Jedno što znam jeste ovo: grad je zlo mesto, naročito za ovog dečačića. Za svakog dečačića. Postoji li bilo kakav način da ga zaobiđete dok pratite svoj put?"

Roland podiže pogled i osmotri sada poznati oblik oblaka koji su tekli duž staze Zraka. Na ovom nebu široke ravnice, taj oblik, poput nebeske reke, morao se primetiti.

"Možda", reče on konačno, ali glas mu je bio čudnovato nevoljan. "Pretpostavljam da bismo mogli da obiđemo oko Luda ka jugozapadu i da nastavimo duž Zraka sa suprotne strane.

"Pratite Zrak", reče ona. "Da, tako sam i mislila."

Edi je ustanovio da je njegovo sopstveno gledište o gradu obojeno sve snažnijom nadom da će, kada i ako stignu tamo, pronaći pomoć — ostavljenu robu koja će im pomoći u potrazi, možda čak i neke ljude koji bi mogli da im malo više kažu o Mračnoj Kuli i o tome šta treba da rade kada jednom stignu tamo. Oni zvani Sedokosi, na primer — oni su zvučali kao nekakvi mudri stari vilenjaci koje je neprestano zamišljao.

Bubnjevi su bili jezivi, istina, podsećali su ga na stotinu niskobudžetnih filmova o džungli (uglavom odgledanih na TV-u, uz Henrija i činiju kokica između njih dvojice) gde su basnoslovni stari gradovi za kojima su istraživači tragali bili u ruševinama, a domoroci se degenerisali u plemena krvoločnih ljudoždera, ali Ediju je bilo nemoguće da poveruje da se nešto takvo može dogoditi u gradu koji, bar izdaleka, toliko liči na Njujork. Ako nema mudrih starih vilenjaka ili ostavljene robe, svakako će biti makar knjiga; slušao je kako Roland priča koliko je papir ovde redak, ali svaki grad u kojem je Edi ikada bio apsolutno se davio u knjigama. Možda će pronaći čak i neko transportno sredstvo koje funkcioniše: neki ekvivalent lendrovera dobro bi im došao. To je verovatno bio samo glupavi san, ali kad je pred tobom više hiljada milja nepoznate teritorije, nekoliko glupavih snova svakako se mogu tolerisati, ako ništa drugo, ono da te osokole. I, do đavola, zar te stvari nisu bile makar moguće?

On zausti da kaže nešto od svega toga, ali Džejk progovori pre nego što je on stigao.

"Mislim da ne možemo okolo", reče on, pa pocrvene malo kada su se svi okrenuli da ga pogledaju. Oj se pomeri kraj njegovih nogu.

"Ne?" reče Tetka Talita. "A zašto tako misliš, reci, molim te."

"Da li znate za vozove?" upita Džejk.

Nastade duga tišina. Bil i Til razmeniše pogled pun nelagodnosti. Tetka Talita je samo postojano gledala u Džejka. Džejk nije spuštao oči.

"Čula sam ja za jedan", reče ona. "Možda sam ga čak i videla. Tamo." Ona pokaza prema reci Send. "Davno, kada sam bila mala i svet još nije krenuo dalje... ili bar ne toliko daleko kao sada. Da li ti to pričaš o Blejnu, dečko?"

Džejkove oči blesnuše od iznenađenja i prepoznavanja. "Da! O Blejnu!" Roland je podrobno posmatrao Džejka.

"A otkud ti znaš za Blejna Jednošinca?" upita Tetka Talita.

"Jednošinca?" Džejk je pogleda belo.

"Da, tako su ga zvali. Otkud ti znaš za tu starinu?"

Džejk bespomoćno pogleda Rolanda, a onda ponovo Tetka Talitu. "Ne znam otkud znam."

I to je istina, pomisli Edi iznenada, ali ne i cela istina. On zna više nego što želi ovde da kaže... i mislim da je uplašen.

"To je naš posao, rekao bih", reče Roland suvim, oštrim glasom naredbodavca. "To moraš da pustiš da sami razjasnimo, Stara Majko."

"Da", saglasi se ona brzo. "Sami ćete održati savetovanje. Bolje da takvi poput nas ne znaju."

"Šta je sa gradom?" podstaknu je Roland. "Šta znaš o Ludu?"

"Sada malo, ali ono što znamo, to ćete i čuti." I ona nasu sebi još jednu šolju kafe.

9

Blizanci, Bil i Til, bili su oni koji su u stvari najviše pričali, i kad god bi jedan prekinuo priču, drugi bi je glatko nastavio. Malo-malo pa bi Tetka Talita dodala nešto ili ispravila nešto, a blizanci bi sačekali sa dužnim poštovanjem sve dok ne bi bili sigurni da je završila. Saj uopšte nije progovarao — samo je sedeo sa netaknutom kafom pred sobom, i čupkao nakostrešenu slamu na širokom obodu sombrera.

Zaista, znali su malo, shvatio je Roland brzo, čak i o istorijatu sopstvenog grada (a to ga nije naročito iznenadilo; u nedavnoj prošlosti, sećanja su bledela brzo i sve osim najskorije prošlosti kao da nikada nije ni postojalo), ali ono što su znali bilo je uznemirujuće.

Rolanda ni to nije iznenadilo.

U danima njihovih čukun-čukundedova, Rečni Prelaz bio je u mnogome grad kakav je Suzana zamišljala: trgovačka postaja na Velikom drumu, skromno imućna, mesto gde se roba ponekad prodavala, ali se često trampila. Ono je makar nominalno bilo deo Rečne Baronije, iako su još tada takve stvari kao što su Baronije i Imanja prolazile.

U tim danima bilo je tu lovaca na bizone, mada je trgovina izumirala; krda su bila sve manja, i gadno su mutirala. Meso tih mutiranih životinja nije bilo otrovno, ali bilo je užeglo i gorko. Opet, Rečni Prelaz, smešten između mesta jednostavno nazvanog Pristanište i sela Džimtauna, imao je izvesnog značaja.

Nalazilo se na Velikom drumu, i to samo šest dana putovanja od grada kopnom, a tri baržom. "Osim ako vodostaj reke nije bio nizak", rekao je jedan od blizanaca. "Onda je to trajalo duže, i moj deda je govorio da su postojali periodi kada su barže bile nasukane uzvodno sve do Tomovog Vrata."

Starci, naravno, nisu znali ništa o prvobitnim stanovnicima grada, niti o tehnologijama koje su ovi koristili da sagrade kule i tornjeve; to su bili Veliki Starci, i njihova istorija bila je izgubljena u najudaljenijim predelima prošlosti čak i kada je pradeda Tetka Talite bio mali.

"Zgrade još stoje", rekao je Edi. "Pitam se da li mašine koje su te Veliki Matorci koristili da bi ih sazidali još rade."

"Mož' biti", reče jedan od blizanaca. "Ako je i tako, mladiću, tamo nema niti jednog muškarca ili žene koji bi znao kako njima da upravlja... ili bar ja tako verujem, nego."

"Jok", reče njegov brat suprotstavivši mu se, "sumnjam da Sedokosi i Pubići baš ništa više ne znaju od starih stvari." On pogleda Edija. "Naš tata je govorio da je nekada bilo električnih sveća u gradu.

Ima ih koji vele da bi one još mogle da gore."

"Zamisli to", odgovori Edi začuđeno i Suzana ga snažno uštinu za nogu, pod stolom.

"Da", reče drugi blizanac. Progovorio je ozbiljno, nesvestan Edijevog sarkazma. "Pritisneš dugme i one blesnu jarko, sveće bez toplote, bez fitilja i rezervoara za ulje. A čuo sam jednom, u staro doba, da je Kvik, princ odmetnika, uistinu poleteo u nebo u mehaničkoj ptici. Ali jedno njeno krilo je puklo i on je poginuo u velikom padu, kao Ikar."

Suzana zinu. "Vi znate za priču o Ikaru?"

"Da, gospo", reče on, očito iznenađen što je to njoj čudno. "O onome sa krilima od voska."

"Priče za decu, i jedna i druga", reče Tetka Talita uz prezrivo šmrkanje. "Ja znam da je priča o beskrajnim svetlima istinita, jer sam ih videla svojim očima kada sam još bila mala devojčica, i ona možda još svetle s vremena na vreme, da; ima onih kojima verujem, a koji kažu da su ih viđali u jasnim noćima, mada su duge godine prošle otkad sam ih ja lično videla. Ali, nijedan čovek nikada nije leteo, pa čak ni Veliki Starci."

Svejedno, postojale su neobične mašine u gradu, sazdane da izvode čudne, a ponekad i opasne stvari.

Mnoge od njih su možda još radile, ali stari blizanci smatrali su da sada niko u gradu ne zna da ih pokrene, jer ih nisu čuli godinama.

Ipak, možda bi se to moglo promeniti, pomislio je Edi, dok su mu oči sijale. To jest, ako naiđe neki preduzimljivi, smeli mladi čovek sa malo znanja o čudnim mašinama i beskrajnim svetlima. Možda samo treba da se pronađu prekidači za uključivanje. Mislim, stvarno bi moglo da bude tako jednostavno. Ili su im možda prosto pregoreli osigurači — pomislite samo, prijatelji i komšije! Samo zamenite osigurač od ampera i osvetlite čitavo mesto kao Rino subotom uveče!

Suzana ga ćušnu laktom i upita, tihim glasom, šta je toliko smešno. Edi odmahnu glavom i stavi prst na usne, dobivši za uzvrat od ljubavi svog života iznervirani pogled. Albini su, u međuvremenu, nastavili svoju priču, prepuštajući njeno tkanje jedan drugome sa nesvesnom lakoćom koju može da donese verovatno samo čitav život proveden u zajednici blizanaca.

Pre četiri ili pet generacija, rekli su, grad je još imao mnogo stanovnika i bio relativno civilizovan, mada su žitelji vozili kola s arnjevima i laka otvorena kola širokim bulevarima koje su Veliki Starci nekada sazdali za svoje fantastične kočije bez konja.

Stanovnici grada znali su mnoge veštine i bili ono što su blizanci nazivali 'zanatlijcima', a trgovina je bila živa kako na reci, tako i preko nje.

"Preko nje?" upita Roland.

"Most preko Senda još stoji", reče Tetka Talita, "ili je bar stajao pre dvadeset godina."

"Da, stari Bil Mafin i njegov mali videli su ga pre manje od deset godina", saglasi se Saj, uključivši se prvi put u razgovor.

"Kakav je to most?" upita revolveraš.

"Veliki, sa čeličnim kablovima", reče jedan od blizanaca. "Stoji na nebu kao mreža nekog ogromnog pauka." On dodade stidljivo: "Voleo bi' da ga vidim ponovo pre nego što umrem."

"Do sada se verovatno srušio", reče Tetka Melita sa omalovažavanjem, "i ako je, vala. To je đavolje delo."

Ona se okrenu blizancima. "Ispričajte im šta se dogodilo posle toga, i zašto je grad sada opasan — ne računajući aveti koje se tamo legu, a garantujem da i njih ima na pretek. Ovi ljudi žele da nastave dalje, a sunce je već na zalasku."

10

Ostatak priče bio je samo još jedna verzija priče koju je Roland od Gileada čuo mnogo puta i koju je, u dobroj meri, i sam proživeo. Bila je fragmentarna i nekompletna, nesumnjivo prožeta mitom i dezinformacijama, i njeno linearno razvijanje kvarile su čudnovate izmene — kako u vremenu, tako i u smeru — koje su se sada dešavale u svetu, pa se mogla sažeti u jednu jedinu složenu rečenicu: Nekada je postojao svet koji smo poznavali, ali taj svet je krenuo dalje.

Ovi stari ljudi iz Rečnog Prelaza nisu znali za Gilead, baš kao što ni Roland nije znao za Rečnu Baroniju, a ime Džona Farsona, čoveka koji je Rolandovoj zemlji doneo propast i anarhiju, ništa im nije značilo, ali sve priče o prolasku sveta bile su slične.. previše slične, mislio je Roland, da bi to bila slučajnost.

Veliki građanski rat — možda u Garlanu, možda u udaljenijoj zemlji zvanoj Porla — izbio je pre tri, možda četiri stotine godina. Njegovi koncentrični krugovi širili su se sporo, gurajući pred sobom anarhiju i razdor. Teško da je uopšte postojalo kraljevstvo kadro da se odupre tim sporim talasima, i anarhija je došla u ovaj deo sveta podjednako sigurno kao što noć sledi posle sumraka. Svojevremeno, čitave armije bile su na drumovima, ponekad u napredovanju, ponekad u povlačenju, ali uvek zbunjene i bez dugoročnih ciljeva. Kako je vreme prolazilo, one su se krunile u manje grupe, koje su se degenerisale u lutajuće bande kobaca. Trgovina je posustala, a onda potpuno prestala. Putovanje je od nezgodnog postalo opasno. Na kraju, postalo je gotovo nemoguće. Komunikacije sa gradom postojano su se smanjivale i pre sto dvadeset godina gotovo da su sasvim prestale.

Poput stotine drugih gradova kroz koje je Roland projahao — najpre sa Kutbertom i drugim revolverašima prognanim iz Gileada, zatim sam, u poteri za čovekom u crnom — Rečni Prelaz bio je odsečen i ostavljen da se sam snalazi.

Na ovom mestu Saj je ustao, i njegov glas smesta je opčinio putnike. Govorio je promuklim, ritmičkim tonovima rođenog pripovedača — jednog od onih božanskih budala stvorenih da stapaju pamćenje i sklonost ka izmišljanju u snove vazdušasto zamamne poput paučine zasute kapima rose.

"Poslednji put smo poslali harač u baronijski zamak u vreme mog pradede", rekao je on. "Dvadeset šest ljudi sa kolima punim koža — u to vreme više nije bilo tvrdih novčića, naravno, i to je bilo jedino što su mogli da daju. Bilo je to dugo i opasno putovanje od gotovo osamdeset točkova, i šestorica su izginula usput. Polovinu su pobili kopci koji su krenuli da ratuju u gradu; druga polovina pomrla je što od bolesti, što od đavolje trave.

Kada su konačno stigli, zatekli su pust zamak, ako se izuzmu vrane i kosovi. Zidovi su bili razvaljeni; Državni Dvor zarastao je u korov. Na poljima prema zapadu bila je velika klanica; bila su bela od kostiju i crvena od zarđalih oklopa, tako je rek'o moj pradeda, a glasovi demona kričali su kao istočni vetar iz viličnih kostiju onih koji su tamo pali. Selo iza zamka bilo je spaljeno do temelja i još hiljadu lobanja bilo je poređano po zidovima utvrđenja. Naši su ostavili svoj harač u kožama kod razorene kapije spoljnog bedema jer niko nije smeo da uđe u to mesto puno duhova i stenjanja a onda krenuli nazad, kući. Još deset ih je palo na tom putovanju, tako da se od dvadeset šestorice vratilo samo njih deset, i moj pradeda bio je jedan od njih... ali on je zadobio kosopasicu na vratu i grudima koja ga nije ostavila sve do dana kada je umro. Bila je to radijaciona bolest, ili su tako bar govorili. Posle toga, revolverašu, niko nije napuštao grad. Bili smo ostavljeni sami sebi."

Navikli su se na pljačke kobaca, nastavio je Saj napuklim, ali melodičnim glasom. Postavljene su straže; kada bi ugledali bande jahača kako se približavaju — gotovo uvek sa jugoistoka, Velikim drumom, stazom Zraka, na putu u rat koji je beskrajno besneo u Ludu — žitelji grada krili su se u velikom skloništu koje su iskopali ispod crkve. Povremena oštećenja grada nisu popravljali, kako lutajuće bande ne bi postale radoznale. Većina ih nije bila radoznala; samo bi projahali u galopu, sa lukovima ili ratnim sekirama prebačenim preko ramena, na putu prema zonama za ubijanje.

"O kakvom to ratu govoriš?" upita Roland.

"Da", reče Edi, "šta je sa onim zvukom bubnjeva?"

Blizanci razmeniše brzi, gotovo sujeverni pogled.

"Ne znamo ništa o Božjim bubnjevima", reče im Saj.

"Ništa nismo čuli o njima, niti ih videli. A što se rata u gradu tiče..."

Rat se prvobitno vodio između kobaca i odmetnika s jedne strane, i labave konfederacije umetnika i 'zanatlija' koji su živeli u gradu. Stanovnici su odlučili da se bore umesto da dopuste da ih kopci opljačkaju, da im spale radnje, a onda odvedu preživele u Veliku Prazninu, gde bi gotovo sigurno pomrli. I nekoliko godina uspešno su branili Lud od opakih, ali loše organizovanih grapa pljačkaša koji su pokušavali da ga zauzmu na juriš preko mosta, ili da ga okupiraju sa čamaca i barži.

"Ljudi iz grada koristili su stara oražja", rekao je jedan od blizanaca, "i mada ih je bilo malo, kopci tome nisu mogli da se suprotstave lukovima, topuzima i ratnim sekirama."

"Hoćete da kažete da su ljudi iz grada koristili pištolje?" upita Edi.

Jedan od albina klimnu glavom. "Da, pištolje, ali ne samo pištolje. Bilo je tamo stvari koje su bacale vatrene eksplozije na milju ili dalje. Eksplozije kao od dinamita, samo moćnije. Odmetnici — koji se sada zovu Sedokosi, kao što valjda znate — nisu mogli da urade ništa drugo osim da postave opsadu iza reke, i to su i uradili."

Lud je postao, praktično, poslednja tvrđava i utočište nekadašnjeg sveta. Najbistriji i najsposobniji putovali su tamo iz okolnih krajeva sami, ili udvoje.

Kada je u pitanju bilo testiranje inteligencije, provlačenje kroz načičkane logore i linije fronta onih koji su postavili opsadu predstavljalo je završni ispit za pridošlice. Većina ih je prešla nenaoružana preko ničije zemlje mosta, i oni koji su stigli tako daleko, bili su propušteni. Naravno, neki nisu odgovarali, pa su ih slali napolje, ali oni koji su posedovali znanje ili veštine (ili dovoljno pameti da nešto nauče) smeli su da ostanu. Naročito se cenila veština obrađivanja zemlje; kako se pričalo, svaki veliki park u Ludu pretvoren je u povrtnjak. Pošto su seoski krajevi bili odsečeni, hrana se morala gajiti u gradu, kako ne bi došlo do umiranja od gladi među staklenim kulama i u čeličnim ulicama. Veliki Starci su nestali, njihove mašine predstavljale su misteriju, a preostala nema čuda nisu se mogla pojesti.

Malo po malo, karakter rata počeo je da se menja.

Ravnoteža snaga počela je da prevaže na stranu Sedokosih koji su postavili opsadu — tako su ih zvali zato što su, u proseku, bili mnogo stariji od stanovnika grada. I ovi drugi su starili, naravno. Njih su još znali kao Pubiće, ali u većini slučajeva pubertet je bio davno iza njih. I oni su konačno ili zaboravili kako staro oružje funkcioniše, ili su ga sasvim istrošili.

"Verovatno oboje", progunđao je Roland.

Negde pre devedeset godina — Saj i Tetka Talita već su bili rođeni — pojavila se poslednja banda odmetnika, toliko velika da je prethodnica progalopirala kroz Rečni Prelaz u zoru, a začelje nije prošlo sve dok sunce gotovo nije zašlo. Bila je to poslednja armija koju su ovi krajevi uopšte videli, i vodio ju je ratnik i princ po imenu Dejvid Kvik — isti onaj tip koji je, navodno, poginuo kada se srušio s neba. On je organizovao zbrda-zdola prikupljene ostatke odmetničkih bandi koje su još visile u blizini grada, pobivši sve koji su se protivili njegovim planovima. Kvikova armija Sedokosih nije koristila ni čamce ni most kako bi pokušala da uđe u grad, već je umesto toga sagradila pontonski most nizvodno od njega i napala s boka.

"Od tada rat tinja kao vatra u dimnjaku", dovršila je Tetka Talita. "Malo-malo pa čujemo ponešto od nekoga ko uspe da ode, da, tako je.

Takvi sada dolaze malo češće, jer je most, kako kažu, nebranjen i ja mislim da je vatra gotovo sasvim zgasla. Unutar grada, Pubići i Sedokosi biju se oko ono malo plena što je preostalo, samo što smatram da su potomci kobaca koji su sledili Kvika preko pontonskog mosta sada pravi Pubići, iako ih još zovu Sedokosima. Potomci prvobitnih stanovnika grada sada mora da su stari poput nas, iako i među njima ima poneko mlađi, privučen starim pričama i primamljen znanjem koje tamo možda još leži.

Te dve strane i dalje održavaju staro neprijateljstvo, revolverašu, i obe bi poželele ovog mladića kojeg zoveš Edi. Ako je žena tamne kože plodna, ne bi je ubili iako sujoj noge skraćene; zadržali bi je da rađa decu, jer dece sada ima sve manje, i mada stare bolesti prolaze, neka se još rađaju čudnovata."

Suzana se na to promeškolji, kao da bi rekla nešto, a onda samo otpi poslednje ostatke kafe i zauze pozu za slušanje od maločas.

"Ali, ako bi i poželeli mladića i ženu, mislim da bi žudeli za dečakom."

Džejk se sagnu da ponovo pomazi Ojevo krzno.

Roland mu je video lice i znao je šta misli: ponovo je u pitanju bio prolazak ispod planina, samo još jedna verzija Sporih Mutanata.

"Tebe bi odma' ubili", reče Tetka Talita, "jer ti si revolveraš, čovek van svog vremena i mesta, ne pripadaš nijednoj grupi, i nikome nisi od koristi. Ali dečak se može uzeti, iskoristiti, naučiti da pamti neke stvari, a sve druge da zaboravlja. Oni su svi odreda zaboravili zbog čega su uopšte počeli da se bore; svet je od tada krenuo dalje. Sada se prosto bore na zvuk tih groznih bubnjeva, nekolicina ih je još mlada, a većina dovoljno stara za stolicu za ljuljanje, poput nas ovde, i sve su to glupi matori jarci koji žive samo da bi ubijali i ubijaju da bi živeli." Ona zastade. "Sada, pošto ste saslušali nas stare do kraja, zar se niste uverili da bi najbolje bilo da ih zaobiđete i ostavite ih sopstvenom poslu?"

Pre nego što je Roland mogao da odgovori, Džejk progovori jasnim, čvrstim glasom. "Ispričajte sve što znate o Blejnu Jednošincu", reče on. "Ispričajte o Blejnu i Mašinovođi Bobu."

11

"O kom Mašinovođi?" upita Edi, ali Džejk samo nastavi da gleda u starce.

"Pruga leži tamo iza", odgovori Saj konačno. On pokaza prema reci. "Samo jedna šina, izdignuta visoko na kolijumu od veštačkog kamena, kakav su Starci nekada koristili za ulice i zidove."

"Jednošinski voz!" uzviknu Suzana.

"Blejn Jednošinski voz!"

"Blejn je bol", promrmlja Džejk.

Roland ga pogleda, ali ne reče ništa.

"Ide li taj voz i sada?" upita Edi Saja.

Saj lagano odmahnu glavom. Lice mu je bilo zbunjeno i puno nelagodnosti. "Ne, mladi gospodine — ali u moje vreme i u Tetkino, išao je. Kada smo bili zeleni, i kada je rat u gradu još besneo. Čuli bismo ga pre nego što bismo ga spazili — duboko zujanje, zvuk kakav čuješ ponekad kad se približava gadna letnja oluja — ona puna gromova."

"Da", reče Tetka Talita. Lice joj je bilo izgubljeno i sneno.

"Onda bi naišao on — Blejn Jednošinac, blistajući na suncu, sa njuškom nalik na metak iz tvog pištolja, revolverašu. Dug možda dva točka. Znam da to zvuči kao da je nemoguće, a možda i jeste (bili smo zeleni, morate se podsetiti, i razlika je velika), ali još mislim da je bio toliki, jer kada bi naišao, činilo se da se pruža čitavim horizontom. Brz, nizak, da bi nestao pre nego što uopšte stigneš da ga vidiš kako treba!

Ponekad, u danima kada je vreme bilo loše, vazduh težak, vrištao je kao harpija dok je dolazio sa zapada.

Ponekad je nailazio noću, sa dugim belim svetlom rasutim napred, i taj krik sve bi nas probudio. Bilo je to poput trube za koju kažu da će probuditi mrtve iz grobova na kraju sveta, baš tako."

"Kaži im za pucanj, Saj!" reče Bil ili Til glasom koji je drhtao od strahopoštovanja. "Kaži im za taj bezbožni pucanj koji ga je uvek sledio!"

"Da! Baš sam došao do toga", odgovori Saj pomalo ozlojeđeno. "Kada bi prošao, nekoliko sekundi bila bi tišina... ponekad možda i čitav minut.. a onda bi došlo do eksplozije koja bi zatresla daske, srušila šolje sa polica, a katkad čak i porazbijala stakla na prozorima.

Ali niko nikada nije video ni blesak, ni vatru. Bilo je to poput eksplozije u svetu duhova."

Edi kucnu Suzanu po ramenu, i kada se ona okrenula ka njemu, reče joj bezglasno dve reči: Zvučni zid. Bilo je to ludo — nikada nije čuo za voz koji bi išao nadzvučnom brzinom — ali to je jedino imalo nekakvog smisla.

Ona klimnu glavom i okrenu se ponovo prema Saju.

"To je jedina mašina koju su sazdali Veliki Starci, a koju sam rođenim očima video kako radi", reče on blago, "i ako to nije bilo đavolje delo, onda đavo i ne postoji. Poslednji put sam ga video onog proleća kada sam se venčao sa Mersi, a od tada mora da je prošlo šezdeset godina."

"Sedamdeset", reče Tetka Talita autoritativno.

"A taj voz je išao u grad", reče Roland. "Odande odakle smo mi došli... sa zapada.. iz šume."

"Da", reče novi glas neočekivano, "ali postojao je još jedan.. jedan što je išao iz grada... i mož' biti da taj još radi."

12

Oni se okrenuše. Mersi je stajala kraj cvetnog zasada između zadnjeg dela crkve i stola za kojim su oni sedeli. Hodala je lagano prema zvuku njihovih glasova, ruku raširenih pred sobom.

Saj nespretno ustade, požuri prema njoj što je bolje mogao, i uze je za ruku. Ona mu kliznu rukom oko struka i oni ostadoše da stoje tamo nalik na najstarije mladence na svetu.

"Tetka ti je rekla da popiješ kafu unutra!" reče on.

"Dovršila sam ja kafu odavno", reče Mersi. "Gorko piće, baš ga mrzim. Osim toga — htela sam da čujem razgovor." Ona podiže drhtavi prst i pokaza prema Rolandu. "Želela sam da čujem njegov glas. Lep je i svetao, baš."

"Ištem tvoj oproštaj, Tetka", reče Saj, zagledan pomalo preplašeno u drevnu ženu. "Nikada nije bila pouzdana, a godine je nisu učinile ništa boljom."

Tetka Talita pogleda ka Rolandu. On klimnu glavom, gotovo neprimetno. "Neka priđe i pridruži nam se", reče ona.

Saj je odvede do stola, mršteći se sve vreme. Mersi je samo gledala preko njegovih ramena svojim nevidnim očima, ustiju stisnutih u neprimetnu crtu.

Kada ju je Saj smestio, Tetka Talita se nagnu napred na podlakticama i reče: "E sada, imaš li nešto da nam kažeš, stara sestro-sai, ili si samo zalud zamarala desni?"

"Čujem što čujem. Sluh mi je izoštren kao i pre, Talita — još izoštreniji!"

Rolandova šaka na tren pade do opasača. Kada ju je ponovo podigao na sto, držao je metak među prstima.

On ga baci Suzani, koja ga uhvati. "Dobro čuješ, sai?"

upita on.

"Dovoljno dobro", reče ona okrenuvši se ka njemu, "da znam da si upravo nešto bacio. Svojoj ženi, mislim — onoj mrke kože. Nešto malo. Šta je to bilo, revolverašu? Biskvit?"

"Dovoljno blizu", reče on, osmehujući se. "Čuješ dobro, baš kao što kažeš. Reci nam sada na šta si mislila."

"Postoji još jedan Jednošinac", reče ona, "osim ako to nije onaj isti, samo što vozi drugom trasom. Kako god bilo, drugu trasu je prevaljivao neki Jednošinac..

sve do pre sedam ili osam godina, u svakom slučaju.

Čula sam ga kako napušta grad i zalazi u pustare pozadi."

"Koješta!" uzviknu jedan od albina blizanaca. "Ništa ne zalazi u pustare! Ništa ne može tamo da preživi!"

Ona okrenu lice ka njemu. "Je li voz živ, Tile Tadberi?" upita ona. "Da li mašini pozli od čireva i povraćanja?"

Pa, pomisli Edi da kaže, bio jednom jedan medved...

On razmisli još malo o tome, pa zaključi da bi možda bolje bilo da ćuti.

"Čuli bismo ga i mi", insistirao je drugi blizanac uspaljeno. "Buku o kojoj Saj uvek onako priča.. "

"Ovaj nije pravio pucanj", prizna ona, "ali čula sam onaj drugi zvuk, ono zujanje kakvo čuješ ponekad pošto grom udari negde blizu. Kad je vetar bio jak, i kada je duvao od grada, ja sam to čula." Ona isturi bradu i dodade: "A jedne noći čula sam i pucanj. Iz velike, velike daljine. One noći kada je zaduvao Veliki Čarli i umalo nije skinuo zvonik sa crkve. Mora da je to bilo i dvesta točkova odavde. Možda i dvesta pedeset."

"Trućaš!" uzviknu blizanac. "Žvakala si korov!"

"Sažvakaću ja tebe, Bile Tadberi, ako ne prestaneš da trubiš. Uostalom, nije lepo da jednoj dami kažeš da truća. Zašto..."

"Prekini, Mersi!" zašišta Saj, ali Edi je jedva slušao ovu razmenu ruralnih učtivosti. Ono što je slepa žena rekla za njega je imalo smisla. Naravno da se ne bi čulo probijanje zvučnog zida, ne od voza koji je tek krenuo iz Luda; nije mogao tačno da se seti koliko iznosi brzina zvuka, ali mislio je da je negde oko šesto pedeset milja na sat. Vozu koji kreće iz potpunog mirovanja treba izvesno vreme da dođe do te brzine, a kada do nje stigne, već je suviše daleko da bi se čuo..

osim ako se ne pogode prave okolnosti za slušanje, kao što je Mersi tvrdila da su bile u noći kada je Veliki Čarli — šta god to bilo — zaduvao.

A tu je bilo raznih mogućnosti. Blejn Jednošinac nije bio lendrover, ali možda... možda...

"Nisi čula zvuk tog drugog voza sedam ili osam godina, sai?" upita Roland. "Jesi li siguma da to nije bilo mnogo ranije?"

"Nije moglo da bude", reče ona, "jer poslednji put je to bilo one godine kada je stari Bil Mafin oboleo od krvne bolesti. Jadni Bil!"

"Od tada ima skoro deset godina", reče Tetka Talita, i glas joj je bio neobično blag.

"Zašto nikad nisi rekla da si čula nešto takvo?"

upita Saj. On pogleda revolveraša. "Ne možeš verovati svemu što ona kaže, gospodaru — uvek čezne da bude u centru pažnje moja Mersi."

"Ti, matori čankolizu!" povika ona i pljesnu ga po mišici. "Nisam rekla zato što nisam 'tela da nadmašim priču na koju si ti tol'ko ponosan, ali sad kad je važno to što sam čula, ima i da kažem!"

"Verujem ti, sai", reče Roland, "ali jesi li sigurna da od tada nisi čula zvuke Jednošinca?"

"Ne, od tada nisam. Verujem da je najzad došao do kraja svog puta."

"Pitam se", reče Roland. "Zaista, baš se pitam." On spusti pogled prema stolu, zamislivši se, najednom daleko od svih njih.

Ćuf-ćuf, pomisli Džejk i strese se.

13

Pola sata kasnije ponovo su bili na gradskom trgu, Suzana u kolicima, dok je Džejk podešavao kaiševe ranca, a Oj mu je sedeo kraj pete i posmatrao ga s pažnjom. Činilo se da su samo starešine grada prisustvovale obedu u malom Raju iza Crkve Večite Krvi, jer kada su se vratili na trg, čekalo ih je još tuce ljudi. Oni su pogledali Suzanu i zagledali se malo duže u Džejka (njegova mladost očito im je bila zanimljivija od njene tamne kože), ali bilo je jasno da su došli da vide Rolanda; njihove začuđene oči bile su ispunjene drevnim strahopoštovanjem.

On je živi ostatak prošlosti koju su nekada poznavali samo iz priča, pomislila je Suzana. Gledaju ga onako kako bi religiozni ljudi gledali jednog od svetaca — Petra, Pavla ili Matiju — ako bi ovaj rešio da svrati na pasulj u subotu uveče i da im ispriča kako je to bilo motati se oko Galilejskog Mora sa Isusom Drvodeljom.

Ritual kojim je završen obed sada je ponovljen, samo što su ovaj put u njemu učestvovali svi u Rečnom Prelazu. Prolazili su u redu, rukovali se sa Edijem i Suzanom, ljubili Džejka u obraz i čelo, a onda klečali pred Rolandom kako bi od njega primili dodir i blagoslov. Mersi ga je zagrlila i stisnula svoje slepo lice uz njegov stomak. Roland joj je uzvratio zagrljaj i zahvalio joj za novosti. "Zar nećete prenoćiti kod nas, revolverašu? Sumrak se bliži, a prošlo je mnogo vremena otkad ste ti i tvoji proveli noć pod krovom, sigurna sam."

"Tako je, ali najbolje je da krenemo dalje. Hvala ti, sai."

"Hoćete li doći ponovo ako budete mogli, revolverašu?"

"Da", reče Roland, ali Edi nije morao da pogleda u lice svog čudnog prijatelja da bi znao da nikada više neće videti Rečni Prelaz. "Ako budemo mogli."

"Da." Ona ga zagrli poslednji put, a onda krenu dalje sa rukom na Sajevom suncem opaljenom ramenu. "Srećan vam put."

Tetka Talita je došla poslednja. Kada je krenula da klekne, Roland je uhvati za ramena. "Ne, sai. Nećeš to."

I pred Edijevim zapanjenim očima, Roland kleknu ispred nje u prašinu gradskog trga. "Hoćeš li me blagosloviti, Stara Majko? Hoćeš li nas blagosloviti sve pre nego krenemo dalje svojim putem?"

"Da", reče ona. U glasu joj nije bilo iznenađenja, u očima joj nije bilo suza, ali glas joj je svejedno drhtao od dubokih osećanja. "Vidim da ti je srce iskreno, revolverašu, i da se držiš starih običaja svog naroda; da, držiš ih se jako dobro. Blagoslovim tebe i tvoje i moliću se da vam se ništa zlo ne dogodi. Sad uzmi ovo, ako hoćeš." Ona posegnu u gornji deo svoje izbledele haljine i izvuče srebrni krst na kraju finog srebrnog lančića. Skinu ga sa sebe.

Sada je na Rolanda došao red da se iznenadi.

"Sigurna si? Nisam došao da bih uzeo ono što pripada tebi i tvojima, Stara Majko."

"Sigurna sam koliko mogu da budem. Nosila sam ovo i dan i noć preko stotinu godina, revolverašu.

Sada ćeš to nositi ti, i spustićeš ga u podnožju Mračne Kule i izgovoriti ime Talite Unvin na suprotnom kraju zemlje." Ona mu namaknu lančić preko glave. Krst mu pade u otvor na vratu košulje od jelenske kože kao da tamo pripada. "Idite sada. Lomili smo pogaču, razgovarali, imamo tvoj blagoslov, a vi imate naš. Idite bezbedno svojim putem. Budite postojani i iskreni."

Glas joj je zadrhtao i prekinuo se kod poslednje reči.

Roland ustade, a onda se nakloni i triput kucnu po grlu. "Hvala ti, sai."

Ona mu uzvrati naklonom, ali ne progovori. Sada su joj niz obraze tekle suze.

"Spremni?" upita Roland.

Edi klimnu glavom. Nije imao dovoljno poverenja u sopstveni glas.

"U redu", reče Roland. "Hajdemo."

Krenuše onim što je ostalo od glavne gradske ulice, i Džejk je gurao Suzanina kolica. Dok su prolazili kraj poslednje zgrade (TRGOVINA I RAZMENA, pisalo je na izbledeloj tabli), osvrnuo se. Stari ljudi još su bili okupljeni oko kamenog putokaza, usamljeni grozd čovečanstva usred ove široke, prazne ravnice. Džejk podiže ruku. Do tog trenutka uspeo je da se uzdržava, ali kada je nekoliko staraca — među njima Saj, Bil i Til — takođe podiglo ruke da mu uzvrati. Džejk i sam briznu u plač.

Edi ga zagrli. "Samo hodaj dalje, drugar", reče on nesigurnim glasom. "To je jedini način."

"Tako su stari! " zajeca Džejk. "Kako možemo tek tako da ih ostavimo? To nije u redu!"

"To je ka", reče Edi bez razmišljanja.

"Je li? E, pa ka je srah-srah-sranje! "

"Jah, žešće", složi se Edi.. ali nastavi da hoda. Isto tako i Džejk, bez daljeg osvrtanja. Plašio se da su oni još tamo, da stoje u središtu svog zaboravljenog grada i gledaju kako Roland i njegovi prijatelji nestaju iz vidokruga. I bio je u pravu.

14

Prevalili su manje od sedam milja pre nego što je nebo počelo da se smrkava, a suton obojio zapadni horizont u plameno narandžasto. U blizini se nalazio šumarak Suzaninih eukaliptusa; Džejk i Edi uputili su se tamo da potraže drva.

"Prosto ne vidim zašto nismo ostali", reče Džejk.

"Slepa gospođa nas je pozvala, a mi ionako nismo daleko stigli. Još sam toliko pun da se praktično valjam."

Edi se osmehnu. "I ja. A mogu da ti kažem još nešto: tvoj dobri drugar Edvard Kantor Din jedva čeka da se dugo i natenane isčuči u ovom šumarku čim ujutro ustane. Ne bi mi poverovao koliko sam se umorio od toga da jedem jelensko meso i serem brabonjke. Da si mi pre godinu dana rekao da će mi glavno zadovoljstvo biti pošteno govno, nasmejao bih ti se u lice."

"Tebi je srednje ime zaista Kantor?"

"Jeste, ali voleo bih da to ne širiš okolo."

"Neću. Zbog čega nismo ostali, Edi?"

Edi uzdahnu. "Zato što bismo ustanovili da su im potrebna drva za vatru."

"Ha?"

"A kada bismo im doneli drva za vatru, ustanovili bismo da im takođe treba sveže meso, pošto su nama poslužili poslednje što su imali. I baš bismo bili gadovi kad ne bismo nadoknadili ono što smo pojeli, je l' tako?

Naročito kad već nosimo pištolje, a najbolje što oni imaju verovatno je gomila lukova i strela starih pedeset ili stotinu godina. Pa bismo krenuli u lov za njih. Tada bi već ponovo pala noć, i kad bismo ustali sutradan, Suzana bi rekla da treba da im makar nešto opravimo pre nego što krenemo dalje — o, ne fasade grada, to bi bilo opasno, ali možda u hotelu ili gde već oni to žive. Samo par dana, a šta je to par dana, je l' tako?"

Roland se stvori iz pomrčine. Kretao se tiho kao i uvek, ali izgledao je umorno i zaokupljeno. "Mislio sam da ste vas dvojica možda upali u živu jamu", reče on.

"Jok. Samo sam pričao Džejku o tome kako ja gledam na stvari."

"I, šta bi bilo loše u tome?" upita Džejk. "Ta Mračna Kula stoji tamo gde stoji već dugo vremena, je l' da?

Neće nikud da pobegne, zar ne?"

"Par dana, zatim još par, pa onda još par." Edi pogleda granu koju je upravo podigao i baci je u stranu sa gađenjem. Počeo sam da zvučim baš kao on, pomisli on. A opet, znao je da samo govori istinu.

"Možda bismo videli da im je izvor zatrpan, pa ne bi bilo učtivo da odemo pre nego što im ga ponovo otkopamo. Ali zašto se zaustaviti samo na tome, kad bismo za samo nekoliko nedelja mogli da napravimo vodenicu, zar ne? Oni su stari, i mogu da vuku izvorsku vodu baš kao što mogu i da love bizone peške." On baci pogled ka Rolandu, i glas mu poprimi prekoran ton. "Pravo da ti kažem — kad pomislim na to kako onaj Bil i Til vrebaju bizone, podiđu me žmarci."

"Radili su oni to dugo", reče Roland, "i verujem da bi mogli da nam pokažu ponešto. Snaći će se oni. U međuvremenu, da mi nakupimo drva — noć će biti hladna."

Ali Džejk još nije završio. Gledao je podrobno — gotovo strogo — Edija. "Hoćeš da kažeš kako nikada ne bismo mogli dovoljno da učinimo za njih, zar ne?"

Edi isturi donju usnu i oduva kosu sa čela. "Ne baš.

Hoću da kažem da nam nikada ne bi bilo lakše da pođemo nego danas. Možda teže, ali nipošto lakše."

"I opet mi ne izgleda u redu."

Stigli su do mesta koje će, kada se vatra upali, postati samo još jedno logorište na putu ka Mračnoj Kuli. Suzana se spustila sa kolica i ležala je na leđima, sa rukama pod glavom, zagledana u zvezde. Sada je sela i počela da slaže drva onako kako joj je Roland pokazao pre više meseci.

"Baš je u pitanju to šta je u redu", reče Roland. "Ako previše dugo gledaš u male stvari koje treba dovesti u red, Džejk — u one koje su ti pri ruci — lako ćeš izgubiti iz vida velike, koje se nalaze daleko. Stvari su iščašene — pošle su loše i idu nagore. Vidimo to svuda oko nas, ali odgovori su tek pred nama. Dok pomažemo dvadesetoro ili tridesetoro ljudi u Rečnom Prelazu, možda ih još dvadeset ili trideset hiljada pati ili umire negde drugde. A ako postoji ijedno mesto u vasioni gde se te stvari mogu dovesti u red, onda je to Mračna Kula."

"Zašto? Kako?" upita Džejk. "Šta je u stvari ta Kula?"

Roland čučnu kraj vatre koju je Suzana pripremila, izvadi kresivo i poče da kreše varnice nad potpalom.

Ubrzo mali plamenovi niknuše među grančicama i pregrštima suve trave. "Ne mogu da odgovorim na ta pitanja", reče on. "Voleo bih da mogu."

To je, pomisli Edi, bio izuzetno mudar odgovor.

Roland je rekao Ne mogu da odgovorim... ali to nije bilo isto kao i Ne znam. Daleko od toga.

15

Večera se sastojala od vode i zeleniša. Još su se oporavljali od teškog obroka pojedenog u Rečnom Prelazu; čak je i Oj odbio ostatke koje mu je Džejk ponudio, posle prvog ili drugog zalogaja.

"Kako to da nisi hteo onamo da govoriš?"

prekorevao je Džejk bambura. "Izgledao sam zbog tebe kao idiot!"

"Idi-jot!" reče Oj i spusti njušku na Džejkov članak.

"Stalno govori sve bolje", primeti Roland. "Čak počinje da zvuči kao ti, Džejk."

"Ejk", složi se Oj, ne dižući njušku. Džejka su opčinjavali zlatni prstenovi u Ojevim očima; na odsjaju vatre, ti prstenovi kao da su se lagano okretali.

"Ali nije hteo da govori starcima."

"Bamburi su izbirljivi kada je o tome reč", reče Roland. "Čudna su to stvorenja. Kada bih morao da nagađam, rekao bih da je ovoga oterao rodeni čopor."

"Zašto to misliš?"

Roland pokaza na Ojev bok. Džejk je očistio krv (Oj u tome nije uživao, ali je istrpeo), i ujed je zarastao, mada je bambur i dalje malo šepao. "Kladim se u orla da je to ujed drugog bambura."

"Ali, zašto bi njegov rođeni čopor.. "

"Možda im je dosadio brbljanjem", reče Edi. Legao je kraj Suzane i zagrlio je.

"Možda", reče Roland. "Pogotovo ako je bio jedini od njih koji je još pokušavao da govori. Ostali su možda zaključili da je previše bistar ili previše ohol — za njihov ukus. Životinje ne znaju toliko o ljubomori koliko ljudi, ali nije baš i da je ne poznaju."

Predmet njihovog razgovora zatvori oči i napravi se da spava.. ali Džejk je primetio da mu se uši trzaju kada je razgovor nastavljen.

"Koliko su oni zaista bistri?" upita Džejk.

Roland slegnu ramenima. "Onaj stari konjušar o kojem sam vam pričao — onaj što je rekao da dobar bambur donosi sreću — kleo se da je kao mlad imao jednog koji je znao da sabira. Rekao je da je ovaj govorio zbirove ili grebanjem po podu štale, ili gurajući kamenčiće njuškom na gomilu." On se isceri.

To mu ozari čitavo lice, oteravši mračne senke koje su tamo ležale još otkad su napustili Rečni Prelaz.

"Naravno, konjušari i pecaroši slažu čim zinu."

Nastade prijatna tišina i Džejk oseti kako ga obuzima pospanost. Pomisli kako će ubrzo zaspati, i zbog toga mu je bilo drago. Tada započeše bubnjevi, oglasivši se sa jugoistoka ritmičkim pulsiranjem, i on ponovo sede. Slušali su ne progovarajući.

"To je ritam rokenrola", reče Edi najednom. "Znam da jeste. Skini gitare i to ti ostane. U stvari, zvuči prilično nalik na Zi Zi Top."

"Zi Zi ko? " upita Suzana.

Edi se isceri. "Oni nisu postojali u tvojem 'kada'", reče on. "Hoću reći, verovatno jesu, ali '63. su bili možda samo gomila klinaca koji su pohađali neku tamo školu u Teksasu." On oslušnu. "Neka sam proklet ako ono ne zvuči baš kao ritam za nešto nalik na 'Kicoš' ili 'Šlic od čičak trake.'"

"'Šlic od čičak trake?'" reče Džejk. "To je glupo ime za pesmu."

"Ipak, prilično smešno", reče Edi. "Promašio si je za nekih desetak godina, drugar."

"Bolje da polegamo", reče Roland. "Jutro će brzo doći."

"Ne mogu da spavam dok traje ovo sranje", reče Edi. On zastade, a zatim reče nešto što je imao na umu još od jutra kada je izvukao Džejka, belog lica i uz vrisak, kroz prolaz u ovaj svet. "Zar ne misliš da je vreme da razmenimo priče, Rolande? Možda bismo ustanovili da znamo više nego što mislimo."

"Da, gotovo da je došlo vreme za to. Ali ne po mraku." Roland se okrenu na bok, privuče ćebe i naizgled zaspa.

"Isuse", reče Edi. "Tek tako." On zgađeno zviznu kroz zube.

"U pravu je", reče Suzana. "Hajde Edi — na spavanje."

On se isceri i poljubi je u vrh nosa. "Da, mamice."

Pet minuta kasnije, on i Suzana bili su obeznanjeni, bez obzira na bubnjeve. Džejk je, međutim, ustanovio da mu je pospanost uskraćena. Ležao je zagledan u nepoznate zvezde i osluškivao to neprekidno, ritmičko pulsiranje koje je dopiralo iz tame. Možda su to Pubići igrali ludački bugi uz pesmu zvanu 'Šlic od čičak trake' dok su dovodili sebe u ubilačku mahnitost.

On pomisli na Blejna Jednošinca, na voz toliko brz da je putovao kroz ovaj ogroman, ukleti svet probijajući zvučni zid, i to ga prirodno navede na misli o Čarliju Ćuf-Ćufu penzionisanom i smeštenom na zaboravljeni kolosek kada je stigao novi Barlington Zefir i učinio ga zastarelim. On pomisli na izraz na Čarlijevom licu, onaj što je trebalo da bude veseo i prijatan, ali nekako nije bio takav. Pomisli na Železničku Kompaniju Srednjeg sveta i na prazne zemlje između Sen Luisa i Topeke. Pomisli na to kako je Čarli bio sasvim spreman da krene kada je zatrebao g. Martinu, i kako je Čarli mogao sam da povlači svoju sirenu i da hrani sopstveno ložište. Zapita se ponovo da li je to Mašinovođa Bob sabotirao Barlingon Zefira kako bi njegov ljubljeni Čarli dobio novu priliku.

Najzad — isto tako naglo kao što je započelo — ritmičko bubnjanje prestade i Džejk utonu u san.

16

Sanjao je, ali ne čoveka od maltera.

Sanjao je umesto toga da stoji na asfaltu autoputa negde u Velikoj Praznini zapadnog Mizurija. Oj je bio sa njim. Sa strane puta nalazili su se znaci koji su upozoravali na železnicu — beli, u obliku slova X, sa crvenim svetlima u središtu. Svetla su sijala, a zvona zvonila.

Sad poče da narasta zujanje sa jugoistoka, sve glasnije i glasnije. Zvučalo je poput grmljavine u boci.

Evo ga, ide, reče on Oju.

Ide! složi se Oj.

I najednom ogromno ružičasto obličje dugo dva točka prosecalo je ravnicu prema njima. Bilo je nisko, nalik na metak, i kada ga je Džejk ugledao, grozni strah ispuni mu srce. Dva velika prozora bleštala su na suncu na prednjoj strani voza kao oči.

Ne pitaj ga gluposti, reče Džejk Oju. Do igranja mu nije. Ime mu je Bolni Blejn, u sebi strašni vozić krije.

Oj najednom skoči na šine i čučnu tamo, spljoštivši uši uz glavu. Zlatne oči su mu blistale. Zubi su mu bili ogoljeni u očajničkom režanju.

Ne! vrisnu Džejk. Ne, Oj!

Ali, Oj nije obraćao pažnju. Ružičasti metak se sada približavao majušnom, prkosnom obličju bambura, i to zujanje kao da je puzilo po Džejkovoj koži, izazvavši mu krvarenje iz nosa i lomljenje plombi u zubima.

On skoči za Ojem, Blejn Jednošinac (ili je to bio Čarli Ćuf-Ćuf?) sjuri se prema njima i on se naglo probudi, drhteći, okupan u znoju. Noć ga je pritiskala kao fizička težina. On se okrenu pa panično zapipa tražeći Oja. U jednom strašnom trenutku, pomislio je da je bambur nestao, a onda mu prsti pronađoše svilenkasto krzno. Oj zaskiča i pogleda ga sa sanjivom radoznalošću.

"U redu je", šapnu Džejk suvim glasom. "Nema nikakvog voza. To je bio samo san. Spavaj samo, mali moj."

"Oj", složi se bambur, i ponovo sklopi oči.

Džejk se prevrnu na leđa i zagleda se u zvezde.

Blejn je više od bola, pomisli on. Opasan je. Veoma opasan.

Da, možda.

Nema tu možda! insistirao je njegov um uspaničeno.

U redu, Blejn je bio bol — jasno. Ali njegov završni sastav imao je još nešto da kaže po pitanju Blejna, zar ne?

Blejn je istina. Blejn je istina. Blejn je istina.

"O, zaboga, kakva zbrka", šapnu Džejk. On zatvori oči i ponovo zaspa za par sekundi. Ovaj put, spavao je bez snova.

17

Sutradan oko podneva stigli su do vrha sledećeg hrbata i prvi put ugledali most. On je prelazio preko reke Send na mestu gde se sužavala, savijala ka jugu i prolazila ispred grada.

"Isuse Sveti", reče Edi tiho. "Da li ti izgleda poznato, Suz?"

"Da."

"Džejk?"

"Da — liči na most Džordža Vašingtona."

"Nego šta nego liči", složi se Edi.

"Ali, šta će njegov most u Mizuriju?" upita Džejk.

Edi ga pogleda. "Šta reče, drugar?"

Džejk je izgledao zbunjeno. "Hoću reći, u Srednjem svetu. Znaš."

Edi ga je gledao podrobnije nego ikada. "Otkud ti znaš da je ovo Srednji svet? Nisi bio sa nama kada smo došli do tog putokaza."

Džejk nabi šake u džepove i zagleda se u mokasine.

"Sanjao sam to", reče kratko. "Ne misliš valjda da sam sredio ovo putovanje preko tatine putničke agencije?"

Roland dodirnu Edijevo rame. "Pusti sada to." Edi načas pogleda Rolanda i klimnu glavom.

Stajali su još malo i gledali most. Imali su vremena da se naviknu na siluetu grada, ali ovo je bilo nešto novo. Grad je sneno ležao u daljini, kao jedva vidljivo obličje iscrtano spram plavog prepodnevnog neba.

Roland je mogao da razabere četiri grupe nemoguće visokih metalnih kula — po jednu na oba kraja mosta i dve u sredini. Između njih, džinovski kablovi pružali su se kroz vazduh u dugim lukovima. Između tih lukova i osnove mosta bilo je mnoštvo vertikalnih linija — ili još kablova, ili metalne grede, nije mogao da razluči šta. Ali, takođe je video i procepe, i shvatio, mnogo kasnije, da most nije savršeno ravan.

"Mislim da onaj most tamo ubrzo ima da se nađe u reci", reče Roland.

"Pa, možda", reče Edi sa oklevanjem, "ali ne izgleda mi baš toliko loše."

Roland uzdahnu. "Ne nadaj se previše, Edi."

"Šta sad to treba da znači?" Edi je čuo osetljivost u sopstvenom glasu, ali sada je bilo prekasno da bilo šta učini sa njom.

"To znači da hoću da veruješ svojim očima, Edi — to je sve. Postojala je jedna izreka kada sam ja rastao: 'Samo budala veruje da sanja pre nego što se probudi.'

Da li razumeš?"

Edi oseti sarkastičan odgovor na jeziku i odstrani ga posle kratke borbe. Roland je prosto umeo nesvesno, bio je siguran, ali od toga mu nije bilo nimalo lakše — da ga natera da se oseća kao pravo dete.

"Mislim da razumem", reče on konačno. "To znači isto što i omiljena izreka moje majke."

"A ona je bila?"

"Nadaj se najboljem, a očekuj najgore", reče Edi kiselo.

Rolandovo lice ozari se osmehom. "Mislim da mi se više sviđa izreka tvoje majke."

"Ali on još stoji! " izlete Ediju. "Slažem se da nije baš u fantastičnom stanju — verovatno ga niko iz službe za održavanje nije proveravao nekih hiljadu godina — ali jeste još tamo. Čitav grad je tamo! Zar je toliko loše nadati se da tamo možemo pronaći neke stvari koje će nam pomoći? Ili neke ljude koji će nas nahraniti i razgovarati sa nama, kao oni starci u Rečnom Prelazu, umesto da pucaju na nas? Zar je toliko loše nadati se da će nam se možda sreća osmehnuti?"

U tišini koja je usledila, Edi shvati posramljeno da je održao pravi govor.

"Nije." U Rolandovom glasu bilo je dobrote — one dobrote koja bi Edija uvek iznenadila kada bi se pojavila. "Nikada nije loše nadati se." On se osvrnu prema Ediju i ostalima kao čovek koji se budi iz dubokog sna. "Dosta smo putovali za danas. Vreme je da porazgovaramo, rekao bih, a to će da potraje."

Revolveraš siđe s druma i stupi u visoku travu, ne osvrćući se. Trenutak kasnije, preostalih troje krenuše za njim.

18

Sve dok nisu sreli starce u Rečnom Prelazu, Suzana je Rolanda videla strogo kao nekoga iz televizijskih serija koje je retko gledala: Čejen, Strelac i, naravno, arhetip svih njih, U dimu baruta. Tu seriju je ponekad i slušala na radiju sa ocem pre nego što su je snimili za TV (pomislila je koliko bi Ediju i Džejku strana bila zamisao o radio drami, i osmehnula se — Roland nije bio jedini čiji je svet krenuo dalje). Još je mogla da se seti šta je pripovedač govorio na početku svake radio epizode: "Čovek postane oprezan. . i pomalo usamljen."

Sve do Rečnog Prelaza, to je za nju bio savršeni opis Rolanda. On nije imao široka ramena, kao Maršal Dilon, niti je bio iole toliko visok, a njegovo lice njoj je više ličilo na lice umornog pesnika nego na čuvara zakona sa Divljeg zapada, ali još ga je videla kao egzistencijalnu verziju tog izmišljenog kanzaškog čuvara reda i mira, čija je jedina misija u životu (osim ponekog pića u Longbrenču sa svojim prijateljima Dokom i Kiti) bila da očisti Dodž.

Sada je shvatila da je Roland nekada bio mnogo više od pajkana koji je jahao dalijevskim prostranstvima na kraju sveta. On je bio diplomata, posrednik, možda čak i učitelj. A ponajviše, bio je vojnik onoga što su ti ljudi nazvali 'belim', za šta je ona pretpostavljala da obuhvata civilizacijske sile koje sprečavaju ljude da se međusobno ubijaju dovoljno dugo da neka vrsta progresa bude moguća. U svoje vreme on je pre bio vitez lutalica nego lovac na ucenjene. I u mnogo čemu, ovo je i dalje bilo njegovo vreme; ljudi iz Rečnog Prelaza svakako su smatrali da je tako. Zašto bi inače klečali u prašini i primali njegov blagoslov?

U svetlu ove nove pereepcije, Suzana je mogla da vidi kako ih je mudro revolveraš vodio posle onog groznog jutra u prstenu koji govori. Svaki put kada bi započeli razgovor koji bi doveo do poređenja beležaka — a šta bi bilo prirodnije od toga, imajući u vidu kataklizmičko i neobjašnjivo 'privlačenje' koje je svako od njih iskusio? — Roland je bio tamo da brzo uskoči i skrene razgovor na drugi tok tako glatko da niko od njih (čak ni ona, koja je provela gotovo četiri godine do grla zaglibljena u pokret za zaštitu građanskih prava) nije primećivao šta on to radi.

Suzana je pomislila da shvata zbog čega on je to učinio kako bi dao Džejku vremena da se zaleči. Ali shvatanje njegovih motiva nije izmenilo njena osećanja — zapanjenost, razveseljenost, razočarenje — zbog toga koliko je lako rukovao njima. Setila se nečega što je Endru, njen šofer, rekao neposredno pre nego što ju je Roland privukao u ovaj svet. Nešto o tome da je predsednik Kenedi bio poslednji revolveraš zapadnog sveta. Tada ga je prekorila, ali sada je mislila da razume. Roland je u sebi imao mnogo više Dž.F.K-a nego Mata Dilona. Sumnjala je da Roland poseduje malo od Kenedijeve imaginacije, ali kada je u pitanju bila romatnika... posvećenost..

harizma...

I lukavstvo, pomisli ona. Ne zaboravi lukavstvo.

Ona iznenadi samu sebe prsnuvši iznenada u smeh.

Roland je sedeo prekrštenih nogu. Sada se okrenuo ka njoj, podigavši obrve. "Nešto je smešno?"

"Veoma. Reci mi nešto — koliko jezika govoriš?"

Revolveraš razmisli o tome. "Pet", reče konačno.

"Govorio sam prilično dobro selijski dijalekt, ali verujem da sam zaboravio sve osim psovki."

Suzana se ponovo nasmeja. Bio je to veseo, razgaljeni zvuk. "Pravi si lisac, Rolande", reče ona.

"Stvarno."

Džejk je izgledao zainteresovano. "Opsuj nešto na strelijskom", reče on.

"Selijskom", ispravi ga Roland. On razmisli načas, pa reče nešto vrlo brzo i masno — Ediju je to zvučalo pomalo kao da grgoće neku vema gustu tečnost.

Recimo, kafu staru nedelju dana. Roland se cerio dok je to izgovarao.

Džejk mu uzvrati kezom. "Šta to znači?"

Roland zagrli dečaka na tren. "Da imamo puno toga o čemu treba da pričamo."

"Jah, kladim se", reče Edi.

19

"Mi smo ka-tet", započe Roland, "što znači grupa ljudi međusobno vezana sudbinom. Filosofi iz moje zemlje govorili su da se ka-tet može raskinuti samo smrću ili izdajstvom. Moj veliki učitelj, Kort, rekao je da, pošto su smrt i izdajstvo takođe žbice u točku ka, takva jedna veza ne može nikada biti raskinuta. Kako godine prolaze i kako sve više toga vidim, priklanjam se sve više Kortovom gledištu.

Svaki pripadnik ka-teta je kao deo slagalice.

Zasebno, svaki deo je misterija, ali kada se sastave, oni daju sliku... ili deo slike. Ne smete se iznenaditi ako ustanovite da su vam se životi doticali onako kako vi to do sada niste shvatali. Kao prvo, svako od vas troje može da zna šta ostali misle.. "

"Šta?" uzviknu Edi.

"To je istina. Delite misli tako prirodno da niste ni svesni da se to događa, ali događa se. Meni je nesumnjivo lakše to da uvidim, zato što ja nisam punopravni član ovog ka-teta — moguće zbog toga što nisam iz vašeg sveta — pa tako i ne mogu u potpunosti da podelim vašu sposobnost zajedničkog razmišljanja. Ali mogu da šaljem. Suzana.. sećaš li se kada smo bili u krugu?"

"Da. Rekao si mi da pustim demona kada mi kažeš.

Ali, nisi to rekao naglas."

"Edi... sećaš se kada smo bili na medvedovoj čistini, pa je na tebe naleteo mehanički šišmiš?"

"Da. Rekao si mi da legnem."

"Uopšte nije ni otvorio usta, Edi", reče Suzana.

"Jesi, nego šta si! Dreknuo si! Čuo sam te, čoveče!"

"Dreknuo sam, jesam, ali u mislima. " Revolveraš se okrenu ka Džejku. "Da li se ti sećaš? U kući?"

"Kada daska koju sam vukao nije htela da se otkači, rekao si mi da povučem drugu. Ali, Rolande, ako ti ne možeš da mi čitaš misli, otkud si znao u kakvoj sam nevolji?"

"Video sam. Nisam čuo ništa, ali sam video — samo malo, kao kroz prljavi prozor." Njegove oči ispitivale su ih. "Ta bliskost i zajedničko razmišljanje zove se khef, što je reč koja znači još mnogo toga na prvobitnom jeziku starog sveta — voda, rođenje i životna sila samo su tri značenja. Imajte to na umu. Za sada, to je sve što tražim."

"Može li se imati na umu nešto u šta ne veruješ?"

upita Edi.

Roland se osmehnu. "Samo neka ti um bude otvoren."

"To može."

"Rolande?" Bio je to Džejk. "Da li misliš da je Oj deo našeg kateta?"

Suzana se osmehnu. Roland to ne učini. "Nisam sada spreman da o tome makar i nagađam, ali reći ću ti ovo, Džejk mnogo sam razmišljao o tvom krznatom drugaru. Ka ne vlada svima, i slučajnosti se i dalje dešavaju... ali iznenadno pojavljivanje bambura koji još pamti ljude ne izgleda mi sasvim slučajno."

On ih tada pogleda sve.

"Ja ću početi. Edi će govoriti sledeći i nastaviti od mesta gde ja prekinem. Onda Suzana. Džejk, ti ćeš govoriti poslednji. U redu?"

Oni klimnuše glavama.

"Dobro", reče Roland. "Mi smo ka-tet jedno sazdano od mnogih. Neka razgovor počne."

20

Razgovor je trajao do zalaska sunca, i prekinuo se samo toliko koliko im je trebalo da pojedu hladan obrok, i kada su završili, Edi se osećao kao da je odboksovao dvanaest rundi sa Šugar Rej Leonardom.

Više nije sumnjao da oni 'dele khef', kako je to Roland rekao; on i Džejk kao da su živeli život jedan drugome u snovima, kao da su dve polovine jedne celine.

Roland je započeo onim što se dogodilo ispod planina, gde se okončao prvi Džejkov život u ovom svetu. Ispričao im je o svom razgovoru sa čovekom u crnom, i o Valterovim nejasnim rečima o Zveri i nekome po imenu Bezvremeni Stranac. Ispričao im je o čudnom, obeshrabrujućem snu koji mu je došao, o snu u kojem je čitava vasiona bila progutana u zraku fantastične bele svetlosti. I kako je, na kraju tog sna, tamo bila samo jedna jedina vlat ljubičaste trave.

Edi je pogledao Džejka postrance i zapanjio se zbog spoznaje — prepoznavanja u dečakovim očima.

21

Roland je izbrbljao delove svoje priče Ediju za vreme delirijuma, ali ona je za Suzanu bila potpuno nova, i slušala ju je širom otvorenih očiju. Dok je Roland ponavljao stvari koje mu je rekao Valter, uhvatila je odsjaje sopstvenog sveta, poput odraza u razbijenom ogledalu: automobile, rak, rakete za mesec, veštačku oplodnju. Nije imala pojma šta može da predstavlja Zver, ali je prepoznala ime Bezvremenog Stranca kao varijaciju imena Merlina, čarobnjaka koji je navodno upravljao karijerom Kralja Artura. Sve zanimljivije i zanimljivije.

Roland je ispričao kako se probudio da bi zatekao odavno mrtvog Valtera — vreme je nekako kliznulo napred, možda za stotinu godina, možda za pet stotina. Džejk je slušao u opčinjenoj tišini dok je revolveraš pričao kako je stigao do ruba Zapadnog mora, kako je izgubio dva prsta desne šake i kako je privukao Edija i Suzanu pre nego što se susreo sa Džekom Mortom, mračnom trećom Tarot kartom.

Revolveraš je pokazao na Edija, koji je nastavio priču dolaskom velikog medveda.

"Šardik?" ubacio je Džejk. "Ali, to je naslov jedne knjige! Knjige u našem svetu! Napisao ju je čovek koji je napisao onu čuvenu knjigu o zečevima..."

"Ričard Adams!" viknu Edi. "A knjiga o zečićima bila je Brežuljak Voteršip! Znao sam da znam to ime!

Ali kako je to moguće, Rolande? Kako to da ljudi u tvom svetu znaju za stvari iz našeg?"

"Postoje vrata, zar ne?" odgovori Roland. "Zar ih nismo videli već četiri puta? Zar misliš da nikada ranije nisu postojala, ili da nikada više neće?"

"Ali..."

"Svi smo mi videli ostatke vašeg sveta u mom, a kada sam ja bio u vašem gradu Njujorku, video sam tragove svog sveta u vašem. Video sam revolveraše.

Većina ih je bila otromboljena i spora, ali oni su svejedno bili revolveraši, jasno je da su pripadali sopstvenom drevnom ka-tetu. "

"Rolande, to su bili obični pajkani. Motao si ih oko malog prsta."

"Ne i poslednjeg. Kada smo Džek Mort i ja bili u podzemnoj železničkoj stanici, umalo me nije skinuo.

Da nije bilo slepe sreće Mortovog kresiva — učinio bi to. Taj. . video sam mu oči. On je poznavao očevo lice.

Verujem da ga je poznavao jako dobro. A onda... sećaš se naziva Balazarovog noćnog kluba?"

"Naravski", reče Edi nelagodno. "Krivi toranj. Ali, to je mogla biti i slučajnost; i sam si rekao da ka ne vlada svime."

Roland klimnu glavom. "Ti si stvarno kao Kutbert — sećam se nečega što je rekao kada smo bili dečaci.

Planirali smo ponoćnu smicalicu na groblju, ali Alejn nije hteo da pođe. Rekao je da se plaši da će uvrediti seni svojih očeva i majki. Kutbert mu se smejao. Rekao je da neće poverovati u duhove sve dok jednoga od njih ne uhvati medu zube."

"Tako treba!" uzviknu Edi. "Bravo!"

Roland se osmehnu. "I mislio sam da bi ti se to svidelo. U svakom slučaju, ostavimo tog duha za sada.

Nastavi sa pričom."

Edi ispriča o viziji koja mu je došla kada je Roland bacio viličnu kost u vatru — o viziji ključa i ruže.

Ispričao im je o svom snu, o tome kako je prošao kroz vrata 'Umetničke delikatesne radnje Toma i Džerija' da bi stupio na polje ruža kojim je dominirala visoka Kula boje čađi. Ispričao je o crnilu koje joj je izbijalo kroz prozore i stvaralo neko obličje gore, na nebu, obraćajući se sada direktno Džejku, jer je Džejk slušao sa gladnom koncentracijom i sve većim čuđenjem.

Pokušao je da prenese ponešto od osećanja egzaltacije i strave koje je prožimalo san, i video je po njihovim očima — ponajviše po Džejkovim — da je ili obavio bolji posao nego što je mogao da se nada... ili su i oni imali sopstvene snove.

Ispričao je o tome kako su pratili Šardikov trag do Portala Medveda, i kako se, kada je prislonio glavu uz njega, setio dana kada je nagovorio brata da ga povede do Holandskog brda kako bi mogli da vide Palatu. Ispričao je o šolji i igli, i o tome kako je igla za pokazivanje postala nepotrebna kada su shvatili da mogu da vide Zrak na delu po svemu što je doticao, čak i po pticama na nebu.

Suzana je na tom mestu preuzela priču. Dok je govorila, pričala o tome kako je Edi počeo da rezbari svoju verziju ključa, Džejk je ležao na leđima, sa rukama pod glavom, zagledan u oblake koji su lagano tekli prema gradu na svom pravom putu ka jugoistoku. Uređeni oblik koji su stvorili pokazivao je prisustvo Zraka jasno poput dima koji, kada napusti dimnjak, pukazuje smer vetra.

Završila je priču time kako su konačno izvukli Džejka u ovaj svet, zatvorivši rascepljeni trag njegovih i Rolandovih sećanja podjednako naglo i potpuno kao što je Edi zatvorio vrata u prstenu koji govori. Jedino što je izostavila bilo je nešto što i nije predstavljalo činjenicu — bar još ne. Najzad, nije imala jutarnju mučninu, i jedna preskočena menstruacija sama po sebi nije značila ništa. Kao što bi i sam Roland možda rekao, bila je to priča koju je najbolje bilo ostaviti za neki drugi dan.

A opet, kada je završila, ustanovila je da želi da može da zaboravi ono sto je Tetka Talita kazala kada joj je Džejk rekao da je ovo sada njegov dom: Nek se onda bogovi sažale na tebe, jer sunce zalazi u ovom svetu. Zalazi zauvek.

"A sada je došao red na tebe, Džejk", reče Roland.

Džejk sede i pogleda prema Ludu, gde su prozori zapadnih kula reflektovali svetlost kasnog popodneva zlatnim odblescima. "Sve je to ludo", promrmlja on, "ali gotovo i da ima smisla. Kao san kada se probudiš."

"Možda mi možemo da ti pomognemo da pronadeš smisao u tome", reče Suzana.

"Možda i možete. Možete makar da mi pomognete da razmislim o vozu. Umoran sam od pokušaja da sam shvatim šta je u stvari taj Blejn." On uzdahnu. "Znate kroz šta je Roland prošao, živeći dva života istovremeno, tako da taj deo mogu da preskočim.

Ionako nisam siguran da bih ikada mogao da objasnim kako sam se osećao, a ni ne želim to. Bilo je grozno.

Pretpostavljam da je bolje da počnem svojim završnim sastavom, zato što sam tada konačno prestao da mislim da će cela ta stvar možda otići sama od sebe." On ih pogleda sve mračno. "Tada sam se predao."

22

Džejk je pričao sve dok sunce nije zašlo.

Ispričao im je sve čega je mogao da se seti, započevši Mojim shvatanjem istine i završivši čudovišnim čuvarem vrata koji je bukvalno izašao iz drvenarije kako bi ga napao. Ostalih troje slušalo je bez ijedne upadice.

Kada je završio, Roland se okrenuo prema Ediju, očiju sjajnih od mešavine osećanja koju je Edi u prvi mah protumačio kao čuđenje. Onda je shvatio da posmatra silovito uzbuđenje... i duboki strah. Usta su mu se osušila. Zato što, ako se Roland uplašio...

"Da li još sumnjaš da se naši svetovi preklapaju, Edi?"

On odmahnu glavom. "Naravno da ne. Hodao sam istom tom ulicom, i to u njegovoj odeći! Ali... Džejk, smem li da pogledam tu knjigu? Čarli Ćuf-Ćuf?"

Džejk posegnu u ranac, ali Roland mu zaustavi ruku. "Još ne", reče on. "Vrati se praznom placu, Džejk.

Ispričaj još jednom taj deo. Pokušaj da se setiš svega."

"Možda bi trebalo da me hipnotišeš", reče Džejk sa oklevanjem. "Kao što si uradio ranije, u postaji."

Roland odmahnu glavom. "Nema potrebe. Ono što ti se dogodilo na tom placu najvažnija je stvar koja ti se ikada dogodila u životu, Džejk. I nama. Možeš svega da se setiš."

I tako Džejk ispriča još jednom. Svima im je bilo jasno da je njegovo iskustvo na praznom placu gde je nekada stajala radnja Toma i Džerija tajno srce njihovog zajedničkog ka-teta. U Edijevom snu, 'Umetnička delikatesna radnja' još je stajala; u Džejkovoj stvarnosti, bila je srušena, ali u oba slučaja bilo je to mesto ogromne, talismanske moći. A Roland nije ni sumnjao da je prazan plac sa razlomljenim ciglama i srčom samo još jedna verzija onoga što je Suzana poznavala kao Zabiti i mesta koje je on video na kraju svoje vizije među kostima.

Dok je drugi put pripovedao ovaj deo priče, Džejk je govorio veoma sporo. Džejk je ustanovio da je ono što je revolveraš rekao istina: mogao je svega da se seti. Njegovo prisećanje bilo je sve bolje, pa mu se najzad učinilo da ponovo preživljava to iskustvo.

Ispričao im je o tabli koja je tvrdila da na mestu gde je nekada bila radnja Toma i Džerija treba da stoji zgrada zvana 'Stanovi Kornjačinog Zaliva.' Čak se setio i pesmice koja je bila ispisana sprejom na ogradi, pa im je izrecitovao:

"Gle KORNJAČU, kolika je, grdna!

Na oklopu svome Zemlju nosi trudna.

Ako ti je stvarno dosadila šljaka,

Kol'ko danas kreni pravo putem ZRAKA. "

Suzana promrmlja: "Razmišlja sporo, ali uvek blago; Da o nama svima misli njoj je drago... zar ne ide tako, Rolande?"

"Šta?" upita Džejk. "Šta ide tako?"

"Pesma koju sam naučio kao dete", reče Roland.

"To je još jedna veza, veza koja nam zaista saopštava nešto, iako nisam siguran da to uopšte treha da znamo... opet, čovek nikad ne zna kada malo razumevanja može zgodno da mu dođe."

"Dvanaest portala povezanih pomoću šest Zrakova", reče Edi. "Mi smo krenuli od Medveda.

Idemo samo do sredine — do Kule — ali kada bismo išli skroz do suprotnog kraja, stigli bismo do Portala Kornjače, zar ne?"

Roland klimnu glavom. "Siguran sam u to."

"Portal Kornjače", reče Džejk zamišljeno, prevrćući reči po ustima, kao da ih oprobava. Onda završi ispričavši im ponovo o zamamnom glasu hora, o tome kako je shvatio da su posvuda lica, priče i istorija, i o sve većoj veri da je natrapao na nešto vrlo slično srži posvemašnje egzistencije. I na samom kraju, ponovo im je ispričao kako je pronašao ključ i ugledao ružu.

U potpunosti prisećanja, Džejk je zaplakao, mada se činilo da toga nije svestan.

"Kada se otvorila", rekao je, "video sam da je sredina najblistavije žute boje koju sam ikada ugledao. Isprva sam mislio da je to polen i da izgleda blistavo samo zato što je sve na tom placu izgledalo blistavo. Čak i posmatranje starih omotnica od slatkiša i pivskih flaša bilo je kao gledanje najveličanstvenijih slika koje si ikada video. Tek sam tada shvatio da je to sunce. Znam da zvuči ludo, ali to je bilo to. Ali, ne samo jedno. Bila su to.. "

"Bila su to sva sunca", promrmlja Roland. "Bilo je to sve stvarno. "

"Da! I to je bilo dobro — ali je ujedno bilo i loše. Ne mogu da objasnim kako je bilo loše, ali bilo je. Bilo je to nalik na dva otkucaja srca, jedan unutar drugog, a onaj unutra nosio je bolest. Ili infekciju. A onda sam se onesvestio."

23

"Ti si video isto na kraju svog sna, Rolande, zar ne?" upita Suzana. Glas joj je bio tih od strahopoštovanja. "Vlat trave koju si video pri kraju...

ti si mislio da je ta vlat ljubičasta zato što je bila isprskana bojom."

"Ne razumete", reče Džejk. "Ona je stvarno bila ljubičasta. Kada sam je video u pravom svetlu, bila je ljubičasta. Takvu travu nikada ranije nisam video.

Boja je samo bila kamuflaža. Kao što se čuvar vrata prerušio u staru, napuštenu kuću."

Sunce je stiglo do horizonta. Roland je upitao Džejka hoće li im sada pokazati Čarlija Ćuf-Ćufa i pročitati im ga. Džejk im je dao knjigu. I Edi i Suzana su dugo gledali u naslovnu stranu.

"Imao sam ovu knjigu kada sam bio mali", reče Edi najzad. Govorio je ravno, kao da je krajnje siguran.

"Onda smo se preselili iz Kvinsa u Bruklin — nisam imao ni pune četiri godine — i izgubio sam je. Ali, sećam se slike na naslovnoj strani. I osećao sam isto što i ti, Džejk. Nije mi se dopadao. Nisam mu verovao."

Suzana podiže oči da bi pogledala Edija. "I ja sam je imala — kako sam samo mogla da zaboravim devojčicu koja se zvala kao ja... iako mi je, naravno, onomad to bilo srednje ime. I osećala sam isto što i vi prema tom vozu. Nije mi se dopadao i nisam mu verovala." Ona kucnu prednju koricu knjige prstom pre nego što ju je dodala Rolandu. "Mislila sam da je taj osmeh jedna velika laž."

Roland samo površno pogleda knjigu pre nego što je ponovo pogledao Suzanu. "Jesi li i ti izgubila svoju?"

"Jesam."

"A kladim se da znam i kada", reče Edi.

Suzana klimnu glavom. "Kladim se da znaš. Bilo je to pošto mi je onaj čovek ispustio ciglu na glavu. Imala sam je kada smo otišli na sever, na venčanje Tetke Blu. Imala sam je u vozu. Sećam se, zato što sam stalno zapitkivala tatu da li nas to vuče Čarli Ćuf-Ćuf. Nisam želela da to bude Čarli, zato što je trebalo da odemo u Elizabet, Nju Džersi, a mislila sam da bi Čarli mogao da nas odveze kojekuda. Zar on nije završio vozeći ljude na nekom vašaru ili tako nešto, Džejk?"

"U zabavnom parku."

"Da, naravno. Na kraju ima slika na kojoj on vuče decu po tom mestu, zar ne? Sva se ona smeju i osmehuju, samo što se meni oduvek činilo da vrište da ih neko pusti da siđu."

"Da!" uzviknu Džejk. "Da, tako je! Baš tako!"

"Mislila sam da bi Čarli mogao da nas odveze svojoj kući gde god on to živeo — umesto na venčanje moje tetke, i da nas nikada više ne pusti da odemo odatle."

"Ne možeš se vratiti kući", promrmlja Edi i nervozno prođe rukom kroz kosu.

"Sve vreme u vozu, nisam htela da pustim knjigu iz ruku. Sećam se čak da sam pomislila: 'Ako pokuša da nas ukrade, počeću da cepam stranice sve dok ne odustane.' Ali naravno, stigli smo tačno tamo gde je i trebalo, i to na vreme. Tata me je čak odveo napred, kako bih mogla da vidim lokomotivu. Bila je to dizelka, a ne parna lokomotiva, i sećam se da sam zbog toga bila srećna. Onda, posle venčanja, taj čovek Mort ispustio je ciglu na mene i bila sam dugo u komi.

Nikada posle toga nisam videla Čarlija ĆufĆufa. Ne sve do sada." Ona zastade, pa dodade: "Koliko znam, ovo bi baš mogao da bude moj primerak — ili Edijev."

"Jah, verovatno i jeste", reče Edi. Lice mu je bilo bledo i ozbiljno... a onda se on isceri kao klinac. "'Gle KORNJAČU kako tamo puže, dok jebenom Zraku sve druge stvari služe."

Roland pogleda ka zapadu. "Sunce zalazi. Pročitaj priču pre nego što ostanemo bez svetlosti, Džejk."

Džejk okrenu prvu stranu, pokaza im sliku Mašinovođe Boba u Čarlijevoj kabini, pa započe: "Bob Bruks je bio mašinovođa u Železničkoj Kompaniji Srednjeg sveta, na liniji od Sen Luisa do Topeke..."

24

"...ali tu i tamo, deca čuju kako on peva svoju staru pesmu tihim, nabusitim glasom", dovrši Džejk. Pokaza im poslednju sliku — srećnu decu koja možda u stvari vrište pa zatvori knjigu. Sunce je zašlo; nebo je bilo ljubičasto.

"Pa, ne uklapa se savršeno", reče Edi, "već pre kao san u kojem voda ponekad teče uzbrdo ali dovoljno se uklapa da ja šiznem od straha. Ovo je Srednji svet —

Čarlijeva teritorija. Samo što se on ovde uopšte ne zove Čarli. Ovde je to Blejn Jednošinac."

Roland je gledao Džejka. "Šta ti misliš?" upita on.

"Da li bi trebalo da zaobiđemo grad? Da se klonimo tog voza?"

Džejk razmisli o tome, pognute glave, dok su mu šake rastrojeno mazile Ojevo gusto, svilenkasto krzno.

"Voleo bih to", reče konačno, "ali ako je sve ovo u vezi ka tačno, mislim da ne bi trebalo."

Roland klimnu glavom. "Ako je to ka, onda se pitanja o tome šta treba, a šta ne treba da radimo, uopšte ne postavljaju; ako bismo pokušali da zaobiđemo grad, zatekli bismo okolnosti koje bi nas naterale natrag. U takvim slučajevima bolje je smesta popustiti pred neizbežnim nego to odlagati. Šta ti misliš, Edi?"

Edi je razmišljao podjednako dugo i pažljivo kao i Džejk. Nije želeo da ima ikakva posla sa vozom koji govori i kreće se sam, i bez obzira na to da li mu je ime Čarli Ćuf-Ćuf ili Blejn Jednošinac, sve što im je Džejk rekao i pročitao navodilo je na pomisao da će to biti nešto jako gadno. Ali, morali su da pređu ogromnu daljinu, a negde, na kraju nje, nalazilo se ono što su došli da pronađu. I uz tu misao, Edi zapanjeno shvati da tačno zna šta misli, i šta želi. On podiže glavu i gotovo prvi put otkad je došao u ovaj svet, čvrsto pogleda svojim očima boje lešnika u Rolandove svetloplave.

"Želim da stanem na to polje ruža i želim da vidim Kulu koja tamo stoji. Ne znam šta je sledeće. Pokoj nam duši, verovatno, i to svima nama. Ali nije me briga. Želim da stanem tamo. Pretpostavljam da me nije briga ako je Blejn đavo, i ako voz prolazi kroz sam pakao na putu ka Kuli. Glasam da pođemo."

Roland klimnu glavom i okrenu se Suzani.

"Pa, ja nisam sanjala nikakvu Mračnu Kulu", reče ona, "tako da ne mogu tim pitanjem da se pozabavim na tom nivou — na nivou žudnje, pretpostavljam da biste tako rekli. Ali, počela sam da verujem u ka, i nisam tako tupa da ne mogu da osetim kada neko počne da mi čuka po glavi i govori: 'Onim putem, idiote.' A šta je sa tobom, Rolande? Šta ti misliš?"

"Mislim da je bilo dosta priče za jedan dan, i da je vreme da ostavimo to za sutra."

"A Dašto mi ti dašto? " upita Džejk. "Želite li to da pogledate?"

"Biće dovoljno vremena za to nekog drugog dana", reče Roland. "Odspavajmo malo."

25

Ali revolveraš je dugo ležao budan, i kada je ponovo započelo ritmičko bubnjanje, ustao je i vratio se na drum. Stajao je zagledan u most i grad. Bio je diplomata baš kao što je Suzana i pretpostavljala, i znao je da je voz sledeća stanica na putu kojim moraju da putuju gotovo od trena kada je za njega čuo... ali slutio je da ne bi bilo mudro to reći. Edi je naročito mrzeo da ga teraju na nešto; kada bi osetio da to čine, prosto bi pognuo glavu, ukopao noge, zbijao svoje glupave šale i njakao kao mazga. Ovaj put, želeo je isto što i Roland, ali još je bio sklon tome da kaže dan kad Roland kaže noć, a noć kad Roland kaže dan. Bilo je bezbednije hodati lagano, i sigurnije pitati umesto naređivati.

Okrenuo se da se vrati... i ruka mu pade na pištolj kada je ugledao tamno obličje kako stoji na rubu druma i posmatra ga. Nije potegao, ali je bio blizu.

"Pitao sam se hoćeš li biti u stanju da spavaš posle te male predstave", reče Edi. "Izgleda da je odgovor ne."

"Uopšte te nisam čuo, Edi. Učiš... samo što si ovaj put gotovo zaradio metak u trbuh za svoj trud."

"Nisi me čuo zato što imaš puno toga na pameti."

Edi mu se pridruži, i čak i u svetlosti zvezda, Roland vide da nimalo nije zavarao Edija. Njegovo poštovanje prema Ediju i dalje je raslo. Edi ga je podsećao na Kutberta, ali je Kutberta u mnogo čemu već nadmašio.

Ako ga potcenim, pomisli Roland, može da mi se desi da ostanem sa okrvavljenom šapom. A ako ga izneverim, ili učinim nešto što njemu liči na prevaru, verovatno će pokušati da me ubije.

"Šta imaš na umu, Edi?"

"Tebe. Nas. Hoću nešto da znaš. Valjda sam do večeras prosto smatrao da to već znaš. Sada, više nisam toliko siguran."

"Reci mi, onda." On pomisli ponovo: Kako samo liči na Kutberta!

"Sa tobom smo zato što moramo — to je ta tvoja prokleta ka. Ali smo takođe sa tobom zato što to želimo. Znam da to važi za mene i Suzanu a prilično sam siguran da isto važi i za Džejka. Imaš dobro kefalo, stari moj khef-druže, ali izgleda da ga držiš u skloništu od bombardovanja, zato što je ponekad prokleto teško doprti do njega. Želim da je vidim, Rolande. Možeš li da ukapiraš ono što ti govorim?

Želim da vidim Kulu." On podrobno pogleda u Rolandovo lice, očito ne ugleda tamo ono što se nadao da će pronaći, pa razdraženo podiže ruke. "Ono što hoću da kažem jeste da mi pustiš uši."

"Da ti pustim uši?"

"Jah. Zato što više ne moraš da me vučeš. Idem i sam. Mi idemo sami. Kada bi večeras umro u snu, sahranili bismo te i nastavili dalje. Verovatno ne bismo dugo potrajali, ali umrli bismo na stazi Zraka.

Da li sada razumeš?"

"Da. Sada razumem."

"Kažeš da me razumeš, i mislim da je tako... ali da li mi i veruješ?"

Naravno, pomisli on. Kuda bi inače otišao, Edi, u ovom svetu koji je za tebe toliko stran? I šta bi drugo mogao da radiš? Bio bi do zla boga loš zemljoradnik.

Ali, to je bilo pakosno i nije bilo fer, a on je to znao.

Klevetati slobodnu volju i brkati je sa ka bilo je gore od svetogrđa; bilo je zamorno i glupo. "Da", reče on.

"Verujem ti. Tako mi duše, verujem."

"Onda prestani da se ponašaš kao da smo mi stado ovčica, a ti pastir koji hoda iza nas i maše štapom kako bi bio siguran da nećemo ovako glupi sići s puta u živi pesak. Otvori svoj um za nas. Ako ćemo izginuti u gradu ili u tom vozu, hoću da umrem sa saznanjem da sam bio više od puke figure na tvojoj tabli za igranje."

Roland oseti da mu bes zagreva obraze, ali samozavaravanje mu nikada nije naročito išlo od ruke. Nije bio besan zato što Edi nije imao pravo, već zato što ga je Edi prozreo. Roland je posmatrao kako on uporno ide napred i ostavlja svoj zatvor sve više i više za sobom — Suzana takođe, jer i ona je bila zatvorena — a opet, njegovo srce nikada sasvim nije prihvatilo ono o čemu su njegova čula posvedočila.

Njegovo srce očito je želelo da u njima i dalje vidi drugačija, niža stvorenja.

Roland duboko udahnu. "Revolverašu, ištem tvoj oproštaj."

Edi klimnu glavom. "Ulećemo u pravi uragan nevolja ovde... osećam to, i na smrt sam preplašen. Ali to nisu tvoje nevolje, to su naše nevolje. Okej?"

"Da."

"Koliko gadno misliš da može da bude u gradu?"

"Ne znam. Znam samo da moramo da se potrudimo da zaštitimo Džejka, jer je bakica rekla da će ga obe strane hteti. To delimično zavisi i od toga koliko nam bude trebalo da pronađemo voz. Mnogo više zavisi od toga šta će se desiti kada ga pronađemo. Da imamo još dvoje sa sobom, smestio bih Džejka u pokretnu kutiju sa pištoljima sa svih strana. Pošto ih nemamo, kretaćemo se u koloni — prvo ja, zatim Džejk, koji će gurati Suzanu iza mene, a ti na začelju."

"Koliko nevolja, Rolande? Otprilike."

"Ne znam."

"Mislim da znaš. Ne poznaješ grad, ali znaš kako se ljudi u tvom svetu ponašaju otkad su stvari počele da se raspadaju. Koliko nevolja?"

Roland se okrenu prema neprekidnom zvuku bubnjeva i razmisli.

"Možda ne previše.

Pretpostavljam da su borci kojih tamo još ima stari i demoralisani. Može da se desi da si ti u pravu, i da će nam neki čak ponuditi da nas povedu, kao što je učinio ka-tet u Rečnom Prelazu. Možda ih uopšte i ne ugledamo — oni će videti nas, videće da nosimo utoke, i prosto će pognuti glave i pustiti nas da idemo svojim putem. Ako to ne uspe, nadam se da će se razbežati kao pacovi ako nekolicinu pogodimo."

"A ako reše da se bore?"

Roland se mračno osmehnu. "Onda ćemo se, Edi, svi setiti očevog lica."

Edijeve oči zablistaše u tami, i Rolanda to još jednom silovito podseti na Kutberta — Kutberta koji je nekada rekao da će poverovati u duhove kada jednog od njih uhvati zubima, Kutberta sa kojim je nekada rasuo mrvice hleba pod vešalima.

"Da li sam ti odgovorio na sva pitanja?"

"Jok ali mislim da si ovaj put bio iskren prema meni."

"Onda laku noć, Edi."

"Laku noć."

Edi se okrenu i udalji. Roland ga je posmatrao kako odlazi. Sad kada je slušao, mogao je da ga čuje.. ali jedva. Pošao je i sam natrag, a onda se okrenuo prema tami u kojoj se nalazio grad Lud.

On je ono što je starica nazvala Pubićem. Rekla je da će ga obe strane hteti.

Ovog puta me nećeš pustiti da padnem?

Ne. Ni ovog puta, niti ikad više.

Ali, znao je nešto što niko od ostalih nije. Možda bi, posle razgovora koji je upravo završio sa Edijem, trebalo da im kaže.. a opet, srnatrao je da je bolje da to saznanje još malo zadrži za sebe.

Na starom jeziku koji je nekada bio lingua franca njegovog sveta, većina reči, poput khef i ka, imala je mnoga značenja. Reč čar, međutim — čar kao u Čarli Ćuf-Ćuf — imala je samo jedno.

Čar je značilo smrt.

V - Most i grad

1

Tri dana kasnije naišli su na srušeni avion.

Džejk ga je pokazao prvi sredinom jutra — odblesak svetlosti oko deset milja daleko, kao ogledalo koje leži u travi. Kada su se približili, ugledali su krupni tamni predmet kraj Velikog druma.

"Liči na mrtvu pticu", reče Roland. "Pozamašnu."

"Nije to ptica", reče Edi. "To je avion. Prilično sam siguran da se svetlost sunca odbija od stakla kabine."

Jedan sat kasnije stajali su nemo na rubu druma, zagledani u drevnu olupinu. Tri bucmaste vrane stajale su na iskidanoj koži dovoda za gorivo i bezobrazno zurile u pridošlice. Džejk odvoji parče kaldrme sa ivice druma i hitnu ga prema njima. Vrane tromo uzleteše, gačući uvređeno.

Jedno krilo bilo je slomljeno prilikom pada i ležalo je trideset jardi dalje, senka nalik na dasku za skokove u vodu u visokoj travi. Ostatak aviona bio je prilično nedirnut. Staklo kabine je puklo u zvezdastoj šari tamo gde je u njega udarila glava pilota. Tu je bila i velika mrlja boje rđe.

Oj otrča do mesta gde su se tri zarđale lopatice propelera tzdizale u vazduh, onjuši ih, pa se žurno vrati Džejku.

Čovek u kabini bio je mumija suva kao prašina, u postavljenom kožnom prsluku i sa šlemom koji je na vrhu imao šiljak. Usne su mu nestale, zubi su mu bili ogoljeni u poslednjoj očajničkoj grimasi. Prsti koji su nekada bili debeli kao kobasice, da bi sada bili samo kosti presvučene kožom, stezali su upravljač. Lobanja mu je bila urušena tamo gde je udarila o staklo, i Roland je pretpostavljao da je zelenkastosiva krljušt koja mu je prekrila levu stranu lica sve što mu je ostalo od mozga. Mrtvačeva glava bila je zabačena unazad, kao da je bio siguran, čak i u trenutku smrti, da ponovo može da uzleti. Preostalo krilo aviona još je štrčalo iz trave u koju je zaraslo. Na njemu se nalazio izbledeli znak pesnice koja drži munju.

"Izgleda da, na kraju krajeva, Tetka Talita nije imala pravo, a da je stari albin tačno govorio", reče Suzana glasom punim strahopoštovanja. "To mora daje Dejvid Kvik, princ odmetnika. Pogledaj samo koliki je, Rolande — sigurno su morali da ga podmažu kako bi se uvukao u tu kabinu!"

Roland klimnu glavom. Vrućina i godine svele su čoveka u mehaničkoj ptici na običan skelet umotan u suvu kožu, ali on je ipak mogao da vidi koliko su mu ramena bila široka i koliko je izobličena glava bila masivna. "I tako pade Lord Pert", reče on, "a čitav kraj se zatrese od te grmljavine."

Džejk ga pogleda upitno.

"To je iz jedne stare pesme. Lord Pert bio je div koji je krenuo u rat sa hiljadu ljudi, ali se još nalazio u svojoj zemlji kada je jedan mali dečak hitnuo kamen i pogodio ga u koleno. On se sapleo, težina oklopa povukla ga je, i slomio je vrat pri padu."

"Kao priča o Davidu i Golijatu", reče Džejk.

"Nije bilo vatre", reče Edi. "Kladim se da je prosto ostao bez goriva, pa je pokušao da se spusti nasuvo na drum. Možda je bio odmetnik i varvarin, ali imao je poprilična muda."

Roland klimnu glavom i pogleda Džejka. "Ne smeta ti ovo?"

"Ne. Da je tip još, znaš, gnjecav, možda bi mi i smetalo." Džejk upravi pogled sa mrtvog čoveka na grad. Lud je sada bio mnogo bliži i jasniji, i mada su mogli da vide mnogo razbijenih prozora na kulama, on, kao ni Edi, nije u potpunosti odustao od nade da će tamo pronaći nekakvu pomoć. "Kladim se da su se stvari u gradu raspale kada njega više nije bilo."

"Mislim da bi ti dobio tu opkladu", reče Roland.

"Znate šta?" Džejk je ponovo izučavao avion. "Ljudi koji su sagradili taj grad možda su pravili sopstvene avione, ali prilično sam siguran da je ovaj jedan od naših. U petom razredu sam pisao školski rad o vazdušnoj borbi i mislim da ga prepoznajem. Rolande, smem li da ga pogledam izbliza?"

Roland klimnu glavom. "Ja ću poći s tobom."

Oni zajedno odoše do aviona dok im je visoka trava udarala po pantalonama. "Gledaj", reče Džejk. "Vidiš mitraljez ispod krila? To je nemački model sa vazdušnim hlađenjem, a ovo je 'foke-vulf' iz vremena neposredno pre II svetskog rata. Siguran sam da jeste.

Ali, šta će ovde?"

"Mnogo aviona nestaje", reče Edi. "Uzmi na primer Bermudski Trougao. To je mesto iznad jednog od naših okeana, Rolande. Navodno je baksuzno. Možda su to samo jedna velika vrata između naših svetova — vrata koja su stalno otvorena." Edi pogrbi ramena i upusti se u lošu imitaciju Roda Serlinga. "Privežite pojaseve i pripremite se za turbulencije; letite pravo u... Rolandovu Zonu!"

Džejk i Roland, koji su sada stajali iza preostalog krila aviona, ignorisali su ga.

"Podigni me, Rolande."

Roland odmahnu glavom. "To krilo izgleda čvrsto, ali nije — ova stvar se ovde nalazi već dugo, Džejk.

Pašćeš."

"Napravi mi onda lopovske."

Edi reče: "Ja ću, Rolande."

Roland je na tren posmatrao svoju redukovanu desnu šaku, slegnuo ramenima, i spojio ruke. "Ovo će biti dovoljno. Lagan je."

Džejk strese mokasinu sa stopala, pa lako kroči u uzengiju koju je Roland načinio. Oj kreštavo zalaja, mada Roland nije mogao da razabere da li je to bilo zbog uzbuđenja ili zabrinutosti.

Džejkova prsa sada su bila pritisnuta o jedno zarđalo zakrilce aviona, i on je gledao pravo u crtež pesnice i munje. Malo se oljuštio sa površine krila duž jedne ivice. On zgrabi zakrilce i povuče. Ono se odvoji od krila tako lako, da bi on pao na leđa da Edi nije stajao odmah iza njega i da ga nije pridržao rukom na zadnjici.

"Znao sam", reče Džejk. Ispod pesnice i munje nalazio se drugi simbol, i sada je on bio gotovo sasvim otkriven. Bio je to kukasti krst. "Samo sam morao to da vidim. Možeš da me spustiš."

Krenuli su dalje, ali mogli su da vide rep aviona svaki put kada bi se osvrnuli tog popodneva, kako izviruje iz visoke trave kao nadgrobni spomenik Lorda Perta.

2

Te noći došao je red na Džejka da pripremi vatru.

Kada su drva bila postavljena dovoljno dobro da revolveraš bude zadovoljan, on pruži Džejku svoje kresivo. "Da vidimo kako ćeš."

Edi i Suzana sedeli su sa strane, obgrlivši prisno jedno drugo oko struka. Krajem dana, Edi je pronašao jarkožuti cvet kraj puta i ubrao joj ga. Večeras ga je Suzana nosila u kosi, i kad god bi pogledala Džejka, usne bi joj se izvile u malom osmehu, a oči ispunile svetlošću. Roland je to primetio i bilo mu je milo.

Njihova ljubav sve se više produbljivala i jačala. To je bilo dobro. Moraće da bude zaista duboka i jaka da bi preživela mesece i godine koje slede.

Džejk kresnu varnicu, ali ona blesnu više inča daleko od potpale.

Približi kremen", reče Roland, "i drži ga čvrsto. I nemoj da ga udaraš čelikom, Džejk; zagrebi ga."

Džejk pokuša ponovo, i ovaj put varnica polete pravo u potpalu. Pojavi se pramičak dima, ali ne i vatra.

"Mislim da nisam naročito dobar u ovome."

"Uvežbaćeš se. U međuvremenu, razmisli o ovome.

Šta je to obučeno kad padne noć, a svučeno kad svane?"

"Ha?"

Roland pomeri Džejkove ruke još bliže hrpici za potpalu. "Tu verovatno nemaš u knjizi."

"O, pa to je zagonetka!" Džejk kresnu novu varnicu.

Ovaj put mali plamen zasja u hrpici za potpalu pre nego što je zamro. "I ti znaš pokoju?"

Roland klimnu glavom. "Ne tek pokoju — mnogo.

Kao dečak, mora da sam ih znao hiljadu. One su bile deo mog učenja."

"Stvarno? Zašto bi iko učio zagonetke?"

"Vanaj, moj učitelj, rekao je da je dečak koji ume da odgovori na zagonetku, kao dečak koji može da misli iza ćoška. Svakog petka u podne imali smo takmičenje u zagonetkama i pobednik ili pobednica bili bi ranije pušteni iz škole."

"Da li si često bio puštan ranije, Rolande?"

On odmahnu glavom, osmehujući se malo i sam.

"Uživao sam u zagonetkama, ali nikada nisam bio naročito dobar u njima. Vanaj je govorio da je to zato što suviše duboko razmišljam. Moj otac je govorio da je to zato što imam premalo mašte. Mislim da su obojica bili u pravu.. ali mislim i da je moj otac bio malo bliže istini. Uvek sam mogao da potegnem puštolj brže od svih drugova i da gađam tačnije, ali razmišljanje iza ćoškova mi nikada nije naročito dobro išlo."

Suzana, koja je podrobno posmatrala kako se Roland ophodio prema starcima iz Rečnog Prelaza, pomisli da revolveraš sebe potcenjuje, ali ne reče ništa.

"Ponekad, u zimskim noćima, održavala bi se takmičenja u zagonetkama u velikoj dvorani. Kada su učestvovali samo klinci, Alejn je uvek pobeđivao. Kada su učestvovali i odrasli, to je uvek bio Kort. On je pozaboravljao više zagonetki nego što smo mi ostali ikada znali, i posle Prazničnog odgonetanja, Kort je uvek kući nosio gusku. Zagonetke imaju veliku moć, i svako zna poneku."

"Čak i ja", reče Edi. "Na primer, koja je razlika između kamiona punog peska i kamiona punog mrtve dece?"

"To je glupo, Edi", reče Suzana, ali osmehnula se.

"Pesak ne možeš da istovaruješ vilama!" viknu Edi i isceri se kad Džejk prsnu u smeh, rasturivši hrpicu za potpalu. "Jak, jak, jak, znam ih još milion, narode!"

Roland se, međutim, nije nasmejao. Izgledao je, čak, malo uvređen. "Izvini što to kažem, Edi, ali to jeste prilično glupavo."

"Isuse, Rolande, izvini", reče Edi. Još se osmehivao, ali zvučao je pomalo zlovoljno. "Stalno zaboravljam da ti je smisao za humor odstreljen za vreme Dečjeg krstaškog pohoda, ili kako se već to zvalo."

"Ja samo ozbiljno shvatam odgonetanje. Učili su mu da sposobnost rešavanja zagonetki ukazuje na zdrav i racionalan um."

"Pa, zagonetke nikada neće zameniti Šekspirova dela ili kvadratnu jednačinu", reče Edi. "Hoću reći, da se ne zanosimo."

Džejk je zamišljeno gledao Rolanda. "U mojoj knjizi piše da su zagonetke najstarija igra koju ljudi još igraju. U našem svetu, hoću da kažem. A tip koga sam sreo u knjižari rekao je da su one bile jako ozbiljna stvar, a ne puke šale. Zbog njih su ljude ubijali."

Roland je gledao u sve gušću tamu. "Da. Video sam i to." Setio se Prazničnog odgonetanja koje se nije okončalo uručenjem nagradne guske, već smrću zrikavog muškarca sa kapom sa zvončićima, u prašini, sa bodežom u prsima. Kortovim bodežom. Čovek je bio lutajući pevač i akrobata koji je pokušao da prevari Korta ukravši sudijsku beležnicu u kojoj su se nalazili odgovori na komadićima kore.

"E, da me izviiiinete", reče Edi.

Suzana je gledala Džejka. "Sasvim sam zaboravila na knjigu zagonetki koju si doneo. Smem li sada da je pogledam?"

"Naravski. U rancu mi je. Mada, odgovora nema.

Možda mi ga je zato gospodin Tauer dao za dž..."

Rame mu najednom bi stisnuto, bolnom silinom.

"Kako se zvao?" upita Roland.

"Gospodin Tauer", reče Džejk. "Kalvin Tauer. Zar ti to nisam rekao?"

"Nisi." Roland lagano popusti stisak na Džejkovom ramenu. "Ali, sad kad to čujem, ne iznenađuje me."

Edi otvori Džejkov ranac i pronađe Dašto mi ti dašto! On dobaci knjigu Suzani. "Znaš", reče on, "oduvek sam smatrao da je štos sa mrtvom decom prilično dobar. Neukusan, možda, ali prilično dobar."

"Nije me briga za ukus", reče Roland. "Besmislen je i nerešiv, pa je zbog toga glupav. Dobra zagonetka nije niti jedno od svega toga."

"Isuse! Vi ste stvarno to uzimali za ozbiljno, zar ne?"

"Jesmo."

Džejk je, u međuvremenu, ponovo postavljao grančice za potpalu i razmišljao o zagonetki kojom je rasprava i započela. Sada se najednom osmehnu.

"Vatra. To je odgovor, zar ne? Odeneš je uveče, razodeneš ujutro. Ako 'odevanje' zameniš 'paljenjem', onda je jednostavno."

"Tako je." Roland uzvrati Džejku osmehom, ali oči su mu bile na Suzani, dok ju je posmatrao kako prelistava iskrzanu knjižicu. On pomisli, dok je posmatrao njenu studioznu namrštenost i odsutnost sa kojom je podesila žuti cvet u kosi kada je ovaj pokušao da joj isklizne, da je samo ona možda kadra da nasluti da iskrzana knjiga zagonetki može da bude podjednako važna kao i Čarli Ćuf-Ćuf... možda i važnija. On pogleda Edija posle nje, i oseti ponovo narastanje ozlojeđenosti zbog Edijeve budalaste zagonetke. Nažalost, mladić je još u nečemu ličio na Kutberta: Roland bi ponekad poželeo da ga prodrma sve dok mu iz nosa ne poteče krv i dok mu zubi ne poispadaju.

Polako, revolverašu — polako! Kortov glas, ne sasvim nasmejan, progovori mu u glavi i Roland odlučno stavi osećanja pod kontrolu. To mu je bilo lakše da izvede kada se setio da Edi ne može da izbegne povremene izlete u besmislice; karakter je takođe makar delimično formiran zahvaljujući ka, i Roland je znao da u Ediju ima više od pukih besmislica. Svaki put kada bi počeo da čini grešku i da pomišlja da nije tako, dobro bi se setio njihovog razgovora kraj druma pre tri noći, kada ga je Edi optužio da ih koristi kao figure na svojoj privatnoj tabli za igru. To ga je naljutilo.. ali bilo je dovoljno blizu istine da ga isto tako i posrami.

Blaženo nesvestan tih dugih misli, Edi sada upita:

"Šta je to zeleno, teško stotinu tona, i živi na dnu okeana?"

"Ja znam", reče Džejk. "Mobi Slinac, Veliki Zeleni Kit."

"Idiotluk", promrmlja Roland.

"Jah — ali upravo zbog toga i treba da bude smešno", reče Edi. "I šale treba da te navedu da razmišljaš iza ćoškova. Vidiš..." On pogleda Rolandovo lice, nasmeja se i podiže ruke. "Nema veze. Predajem se. Ne bi razumeo. Čak ću pokušati da shvatim to ozbiljno.. to jest, ako najpre nešto večeramo."

"'Gledaj me'", reče revolveraš uz treptaj osmeha.

"Ha?"

"To znači da smo se dogovorili."

Džejk zagreba čelikom po kremenu, Varnica skoči, i ovaj put grančice uhvatiše vatru. On sede zadovoljno da posmatra kako se plamenovi šire, sa rukom oko Ojevog vrata. Bio je sasvim zadovoljan sobom.

Potpalio je večernju vatru... i tačno odgovorio na Rolandovu zagonetku."

3

"Imam ja jednu", reče Džejk dok su jeli večernje buritose.

"Je li budalasta?" upita Roland.

"Ne. Prava je."

"Onda je isprobaj kod mene."

"Okej. Šta to trči, ali nikad ne hoda, usta ima ali ne govori, krevet ima ali ne spava, glavu ima ali ne plače?"

"Dobra je", reče Roland ljubazno, "ali stara. Reka."

Džejk je malo spustio nos. "Baš te je teško nasamariti."

Roland dobaci poslednji zalogaj buritosa Oju, koji ga željno dočeka. "Varaš se. Ja sam ono što Edi zove paker. Trebalo je da vidiš Alejna. On je sakupljao zagonetke kao što dama sakuplja lepeze."

"Kaže se pacer, Rolande, druže stari", reče Edi.

"Hvala ti. Probaj ovu: Šta to leži na krevetu i stoji na krevetu? Prvo je belo, zatim crveno/ Što deblje postane/ To je babi milije?"

Edi prsnu u smeh. "Đoka!" dreknu on. "Nezgrapno, Rolande! Ali, sviđa mi se! Ssssviđa mi se!"

Roland odmahnu glavom. "Tvoj odgovor je pogrešan. Dobra zagonetka je ponekad igra rečima, kao ona Džejkova o reci, ali ponekad je više kao trik mađioničara, koji te natera da gledaš u jednom pravcu, dok se istina nalazi negde drugde."

"Dvostruka je", reče Džejk. On objasni šta mu je Aron Dipno rekao za Samsonovu zagonetku. Roland klimnu glavom.

"Je li to jagoda?" upita Suzana, a onda odgovori na sopstveno pitanje. "Naravno da jeste. To je kao zagonetka o vatri. Unutra je skrivena metafora. Kad jednom shvatiš metaforu, možeš da rešiš zagonetku."

"Ja napravim metaforu o seksu, a ona me ošamari i ode kad je pitam", reče im Edi tužno. Svi su ga ignorisali.

"Ako 'postane' zameniš sa 'nikne'", nastavi Suzana, "onda je lako. Prvo bela, zatim crvena. Što deblja nikne, to je babi milija." Izgledala je zadovoljna sobom.

Roland klimnu glavom. "Odgovor koji sam ja čuo jeste bobica, ali siguran sam da oba odgovora znače isto."

Edi uze Dašto mi ti dašto i poče da prelistava. "A vidi ovu, Rolande: Kada vrata nisu vrata?"

Roland se namršti. "Je li to ponovo neko tvoje glupiranje? Jer moje strpljenje..."

"Nije. Obećao sam da ću biti ozbiljan, i jesam — makar pokušavam da budem. To je u knjizi, i ja sasvim slučajno znam odgovor. Čuo sam ga kad sam bio mali."

Džejk, koji je takođe znao odgovor, namignu Ediju.

Edi mu uzvrati namigivanjem i razveseli se kad primeti da i Oj pokušava da namigne. Bambur je stalno zatvarao oba oka, da bi na kraju odustao.

Roland i Suzana su, u međuvremenu, razmišljali o pitanju. "Mora da ima neke veze sa ljubavlju", reče Roland. "Vrata, vrata srca. Kad vrata srca nisu vrata srca... Hmmmm..."

"Hmmm", reče Oj. Njegova imitacija zamišljenog Rolandovog tona bila je savršena. Edi ponovo namignu Džejku. Džejk prekri usta da sakrije osmeh.

"Je li odgovor lažna ljubav?" upita Roland konačno.

"Jok."

"Prozor", reče Suzana iznenada i odlučno. "Kada vrata nisu vrata? Kad su prozor."

"Jok." Edi se sada široko kezio, ali Džejk je bio zaprepašćen koliko su daleko oboje bili od odgovora.

Ovde je na delu bila magija, pomisli on. Prilično uobičajena stvar, kada je reč o magiji, bez letećih ćilima ili slonova koji nestaju, ali svejedno magija. On najednom vide ono što su radili — jednostavnu igru zagonetki oko logorske vatre — u sasvim novom svetlu. Bilo je to kao kad igraš šah naslepo, samo što je u ovoj igri povez za oči bio sačinjen od reči.

"Predajem se", reče Suzana.

"Da", reče Roland. "Kaži ako znaš."

"Odgovor je tegla. Vrata nisu vrata onda kada su tegla. Kapirate?" Edi je posmatrao kako se razumevanje javlja na Rolandovom licu, pa je upitao, pomalo oprezno: "Da li je loša? Pokušavao sam ovaj put da budem ozbiljan, Rolande stvarno."

"Uopšte nije loša. Naprotiv, sasvim je dobra. Kort bi to rešio, siguran sam... verovatno i Alejn, ali opet je vrlo pametna. Ja sam uradio ponovo ono što sam uvek radio u učionici: zakomplikovao sam je više nego što je trebalo i projezdio pored odgovora."

"U tome stvarno ima nečega, zar ne?" razmišljao je Edi naglas. Roland klimnu glavom, ali Edi to nije video; gledao je u dubine vatre, gde je tuce ruža cvetalo i bledelo u žaru.

Roland reče: "Još jednu, pa na spavanje. Samo što ćemo od večeras držati stražu. Prvo ti, Edi, pa Suzana.

Ja ću poslednji."

"A ja?" upita Džejk.

"Kasnije ćeš možda i ti dobiti smenu. Sada je važnije da spavaš koliko treba."

"Stvarno misliš da je stražarenje neophodno?" upita Suzana.

"Ne znam. A to je baš najbolji razlog od svih za držanje straže. Džejk, izaberi jednu zagonetku iz svoje knjige."

Edi pruži Dašto mi ti dašto! Džejku, koji ga prelista i konačno se zaustavi pri kraju. "Au! Ova je ubistvena."

"Da čujemo", reče Edi. "Ako je ja ne pogodim, onda će Suz. Širom zemlje, kada dođe Praznični dan, poznati smo kao Edi Din i njegova Kraljica zagonetki."

"Ala smo duhoviti večeras", reče Suzana. "Da vidimo kol'ko ćeš da budeš duhovit posle sedenja kraj druma sve do ponoći, dušo."

Džejk pročita: "Postoji nešto što nije ništa, a opet ima ime. Ponekad visoko, ponekad nisko, s nama je u priči, s nama je u sportu, i igra svaku igru."

Raspravljali su o zagonetki gotovo petnaest minuta, ali niko od njih nije mogao čak ni da pokuša da pogodi odgovor.

"Možda će doći nekome od nas u snu", reče Džejk.

"Tako je meni došao odgovor na onu o reci."

"Jevtina knjiga, sa iscepanim odgovorima", reče Edi.

On ustade i nabaci kožni prekrivač na ramena kao plašt.

"Pa, jeste bila jevtina. G. Tauer mi ju je dao besplatno."

"Šta da očekujem, Rolande?" upita Edi.

Roland slegnu ramenima dok je legao. "Ne znam, ali mislim da ćeš to prepoznati kada ga ugledaš ili začuješ."

"Probudi me kad ti se prispava", reče Suzana.

"Nego šta ću."

4

Travnati jarak pružao se kraj puta i Edi je seo na njegovu suprotnu stranu zaogrnut ćebetom. Tanki, užurbani sloj oblaka večeras je zaklonio nebo i prigušio zvezdanu predstavu. Duvao je jak zapadni vetar. Kada je Edi okrenuo lice u tom smeru, jasno je mogao da oseti miris bizona koji su sada posedovali ovu ravnicu — pomešani miris vrelog krzna i sveže balege.

Jasnoća koja se vratila njegovim čulima u proteklih nekoliko meseci bila je zapanjujuća.. i povremeno, kao sada, pomalo jeziva.

Veoma slabo, mogao je da čuje mukanje teleta bizona.

Okrenuo se prema gradu i nešto kasnije pomislio da tamo vidi udaljene iskre svetlosti — električne sveće iz priče blizanaca — ali bio je jako dobro svestan toga da možda vidi samo ono što želi da mu se ukaže.

Daleko si od Četrdeset druge ulice, srce — nada je sjajna stvar, bez obzira na to šta bilo ko kaže, ali ne nadaj se toliko da jednu misao izgubiš iz vida: daleko si od Četrdeset druge ulice. Ono tamo napred nije Njujork, ma koliko ti želeo da bude. To je Lud, i biće onakav kakav jeste. I ako to imaš na umu, možda ćeš proći okej.

Da bi ubio vreme na straži, pokušao je da smisli odgovor na onu poslednju zagonetku te večeri. Prekor koji je dobio od Rolanda zbog vica sa mrtvom decom ozlovoljio ga je, i bio bi zadovoljan sobom kada bi mogao da započne jutro tako da im pruži valjani odgovor. Naravno, neće moći da provere tačnost bilo kog odgovora pozadi u knjizi, ali njemu se činilo da je kod dobrih zagonetki dobar odgovor obično očigledan.

Ponekad visoko, ponekad nisko. On pomisli da je to ključ, a da sve ostalo verovatno samo treba da navede na pogrešan trag. Šta je to ponekad visoko, a ponekad nisko? Pantalone? Ne. Pantalone su ponekad dugačke, a ponekad kratke, ali za visoke pantalone on nikad nije čuo. Priče? Kao i kod pantalona, one su se dobro uklapale samo u jedan opis. Pića su ponekad bila i duga i kratka...

"Porudžbina", promrmlja on i pomisli na tren da je sigurno natrapao na rešenje — oba prideva pristajala su tome kao rukavica. Visoka porudžbina značila je veliki posao; niska porudžbina bila je nešto što brzo možeš da dobiješ u restoranu — hamburger ili tunjevina. Osim što visoke porudžbine i tunjevina nisu bile u svakoj priči niti igrale svaku igru.

Osetio je nalet frustracije i bio primoran da se osmehne samom sebi, što se toliko nervira zbog bezopasne igre rečima iz neke dečje knjige. Svejedno, bilo mu je malo lakše da poveruje da su ljudi možda zaista ubijali jedni druge zbog zagonetki... ako su ulozi bili dovoljno visoki, a neko se usudio da vara.

Pusti to — radiš upravo ono što je Roland rekao, misliš pravo pored suštine.

Opet, o čemu je drugom mogao da razmišlja?

Onda ponovo započe bubnjanje iz grada i on dobi novu temu za razmišljanje. Nije bilo pripreme; u jednom trenutku nije bilo ničega, a u sledećem je grunulo iz sve snage, kao da je neko okrenuo prekidač. Edi ode do ivice druma, okrenu se prema gradu i oslušnu. Posle nekoliko trenutaka osvrnu se da vidi da li su bubnjevi probudili ostale, ali i dalje je bio sam. On se ponovo okrenu prema Ludu i naćuli uši napred bridovima dlanova.

Bump... ba-bump. . ba-bump-bumpbump-bump.

Bump... ba-bump. . ba-bump-bumpbump-bump.

Edi je bio sve sigurniji da je bio u pravu što se toga tiče; da je, makar, tu zagonetku rešio.

Bump... ba-bump. . ba-bump-bumpbump-bump.

Pomisao da stoji kraj napuštenog druma u gotovo praznom svetu, da stoji oko stotinu i sedamdeset milja daleko od grada koji je sagradila neka legendarna izgubljena civilizacija i da sluša deonicu rokenrol bubnjeva... to je bilo ludo, ali, zar je bilo imalo luđe od semafora koji je zvonio i spuštao zarđalu zelenu zastavicu sa odštampanom reči KRENI? Imalo luđe od otkrića olupine nemačkog aviona iz 1930-ih?

Edi šapatom zapeva reči pesme grupe Zi Zi Top:

"Treba taman tol'ko da se lepi
Da ti drši šav na farmerkama
Kažem da, da, da... "

Savršeno se uklapalo u ritam. Bile su to disko-pulsirajuće udaraljke iz pesme 'Šlic od čičak-trake.' Edi je bio siguran u to.

Zvuk ubrzo prestade podjednako naglo kao što je i počeo, i on je mogao da čuje samo vetar i, slabije, reku Send, koja je imala krevet, ali nikada nije spavala.

5

Sledeća četiri dana prošla su bez događaja. Hodali su; posmatrali su kako most i grad sve više rastu i sve jasnije se definišu; logorovali su; jeli; odgonetali zagonetke; na smenu su držali stražu (Džejk je naterao Rolanda da mu dozvoli da drži kratku smenu straže dva sata neposredno pred zoru); spavali su.

Jedini značajan incident imao je veze sa pčelama.

Oko podneva trećeg dana pošto su otkrili pali avion, začuli su zujanje, sve jače i jače, da bi konačno zagospodarilo čitavim danom. Roland najzad stade.

"Tamo", reče on i nokaza nrema šumarku stabala eukaliptusa.

"Zvuči kao pčele", reče Suzana.

Rolandove plave oči zasjaše. "Mogli bismo večeras da se malo zasladimo."

"Ne znam kako da ti kažem, Rolande", reče Edi, "ali imam averziju od uboda."

"Kao da mi nemamo", složi se Roland, "ali dan je bez vetra. Mislim da možemo dimom da ih uspavamo i da ukrademo saće ispod njih, a da ne zapalimo pola sveta. Da pogledamo."

On ponese Suzanu, koja je bila željna avanture kao i sam revolveraš, prema šumarku. Edi i Džejk zaostaše iza njih, a Oj, koji je očigledno zaključio da je diskrecija bolja od srčanosti, ostao je da sedi na rubu Velikog druma, dahćući kao pas, zagledan oprezno u njih.

Roland je zastao na rabu šumarka. "Ostanite gde ste", reče on Ediju i Džejku, tihim glasom.

"Pogledaćemo. Daću vam znak da priđete ako je sve u redu." On ponese Suzanu u šarene senke šumarka dok su Edi i Džejk ostali na suncu, da vire za njima.

U senci je bilo svežije. Zujanje pčela bilo je neprekidno, hipnotičko. "Ima ih previše", promrmlja Roland. "Ovo je kasno leto; trebalo bi da su napolju, na poslu. Ne zn.. "

On ugleda košnicu, izbočenu poput tumora iz šupljine drveta u središtu čistine, i zaćuta.

"Šta im je?" upita Suzana tihim, užasnutim glasom.

"Rolande, šta im je?"

Jedna pčela, bucmasta poput sporog obada u oktobru, prozuja joj pored glave. Suzana se trže dalje od nje.

Roland pokaza ostalima da im se pridruže. Oni to učiniše, i ostaše da stoje, zagledani u košnicu bez reči.

Ćelije nisu bile šestougaone, već nasumične rupe svih oblika i veličina; sama košnica izgledala je čudnovato istopljena, kao da ju je neko stavio pod let-lampu.

Pčele koje su tromo puzale po njoj bile su bele kao sneg.

"Večeras nema meda", reče Roland. "Ono što bismo uzeli iz tog saća možda bi bilo slatko, ali bi nas otrovalo podjednako sigurno kao što noć sledi dan."

Jedna groteskna bela pčela prolete usporeno kraj Džejkove glave. On se sagnu sa izrazom gnušanja na licu.

"Šta im je to učinilo?" upita Edi. "Šta im je to učinilo, Rolande?"

"Isto ono što je ispraznilo i celu ovu zemlju; stvar zbog koje se još mnogi bizoni rađaju kao sterilne nakaze. Čuo sam da to nazivaju Starim ratom, Velikom vatrom, Kataklizmom i Velikim trovanjem. Šta god bilo to je započelo sve nevolje i dogodilo se davno, hiljadu godina pre rođenja čukun-čukun-dedova ljudi iz Rečnog grada. Fizički efekti — dvoglavi bizoni, bele pčele i tako to — proredili su se kako je vreme prolazilo. To sam i sam video. Druge promene su veće, teže ih je videti, i još se odvijaju."

Posmatrali su kako bele pčele pužu po svojoj košnici, omamljene i gotovo sasvim bespomoćne.

Neke su očigledno pokušavale da rade; najveći broj ih je jednostavno lutao okolo, sudarao se glavama i puzao preko drugih pčela. Edi se seti jednog priloga koji je nekada video u vestima. Tamo se videla gomila preživelih koji su napuštali oblast gde je eksplodirao glavni dovod za gas, i sravnio gotovo celi blok u nekom gradu u Kaliforniji. Ove pčele podsećale su ga na te preživele, omamljene i u šoku.

"Imali ste nuklearni rat, zar ne?" upita on — gotovo ga optuži. "To Veliki Starci o kojima voliš da pričaš..

oni su sami sebi oduvali velike matore guzice pravo u pakao. Zar ne?"

"Ne znam šta se dogodilo. Niko to ne zna. Podaci o tim vremenima su izgubljeni, a onih nekoliko preostalih priča zbrkano je i protivrečno."

"Hajdemo odavde", reče Džejk drhtavim glasom.

"Hvata me muka od samog pogleda na njih."

"Pridružujem ti se u tome, šećeru", reče Suzana.

I tako su ostavili pčele njihovom besciljnom, razorenom životu u šumarku drevnih stabala, i te noći nije bilo meda.

6

"Kada ćeš nam ispričati ono što znaš? " upitao je Edi sledećeg jutra. Dan je bio vedar i plav, ali u vazduhu je bilo hladnoće; njihova prva jesen u ovom svetu samo što nije nastupila.

Roland baci pogled na njega. "Kako to misliš?"

"Voleo bih da čujem celu priču, od početka do kraja, s tim da počneš od Gileada. Kako si rastao tamo i šta se to dogodilo da dovede do njegovog kraja. Hoću da znam kako si saznao za Mračnu Kulu i zašto si uopšte i počeo da tragaš za njom. Hoću da znam i o tvojoj prvoj grupi drugara. I šta se sa njima dogodilo."

Roland skinu šešir, obrisa mišicom znoj sa čela, pa ga ponovo stavi. "Pretpostavljam da imate prava da znate sve to, pa ću vam ispričati.. ali ne sada. To je veoma duga priča. Nikada nisam očekivao da ću je ikome ispričati, pa ću je pričati samo jednom."

"Kada?" bio je uporan Edi.

"Kad bude vreme za to", reče Roland, i on je time morao da se zadovolji.

7

Roland se probudio trenutak pre nego što ga je Džejk prodrmao. Seo je i pogledao okolo, ali Edi i Suzana su još čvrsto spavali i u prvoj slaboj svetlosti zore nije mogao da primeti ništa neuobičajeno.

"Šta je bilo?" upita on Džejka tihim glasom.

"Ne znam. Možda borba. Hodi da čuješ."

Roland zbaci prekrivač sa sebe i krenu za Džejkom na drum. Računao je da su sada samo tri dana hoda od mesta gde je Send prolazio ispred grada, i gde je most sagrađen tačno duž staze Zraka dominirao na horizontu. Njegova naglašena nakrivljenost sada je bila izraženija nego ikad, i mogao je da vidi najmanje tuce procepa gde su prenapregnuti kablovi popucali kao žice lire.

Večeras je vetar duvao pravo u njihova lica dok su gledali ka gradu, i zvuci koje im je donosio bili su slabi, ali jasni.

"Da li je to borba?" upita Džejk.

Roland klimnu glavom i prinese prst usnama.

Čuo je slabe povike, prasak koji je zvučao kao pad nekog velikog predmeta i — naravno — bubnjeve.

Sada se začu novi prasak, ovaj put muzikalniji: zvuk lomljave stakla.

"Au, bre", šapnu Džejk i pomeri se bliže revolverašu.

Onda dođoše zvuci koje se revolveraš nadao da neće čuti: brzo, peščano čegrtanje vatre iz malog oružja praćeno glasnim šupljim praskom — to je očito bila nekakva eksplozija. Dokotrljala se do njih preko ravnice kao neka nevidljiva kugla za kuglanje. Posle toga, povici, treska i zvuci lomljave brzo su se utopili u nivo bubnjeva, i kada su bubnjevi nekoliko minuta kasnije prestali uobičajeno, uznemirujuće naglo, grad je ponovo bio nem. Ali sada je tišina imala neprijatan kvalitet iščekivanja.

Roland zagrli Džejka oko ramena. "Još nije prekasno da ga obiđemo", reče on.

Džejk ga pogleda odozdo. "Ne možemo."

"Zbog voza?"

Džejk klimnu glavom i izdeklamova: "Blejn je bol, ali mi moramo da se ukrcamo na voz. A grad je jedino mesto gde to možemo da uradimo."

Roland pogleda Džejka zamišljeno. "Zašto kažeš da moramo? Je li to ka? Jer, Džejk, moraš da razumeš da ti još ne znaš mnogo o ka — to je stvar koju ljudi celog života izučavaju."

"Ne znam je li to ka ili ne, ali znam da ne možemo u pustare ako nismo zaštićeni, a to znači Blejn. Bez njega bismo pomrli, kao što će one pčele koje smo videli pomreti kad dođe zima. Moramo biti zaštićeni.

Jer pustare su otrovne."

"Kako znaš te stvari?"

"Ne znam kako!" reče Džejk, gotovo ljutito. "Prosto znam. "

"U redu", reče Roland blago. On ponovo pogleda prema Ludu. "Ali, moramo biti đavolski oprezni.

Nesreća je što još imaju barut. Ako imaju to, možda imaju još moćnije stvari. Sumnjam da znaju kako da ih upotrebe, ali to samo povećava opasnost. Mogli bi da se uzbude i da nas sve raznesu u paramparčad."

"Ad", reče ozbiljni glas iza njih. Oni se obazreše i videše da Oj sedi kraj druma i posmatra ih.

8

Kasnije tog dana, naišli su na novi drum koji je svijao sa zapada prema njima i spajao sa njihovim. Iza te tačke, Veliki drum — sada mnogo širi i podeljen po sredini razdelnicom od nekog uglačanog tamnog kamena — počeo je da se spušta, i trošni betonski nasipi koji su se uzdizali sa obe strane nagnali su hodočasnike da se osećaju klaustrofobično, u zamci.

Stali su na mestu gde je jedan od tih zidova bio probijen, tako da su mogli da vide utešan prizor otvorene zemlje iza, pa su jeli malo i nezadovoljavajuće.

"Zašto misliš da su ovako spustili drum, Edi?" upita Džejk. "Hoću reći, neko je to uradio ovako namerno, zar ne?"

Edi pogleda kroz procep u betonu, gde se ravnica protezala glatko kao i obično, pa klimnu glavom.

"Zašto onda?"

"Pojma nemam, šampione", reče Edi, ali pomisli da zna. On pogleda Rolanda i pomisli da zna i on. Usečeni put koji je vodio prema mostu bio je odbrambena mera. Trape smeštene na vrh betonskih padina kontrolisale bi dve pažljivo projektovane redute. Ako se braniocima ne bi dopalo kako izgledaju oni koji se približavaju Ludu Velikim drumom, napali bi ih odozgo i uništili.

"Siguran si da ne znaš?" upita Džejk.

Edi se osmehnu Džejku i pokuša da prestane da zamišlja kako se gore sada nalazi neki ludak, spreman da skotrlja veliku, zarđalu bombu niz jednu od tih oronulih betonskih kosina. "Nemam pojma", reče on.

Suzana zgađeno zviznu kroz zube. "Ovaj drum je sve gori i gori, Rolande. Ponadala sam se da smo završili sa onim prokletim vezovima, ali bolje da ih ponovo pripremiš." On klimnu glavom i poče da kopa po torbi bez ijedne reči.

Stanje Velikog druma postajalo je sve gore kako su mu se pripajali drugi, manji putevi, kao pritoke velike reke. Dok su se približavali mostu, kaldrmu je zamenila površina koju je Roland smatrao metalom, a ostali asfaltom. Ona se nije dobro održala kao kaldrma. Vreme joj je nanelo izvesna oštećenja; prolazak bezbroj konja i kola posle poslednje popravke naneo joj je još više štete. Površina je bila sažvakana u varljivi krš. Hodanje je bilo teško, a pomisao da se Suzanina kolica guraju po toj okrunjenoj površini bila je smešna.

Nasipi sa obe strane postajali su sve strmiji, i sada, na vrhovima, mogli su da vide vitka, zašiljena obličja izdignuta naspram neba. Roland je pomislio na ogromne vrhove strela, na oružje koje je sačinilo pleme divova. Njegovim saputnicima, to je ličilo na rakete ili na projektile sa daljinskim navođenjem.

Suzana je pomislila na rakete 'redston' ispaljene sa Kejp Kanaverala; Edi je pomislio na SAM-ove, od kojih su neki bili napravljeni tako da mogu da se ispale sa kamiona sa ravnim zadnjim delom, uskladištene širom Evrope; Džejk je pomislio na ICBM-ove, skrivene u silosima od armiranog betona pod ravnicama Kanzasa i u nenaseljenim planinama Nevade, programirane da uzvrate udarac Kini ili Sovjetskom Savezu u slučaju nuklearnog armagedona.

Svi su se osećali kao da ulaze u tamnu i tužnu zonu senki, ili u kraj koji pati pod nekom starom, ali još moćnom kletvom.

Nekoliko sati pošto su ušli u tu oblast — Džejk joj je skovao ime Tesnac smrti — betonski nasipi završili su se na mestu gde se tuce pristupnih puteva spajalo, nalik na niti paukove mreže, i tu se zemljište ponovo otvaralo... što je bila činjenica koju su svi primili sa olakšanjem, mada niko to nije rekao glasno. Novi semafor njihao se nad raskrsnicom. Ovaj je bio poznatiji za Edija, Suzanu i Džejka; nekada je imao stakla na svoja četiri lica, ali ona su odavno bila razbijena.

"Kladim se da je ovaj put bio osmo čudo sveta, nekad davno", reče Suzana, "a gledaj ga sada. Minsko polje."

"Stari običaji ponekad su i najbolji"; složi se Roland.

Edi je pokazivao ka zapadu. "Gledajte."

Sad kada su visoke betonske barijere nestale, mogli su da tačno vide ono što im je Saj opisao uz šolje gorke kafe u Rečnom Prelazu. "Samo jedna šina", rekao je on, "postavljena na kolijum od veštačkog kamena, od kakvog su Starci pravili svoje ulice i zidove." Šina se pružala ka njima sa zapada u vitkoj, pravoj liniji, a onda tekla preko Senda u grad po uskom zlatnom nosaču. Bila je to jednostavna, elegantna građevina — i jedina koju su do tada videli bez ijednog traga rđe — ali svejedno, bila je teško oštećena. Negde na polovini, veliki deo nosača pao je u zahuktalu reku. Ostala su samo dva duga, isturena stuba uperena jedan prema drugome kao optužujući prsti. Iz vode je ispod rupe štrčala aerodinamična metalna cev. Nekada je bila svetloplava, ali sada joj je boja bila zatamnjena ljuspama raširene rđe. Sa ovolike udaljenosti, izgledala je veoma mala.

"Toliko o Blejnu", reče Edi. "Nije ni čudo da su prestali da ga čuju. Nosači su konačno popustili dok je prelazio reku, pa je upao u vodu. Mora da je usporavao kada se to desilo, ili bi prešao pravo preko, pa bismo sada videli samo veliku rupu nalik na krater bombe na suprotnoj obali. Pa, bila je to sjajna zamisao dok je trajala."

"Mersi je rekla da postoji još jedan", podseti ga Suzana.

"Jah. Takođe je rekla da ga nije čula sedam ili osam godina, a Tetka Talita rekla je da će pre biti deset. Šta ti misliš, Džejk.. Džejk? Zemlja zove Džejka, Zemlja zove Džejka, javi se, druže mali."

Džejk, koji je napeto zurio u ostatke voza u reci, samo slegnu ramenima.

"Baš si od pomoći, Džejk", reče Edi. "Vredne podatke pružaš — zato te i volim. Zato te svi volimo."

Džejk nije obraćao pažnju. Znao je šta vidi, a to nije bio Blejn. Ostaci jednošinca koji su virili iz reke bili su plavi. U njegovom snu, Blejn je imao prašnjavu, šećernu ružičastu boju žvake koju dobiješ uz karticu sa igračima bezbola.

Roland je, u međuvremenu, privezao kaiševe Suzanine nosiljke preko prsa. "Edi, smesti svoju gospu u ovu spravicu. Vreme je da krenemo i sami se uverimo."

Džejk tada pomeri pogled nervozno prema mostu koji se nadnosio pred njima. Začuo je visoki, avetinjski zvuk u daljini — zvuk vetra koji se poigrava među zapuštenim čeličnim nosačima što povezuju gornje kablove sa donjom betonskom platformom.

"Da li misliš da će biti bezbedno za prelazak?" upita Džejk.

"Otkrićemo sutra", odgovori Roland.

9

Sledećeg jutra, Rolandova družina putnika stajala je na kraju dugog, zarđalog mosta, zagledana preko, u Lud. Edijevi snovi o mudrim starim vilenjacima i njihovoj očuvanoj funkcionalnoj tehnologiji koju bi hodočasnici mogli da upotrebe, čileli su. Sad kad su bili tako blizu, video je rupe u gradskom pejsažu, gde kao da su čitavi blokovi zgrada bili ili spaljeni ili dignuti u vazduh. Silueta naspram neba podsećala ga je na bolesnu vilicu iz koje su mnogi zubi već poispadali.

Istina, mnoge zgrade još su stajale, ali izgledale su turobno, neupotrebljavano, što je Edija ispunjavalo neuobičajenom sumornošću, a most između putnika i tog razorenog lavirinta bio je sve samo ne čvrst i večan. Vertikalni nosači sa leve strane iskosili su se i utonuli; oni preostali sa desne strane, samo što nisu vrištali od opterećenja. Platforma je bila sačinjena od šupljih betonskih kutija u obliku trapezoida. Neke od njih izvrnule su se naviše, otkrivši praznu crnu unutrašnjost; druge su skliznule u stranu. Mnoge od njih samo su napukle, ali ostale su bile gadno izlomljene i ostavljale su dovoljno velike procepe da kroz njih propadnu kamioni — veliki kamioni. Na mestima gde su bila polomljena i dna kutijastih odeljaka, mogli su da vide blatnjavu rečnu obalu i sivozelenu vodu Senda iza nje. Edi je procenio udaljenost između platforme i vode na oko trista stopa u središtu mosta. A ta je procena verovatno bila konzervativna.

Edi osmotri ogromne betonske kesone za koje su bili pričvršćeni glavni kablovi i pomisli da onaj s desne strane mosta izgleda kao da je delimično iščupan iz zemlje. On zaključi da je pametnije da tu činjenicu ne pominje ostalima; bilo je dovoljno loše to što se most njihao sporo ali primetno napred-nazad. I samo posmatranje izazivalo mu je mučninu. "Pa?"

upita on Rolanda. "Šta misliš?"

Roland pokaza na desnu stranu mosta. Tu se nalazila koso nagnuta pešačka staza širine oko pet stopa. Bila je sazdana na nizu manjih betonskih kutija i zapravo je predstavljala zasebnu platformu. Činilo se da tu platformu u segmentima drži potporni kabl — ili možda debela čelična šipka — pričvršćena za glavne potporne kablove ogromnim lučnim sponama. Edi je lspitivao najbližu sa strasnim zanimanjem čoveka kojem će možda ubrzo zivot zavisiti od predmeta koji izučava. Lučna spona je izgledala zarđalo, ali još čvrsto. U njen metal bile su utisnute reči LIVNICA La MERK. Edi je bio opčinjen spoznajom da više ne zna jesu li reči ispisane Uzvišenim Govorom ili engleskim jezikom.

"Mislim da možemo da upotrebimo to", reče Roland. "Postoji samo jedno loše mesto. Vidiš li ga?"

"Jah — teško ga je prevideti."

Most, koji mora da je bio dug najmanje tri četvrti milje, možda nije bio održavan kako treba duže od hiljadu godina, ali Roland je nagađao da je pravo uništenje trajalo samo poslednjih pedesetak. Kako su nosači s desne strane pucali, tako se most sve više naginjao ulevo. Najveći ugib bio je na središtu mosta, između kula za kablove visokih dve stotine stopa. Na mestu gde je ugib bio najveći, u platformi je zjapila rupa u obliku oka. Prekid pešačke staze bio je uži, ali čak i tako, najmanje dva susedna kutijasta odeljka pala su u Send i ostavila procep širok najmanje dvadeset ili trideset stopa. Tamo gde su se nalazile te kutije, jasno su videli zarđalu čeličnu šipku ili kabl koji je držao stazu. Morali su preko njega da pređu procep.

"Mislim da možemo da pređemo", reče Roland i pokaza mirno. "Procep je nezgodan, ali tu je još bočna ograda, tako da ćemo imati za šta da se držimo."

Edi klimnu glavom, ali osećao je da mu srce teško udara. Otkriveni nosač staze izgledao je kao velika cev sačinjena od zglobnog čelika, i na vrhu je bio širok verovatno četiri stope. U mislima je video kako moraju da prelaze lagano po širokim, malo zakrivljenim leđima nosača, držeći se rukama za ogradu, dok se most sporo ljulja kao brod na blagim talasima.

"Isuse", reče on. Pokuša da pljune, ali nije imao pljuvačke. Usta su mu bila previše suva. "Siguran si, Rolande?"

"Koliko mogu da vidim, to je jedini put." Roland pokaza nizvodno i Edi ugleda drugi most. Taj je odavno pao u Send. Ostaci su virili iz vode u zarđaloj zamršenoj gomili drevnog čelika.

"Šta ti kažeš, Džejk?" upita Suzana.

"Hej, nema problema", reče Džejk smesta. U stvari, osmehivao se.

"Mrzim te, mali."

Roland je posmatrao Edija donekle zabrinuto. "Ako slutiš da ne možeš to da izvedeš, reci sada. Nemoj da dođeš do polovine, a onda da se ukočiš."

Edi je dugo gledao izuvijanu površinu mosta, a onda klimnuo glavom. "Valjda ću moći. Nikad nisam obožavao visine, ali snaći ću se."

"Dobro." Roland ih osmotri. "Što pre počnemo, pre ćemo završiti. Ja idem prvi, sa Suzanom. Onda Džejk, pa Edi na začelju. Hoćeš li moći da se izboriš sa kolicima?"

"Hej, nema problema", reče Edi lakomisleno.

"Hajdemo, onda."

10

Čim su stupili na pešačku stazu, strah je ispunio Edijeve šupljine kao hladna voda i on je počeo da se pita nije li načinio veoma opasnu grešku. Sa čvrstog tla, most kao da se samo malo njihao, ali kada se jednom našao na njemu, kao da je stao na klatno najvećeg sata na svetu. Kretanje je bilo veoma sporo, ali pravilno, i dužina amplitude bila je mnogo veća nego što je očekivao. Površina staze bila je gadno ispucala i iskošena namanje deset stepeni ulevo.

Stopala su mu krckala po rastresitim hrpama okrunjenog betona, a tiho cviljenje spojeva kutijastih segmenata nije prestajalo. Iza mosta, silueta grada lagano se naginjala tamo-amo, kao veštački horizont najsporije video igre na svetu.

Iznad njih, vetar je neprekidno zujao među napetim nosačima. Ispod njih, tle se oštro obrušavalo ka blatnjavoj severozapadnoj obali reke. Bio je na visini od trideset stopa... zatim šezdeset... zatim stotinu i deset. Ubrzo će se naći iznad vode. Kolica su mu lupkala o levu nogu sa svakim korakom.

Nešto krznato promače mu između nogu i on ludački zamlatara desnom rukom za zarđalom ogradom, jedva suspregnuvši krik. Oj protrča kraj njega podigavši načas pogled, kao da hoće da kaže: Izvinite — samo sam u prolazu.

"Jebem ti glupu životinju", reče Edi kroz stisnute zube.

Otkrio je da, iako ne voli da gleda dole, ima još veću averziju od gledanja u nosače koji su još uspevali da drže platformu i gornje kablove na okupu. Bili su prevučeni rđom i Edi je video kako zamršene metalne niti izbijaju iz većine nosača — te zamršene niti ličile su na metalnu vatu. Od svog ujaka Redža, koji je radio na mostovima Džordž Vašington i Triboro kao farbar, saznao je da su nosači i gornji kablovi 'ispleteni' od hiljada čeličnih niti. Na ovom mostu, pletivo je konačno popuštalo. Nosači su se bukvalno rasplitali, a niti pritom pucale, jedna po jedna.

Držalo se ovoliko dugo, održaće se još malo. Misliš da će ovo da se sruši u reku samo zato što ti prelaziš preko? Ne laskaj samom sebi.

Ipak, nije se utešio. Koliko je Edi mogao da zna, oni su možda bili prvi koji su pokušali da pređu u više decenija. A most će, na kraju krajeva, morati jednom da se sruši i po svemu sudeći, biće to uskoro. Njihova zajednička težina možda će biti kap koja će preliti čašu.

Njegova mokasina udari u komad betona i Edi odgleda, sa mučninom, ali nesposoban da odvoji pogled, kako on pada sve niže i niže i niže, premećući se pritom. Začu se malo — veoma malo — buć kada je upao u reku. Osvežavajući vetar nalete i prilepi mu košulju uz oznojenu kožu.

Most je stenjao i njihao se. Edi pokuša da pusti bočnu ogradu, ali ruke kao da su mu se zaledile na rupičastom metalu u stisku samrtnika.

On zatvori oči na tren. Nećeš se ukočiti. Nećeš. Ja..

zabranjujem ti to. Ako već treba u nešto da gledaš, neka to bude visoko i ružno. Edi ponovo otvori oči, prikova ih za revolveraša, natera silom volje šake da se otvore i ponovo krenu napred.

11

Roland je stigao do procepa i osvrnuo se. Džejk je bio pet stopa iza njega. Oj mu je bio za petama.

Bambur je čučao, vrata izpruženog napred. Vetar je bio mnogo jači iznad reke, i Roland je video da se Ojevo svilenkasto krzno mreška. Edi je bio oko dvadeset pet stopa iza Džejka. Lice mu je bilo napeto, ali i dalje je smrknuto vukao noge sa Suzaninim sklopljenim kolicima u levoj ruci. Desnom se očajnički držao za ogradu.

"Suzana?"

"Da", odgovori ona smesta. "Dobro sam."

"Džejk?"

Džejk podiže pogled. Još se cerio, i revolveraš vide da tu neće biti problema. Dečak se ludo zabavljao.

Kosa mu je u talasima vijorila sa prefinjeno izvajanog čela, a oči su mu blistale. On mu pokaza uzdignuti palac. Roland se osmehnu i uzvrati mu istim gestom.

"Edi?"

"Ne brini za mene."

Činilo se da Edi gleda u Rolanda, ali revolveraš zaključi da on uistinu gleda kraj njega, u zgrade od cigala, bez prozora, nagomilane na obali sa druge strane mosta. To je bilo u redu; imajući u vidu njegov očiti strah od visine, to je verovatno bio najbolji način da drži glavu.

"U redu, neću", promrmlja Roland. "Sad ćemo preko rupe, Suzana. Opusti se. Bez naglih pokreta.

Razumeš?"

"Da."

"Ako hoćeš da promeniš položaj, učini to sada."

"Dobro sam, Rolande", reče ona smireno. "Samo se nadam da će sa Edijem biti sve u redu."

"Edi je sada revolveraš. Tako će se i ponašati."

Roland se okrenu desno, tako da gleda pravo nizvodno, i zgrabi ogradu. Onda poče da prelazi lagano preko rupe i vuče čizme po zarđalom kablu.

12

Džejk je sačekao da Roland i Suzana pređu preko najvećeg dela procepa, a onda je krenuo i sam. Vetar nalete i most se zanjiha tamo-amo, ali on se ni najmanje ne zabrinu. U stvari, bio je potpuno opijen.

Za razliku od Edija, on se nikada nije plašio visina; voleo je da bude tu visoko, odakle može da vidi reku kako se širi kao srebrna traka pod nebom na koje su počeli da se navlače oblaci.

Na polovini rupe u mostu (Roland i Suzana su stigli do mesta gde se neravna staza nastavljala i posmatrali su ostale), Džejk se osvrnu i srce mu siđe u pete.

Zaboravili su jednog pripadnika družine kada su raspravljali o načinu prelaska. Oj je čučao, ukočen i očito prestravljen, na suprotnoj strani rupe u stazi.

Njuškao je mesto gde se beton završavao i gde je nastavljao zarđali, zakrivljeni nosač.

"Hodi, Oj!" pozva ga Džejk.

"Oj!" odazva mu se bambur i drhtanje u njegovom glasu bilo je gotovo ljudsko. On isteže dugi vrat napred prema Džejku, ali se ne pomeri. Zlatom uokvirene oči bile su mu ogromne i užasnute.

Novi nalet vetra udari o most i natera ga da se zanese i zaškripi. Nešto puče iznad Džejkove glave — zvukom žice za gitaru zategnute toliko da se prekinula. Čelična nit prolete sa najbližeg vertikalnog nosača i umalo ga ne zagreba po obrazu. Deset stopa dalje, Oj je čučao sav očajan, očiju prikovanih za Džejka.

"Hajde", viknu Roland. "Vetar jača! Hajde, Džejk!"

"Ne bez Oja!"

Džejk poče da se vraća istim putem kojim je i došao. Pre nego što je načinio više od dva koraka, Oj oprezno stupi na potpornu šipku. Kandže na krajevima njegovih ukrućenih i raširenih nogu zagrebaše po zaobljenoj metalnoj površini. Edi je sada stajao iza bambura, bespomoćan i nasmrt preplašen.

"Tako je, Oj!" hrabrio ga je Džejk. "Dođi do mene!"

"Oj-Oj! Ejk-Ejk!" oglasi se bambur i brzo potrča po podupiraču. Umalo nije stigao do Džejka, kada varljivi vetar ponovo zaduva. Most se zanese. Ojeve kandže ludački zagrebaše po podupiraču u potrazi za osloncem, ali ga ne nađoše. Zadnjica mu skliznu sa ivice, u prazan prostor. On pokuša da se zadrži prednjim šapama, ali nije imao za šta da se uhvati.

Zadnje noge mu divlje zamlataraše kroz vazduh.

Džejk pusti ogradu i baci se ka njemu, svestan samo Ojevih zlatom uokvirenih očiju.

"Ne, Džejk! " dreknuše Roland i Edi zajedno, svaki sa svoje strane procepa, obojica predaleko da bi učinili bilo šta osim da posmatraju.

Džejk udari o kabl prsima i trbuhom. Ranac mu odskoči od lopatica i on začu kako mu zubi škljocaju u glavi nalik na zvuk bilijarske lopte koja razbija trougao na početku igre. Vetar ponovo nalete. On pusti da ga ponese, uhvati se desnom rukom oko podupirača i pruži levu za Ojem dok se ovaj njihao kroz prazan prostor. Bambur poče da pada, i zagrize pritom vilicama Džejkovu pruženu šaku. Bol je bio trenutan i izbezumljujući. Džejk vrisnu, ali nastavi da se drži, pognute glave, desne mišice stisnute uz šipku, kolena čvrsto uprtih u njenu prokleto glatku površinu.

Oj mu je visio o levoj ruci kao akrobata iz cirkusa, zagledan naviše svojim zlatom uokvirenim očima, i Džejk je sada video sopstvenu krv kako teče u tankim potočićima niz bamburovu glavu.

Tada vetar ponovo zaduva i Džejk poče da klizi sa šipke.

13

Edija napusti strah. Na njegovo mesto stupi dobrodošla hladnoća. On ispusti Suzanina kolica na ispucali beton uz zveket i potrča spretno duž potpornog kabla, ne obazirući se na ogradu. Džejk je visio naglavačke iznad procepa sa Ojem koji mu se ljuljao o levoj ruci kao krznato klatno. A dečakova desna ruka gubila je oslonac.

Edi raširi noge i spusti se u sed. Nebranjena jaja bolno mu se zabiše u međunožje, ali u ovakvom trenutku bol je bila vest iz neke daleke zemlje. On zgrabi Džejka za kosu jednom rukom, a remen ranca drugom. Oseti da i sam počinje da se naginje napolje, i u jednom košmarnom trenu pomisli da će se sva trojica strovaliti u lancu.

Edi pusti Džejkovu kosu i pojača stisak oko remena ranca, pomolivši se da klinac nije kupio ranac u jednom od onih jeftinih diskonta. On zamlatara slobodnom rukom iznad glave tražeći ogradu. Posle jednog beskrajnog trena, u kojem se njihovo kombinovano klizanje napolje nastavilo, on je pronađe i ščepa.

"ROLANDE! " zaurla on. "DOBRO BI MI DOŠLO MALO POMOĆI OVDE!"

Ali Roland je već bio tu, sa Suzanom još posađenom na leđa. Kada se sagnuo, ona mu je obgrlila vrat kako ne bi ispala naglavačke iz nosiljke. Revolveraš obuhvati Džejkove grudi rukom i povuče ga naviše.

Kada su mu stopala ponovo bila na potpornoj gredi, Džejk spusti desnu ruku oko Ojevog uzdrhtalog tela.

Njegova leva ruka bila je u agoniji od vatre i leda.

"Pusti, Oj", prodahta on. "Sad možeš da me pustiš — bezbedni smo."

U jednom strašnom trenu, pomislio je da bambur to neće učiniti. A onda, polako, Ojeve vilice se opustiše, tako da je Džejk bio u stanju da izvuče ruku.

Bila je prekrivena krvlju i izbodena prstenom tamnih rupica.

"Oj", reče bambur slabašno, i Edi vide sa čuđenjem da su čudne oči životinje pune suza. Ovaj istegnu vrat i liznu Džejkovo lice krvavim jezikom.

"U redu je", reče Džejk, zarivši lice u toplo krzno. I sam je plakao, a lice mu je bilo maska šoka i bola. "Ne brini, u redu je. Nisi mogao drugačije, i ne zameram ti."

Edi je polako ustajao. Lice mu je bilo prljavosivo, i osećao se kao da mu je neko zavitlao kuglu za kuglanje u stomak. Leva ruka mu se iskrade do međunožja i ispita pričinjenu štetu.

"Jebote, besplatna vazektomija", reče on promuklo.

"Hoćeš li se onesvestiti, Edi?" upita Roland. Novi nalet vetra diže mu šešir sa glave Suzani u lice. Ona ga zgrabi i nabi mu ga sve do ušiju, tako da je Roland ličio na poluludog brđanina.

"Ne", reče Edi. "Umalo da ne poželim da se onesvestim, ali.. "

"Pogledaj malo Džejka", reče Suzana. "Baš krvari."

"Dobro sam", reče Džejk i pokuša da sakrije šaku.

Roland je uze nežno medu svoje šake pre nego što je ovaj stigao to da učini. Džejk je imao najmanje tuce uboda po nadlanici, dlanu i prstima. Većina je bila duboka. Bilo bi nemoguće ustanoviti da li su kosti slomljene ili tetive presečene sve dok Džejk ne pokuša da opruži šaku, a ovo nije bilo ni vreme ni mesto za takve eksperimente.

Roland pogleda Oja. Bambur mu uzvrati pogledom, i njegove izražajne oči bile su tužne i uplašene. Nije ni pokušao da oliže Džejkovu krv sa vilice, mada bi to bila najprirodnija stvar na svetu za njega.

"Pusti ga na miru", reče Džejk i još čvršće stegnu Ojevo telo. "Nije on kriv. Kriv sam ja što sam zaboravio na njega. Vetar ga je oduvao."

"Neću ga povrediti", reče Roland. Bio je siguran da bambur nije besan, ali ipak nije želeo da dopusti Oju da okusi još Džejkove krvi pored one koju je već okusio. A što se tiče drugih bolesti koje je Oj mogao da nosi u krvi... pa, ka će odlučiti, kao što je, na kraju, uvek i bivalo. Roland razveza maramu koju je nosio oko vrata i obrisa Oju usne i njušku. "Eto", reče on.

"Dobar dečko, mali moj."

"Oj", reče bambur slabašno, a Suzana, koja je posmatrala preko Rolandovog ramena, mogla je da se zakune da je čula zahvalnost u tom glasu.

Zanese ih novi nalet vetra. Vreme se kvarilo, i to brzo. "Edi, moramo da siđemo sa mosta. Možeš li da hodaš?"

"Jok, gazda; ću šepesam." Bol u njegovom međunožju i trbuhu još je bio gadan, ali ne baš toliko gadan kao pre minut.

"U redu. Krenimo. Sto brže možemo."

Roland se okrenu, načini korak, i stade. Neki čovek stajao je sada na suprotnoj strani procepa i posmatrao ih bezizražajno.

Pridošlica je prišao dok je njihova pažnja bila usmerena na Džejka i Oja. Samostrel mu je visio na leđima. Nosio je jarkožutu maramu oko glave; krajevi su se vijorili kao barjaci na sve svežijem vetru. Zlatne alke sa krstićima u središtu visile su mu iz ušiju. Jedno oko bilo mu je prekriveno belom svilenom maskom.

Lice mu je bio istačkano ljubičastim čirevima, od kojih su se neki otvarali i gnojili. Mogao je imati trideset, četrdeset ili šezdeset godina. Jednu ruku držao je visoko iznad glave. U njoj se nalazilo nešto što Roland nije mogao da razazna, izuzev da je oblik bio isuviše pravilan da bi bio kamen.

Iza te prikaze, grad se nadnosio sa nekom vrstom uvrnute jasnoće u sve tamnijem danu. Kada je Edi pogledao pored zgurenih ciglenih zgrada na drugoj obali — skladišta koja su odavno ispraznili pljačkaši, nije ni sumnjao — i u te senkovite kanjone i kamene lavirinte, prvi put je shvatio kako je strašno pogrešio, kako su strašno budalasti bili njegovi snovi o nadi i pomoći. Sada je video razorene fasade i polomljene krovove; sada je video čupava ptičja gnezda na ispupčenim ivicama i u zjapećim prozorima bez stakla; sada je sebi dopustio da zaista omiriše grad, i taj miris nije poticao od basnoslovnih začina i ukusne hrane kakvu je njegova majka ponekad donosila kući iz Zabarovog restorana, već je radije zaudarao na zapaljeni dušek koji je neko vreme tinjao, da bi ga potom ugasili vodom iz kanalizacije. On najednom shvati Lud, shvati ga u potpunosti. Iscereni pirat koji se pojavio dok je njihova pažnja bila usmerena na druge stvari, verovatno je bio sličan mudrom starom vilenjaku onoliko koliko je ovo razlomljeno, umiruće mesto moglo da omogući.

Roland izvuče revolver.

"Skloni to, druškane", reče čovek sa žutom maramom tako teškim naglaskom da je smisao tih reči gotovo bio izgubljen. "Skloni to, srce moje milo. Ti si žešći bata, jašta, to je jasno, ali ovaj put si nadigran."

14

Pantalone pridošlice bile su zakrpljene zelenim somotom, i dok je stajao na rubu rupe u mostu, izgledao je kao bukanir pri kraju karijere pljačkaša: bolestan, iscrpljen, i dalje opasan.

"Šta ako ne pristanem na to?" upita Roland. "Šta ako ti jednostavno prosviram tu škrofuloznu glavu metkom?"

"Onda ću stići u pakao pre vas taman tol'ko da vam pridržim vrata", reče čovek sa žutom maramom i hrapavo se zakikota. On mahnu rukom koju je držao u vazduhu. "Meni to dođe brate svejedno, ovako il' onako."

Roland je pretpostavljao da je to istina. Čovek je izgledao kao da ima da poživi još najduže jednu godinu... a poslednjih nekoliko meseci te godine verovatno će biti veoma neprijatno. Kapavi čirevi na njegovom licu nisu imali nikakve veze sa radijacijom; osim ako se Roland nije grdno varao, ovaj čovek se nalazio u završnom stadijumu onoga što su lekari zvali mandrom, a svi ostali kurvinim pupoljcima.

Susret sa opasnim čovekom uvek je bio loša stvar, ali pri takvom susretu bar su se mogli proračunati izgledi. Međutim, pri susretu sa mrtvacem, sve se menjalo.

"Znate l' vi šta mi sad imamo ovdi, mili moji?" upita pirat. "Znate l' šta na šta je vaš stari pajtaš Gašer natrapao? To je grenado, nešto lepo što je Stara Raja ostavila za sobom, i već sam joj izvrn'o kapicu — jer nije pristojno da se nosi kapa dok se ljudi ne upoznaju, nego kako!"

On se zadovoljno zacereka na tren, a onda mu lice još jednom postade nepomično i mrtvo ozbiljno. Sva duhovitost ga je napustila, kao da je negde u tom degenerisanom mozgu bio okrenut prekidač.

"Prst mi sad još drži iglicu, dušice. Ako me upucaš, ima da bude jedno vel'ko bum. Ti i ta pička, majmunica na leđima, pretvorili biste se u paru. I štene, rek'o bi' ja. Onaj mladac što stoji iza tebe i cilja mi tim dečjim pištoljem u lice mog'o bi da poživi, al' samo dok ne stigne do vode... a stig'o bi, nego kako, jer ovaj most visi o niti zadnjih četr'es' godina, i sve što treba da ga dokrajči jeste da ga neko malčice gurne.

Daklem, 'oćete l' da spakujete tu gvožđuriju, il' će da se odvezemo do pakla istom dresinom?"

Roland načas razmisli o tome da puca u predmet koji je Gašer nazvao grenado da bi mu ga izbio iz šake, vide koliko ga čovek čvrsto steže, i stavi pištolj u futrolu.

"A, dobro!" povika Gašer, ponovo veseo. "Znao sam da si pametan baja, odma' se vidi po tebi! O, da. Nego kako!"

"Šta hoćeš?' upita Roland, mada je pomislio da i to već zna.

Gašer podiže slobodnu ruku i uperi prljavi prst u Džejka. "Štene. Dajte mi štene, pa vi ostali možete slobodno da idete."

"Jebi se", reče Suzana smesta.

"Šta da ne?" zacereka se pirat. "Daj mi parče ogledala, pa ću da ga iščupam i nabijem — što da ne, kad imam u vidu kol'ko me služi ovi' dana? Što, pa ne mogu ni da pustim vodu kroz njega a da me ne peče, sve do vrha!" Njegove oči, koje su imale čudnu, smirenu nijansu sive boje, nijednom nisu ostavile Rolandovo lice. "Šta ti kažeš, dobri druže moj?"

"Šta će biti sa nama ostalima ako ti dam dečaka?"

"Što, pa idete svojim putem bez ikak'e frke s naše strane!" uzvrati čovek sa žutom maramom na glavi smesta. "Za to imate Tik-Takovu reč. Ona silazi s njegovi' usana do moji' usana i vaši' ušiju, nego kako, a i Tik-Tak je pametan baja, jer ne krši reč kad je jednom da. Ne mogu da tvrdim za Pubiće na koje ćete da naletite, ali sa Tik-Takovim Sedokosima nećete da imate problema."

"Jebote, Rolande, šta to koji moj pričaš?" riknu Edi.

"Ne misliš valjda stvamo to da uradiš, a?"

Roland nije spustio pogled ka Džejku, i usne mu se nisu pomerile kada je promrmljao: "Održaću obećanje."

"Da — znam da hoćeš." Onda Džejk podiže glas i reče: "Skloni pištolj, Edi. Ja ću odlučiti."

"Džejk, sišao si s uma!"

Pirat se veselo zacereka. "Ama jok, momak. Ti si siš'o s uma ako mi ne veruješ. Na kraju krajeva, s nama će da bude bezbedan od bubnjeva, zar ne? A pomisli samo — da ne mislim što sam rek'o, kaz'o bi vam odma' da bacite pištolje preko ivice! Najlakša stvar na svetu! Ali, jesam li? Jok!"

Suzana je čula reči koje su Džejk i Roland razmenili.

I ona je imala prilike da shvati koliko su male bile njihove šanse sada, kada su stvari ovako stajale.

"Skloni to, Edi."

"Kako da znamo da nećeš da baciš granatu na nas kad ti damo klinca?" viknu Edi.

"Pogodiću je u vazduhu ako to pokuša", reče Roland. "Mogu to da uradim, a on zna da ja to mogu."

"Možda i znam. Baš si mi ti neki ležeran čova, bogamu."

"Ako govori istinu", nastavi Roland, "crno mu se piše čak i ako promašim tu njegovu igračku, jer će se most srušiti i svi ćemo dole zajedno."

"Vrlo mudro, mili moj sinko stari!" reče Gašer.

"Vala jesi ležeran, nego kako!" On se grohotom nasmeja, a onda postade ozbiljan i samopouzdan.

"Gotovo je s pričom, druže moj stari. Odluči. 'Oćeš da mi daš dečka, ili ćemo svi da odmarširamo do kraja puta zajedno?"

Pre nego što je Roland mogao da kaže i reč, Džejk kliznu kraj njega na potpornoj gredi. I dalje je držao Oja sklupčanog u naručju. Držao je krvavu levu ruku kruto isturenu ispred sebe.

"Džejk, ne!" viknu Edi očajno.

"Doći ću po tebe", reče Roland isto onako tiho.

"Znam", ponovi Džejk. Vetar ponovo nalete. Most se zanjiha i zastenja. Send je sada bio prošaran zapenušanim talasima, a voda je ključala oko olupine plavog jednošinca koji je štrčao iz reke uzvodno.

"Tako, momak moj mali!" zapevuši Gašer. Usne mu se raširiše, otkrivši preostalih nekoliko zuba koji su mu štrčali iz belih desni poput oronulih nadgrobnih spomenika. "Tako, moje fino mlado štene! Dođi samo."

"Rolande, možda blefira!" viknu Edi. "Ta stvar je možda ćorak!"

Revolveraš ne odgovori.

Kada se Džejk približio drugoj strani rupe u stazi, Oj ogoli zube i zareža na Gašera.

"Baci tu vreću creva preko", reče Gašer.

"Jebi se", odgovori Džejk istim mirnim glasom.

Pirat je na tren izgledao iznenađeno, a onda klimnuo glavom. "Baš je pažljiv mali, a? Dobro, de." On odstupi za dva koraka. "Spusti ga onda čim dođeš do betona. A ako jurne na mene, obećavam da mu izbijem mozak kroz njegov nežni mali šupak."

"Šupak", reče Oj kroz iskežene zube.

"Zaveži, Oj", promrmlja Džejk. On stiže do betona baš kada je do tada najjači nalet vetra pogodio most.

Ovaj put zvuk okidanja niti koje su se prekidale u kablovima kao da je dopirao odasvud. Džejk baci pogled iza sebe i vide da se Roland i Edi drže za ogradu. Suzana ga je posmatrala preko Rolandovog ramena, dok joj se gusta kapa uvojaka nabirala i njihala na vetru. Džejk podiže ruku prema njima.

Roland mu uzvrati podizanjem svoje.

Ovog puta me nećeš pustiti da padnem? pitao je on.

Ne — niti ikada više, odgovorio je Roland. Džejk mu je verovao... ali bio je veoma uplašen zbog onoga što bi moglo da se dogodi pre nego što Roland stigne. On spusti Oja. Gašer jurnu napred istog trenutka i pokuša da ritne životinjicu. Oj odskoči u stranu, izbegavši čizmu.

"Beži!" viknu Džejk. Oj to i učini, zaždivši pored njih prema kraju mosta na strani Luda, spuštene glave, krivudajući kako bi izbegao rupe, preskačući napukline u pločniku. Nije se ni osvrnuo. Trenutak kasnije, Gašer ščepa Džejka za vrat. Smrdeo je na prljavštinu i meso u raspadanju, i ta dva smrada spajala su se u jedan duboki zadah, krastav i gust.

Džejku se diže želudac od toga.

On gurnu Džejkove guzove svojim međunožjem.

"Možda i nisam tol'ko za bacanje kol'ko sam mislio.

Zar se ne kaže da je mladost vino od kog se starci napiju? Imaćemo vremena, zar ne, slatko moje malo štene. Jašta, i to tako da anđeli zapevaju od sreće."

O, Isuse, pomisli Džejk.

Gašer ponovo diže glas. "Sada odlazimo, prijatelju moj žestoki — treba da uradimo velike stvari i vidimo velike ljude, ali ja držim reč. Što se vas tiče, ima da stojite tu gde ste dobri' petn'es' minuta, ako ste iole pametni. Ako vas vidim da ste mrdnuli, svi ima da zajašemo ono pravo. Da li me razumeš?"

"Da", reče Roland.

"Da li mi veruješ kada kažem da nemam šta da izgubim?"

"Da."

"Onda, vrlo dobro. Mrdaj, dečko! Hajd'!"

Gašer pojača stisak na Džejkovom grlu sve dok ovaj gotovo nije mogao da diše. Istovremeno, povukao ga je unazad. Uzmakli su tuda, okrenuti prema procepu gde je Roland stajao sa Suzanom na leđima, a Edi tik iza njega, još sa 'rugerom' koji je Gašer nazvao dečjim pištoljem. Džejk je osećao kako mu Gašer dahće u uho, u kratkim vrelim naletima. Još gore, njušio je to.

"Da nisi ništa prob'o", šapnu Gašer, "da ti ne bi iščup'o te tvoje mesnate slatkiše i nabio ti i' u labrnju.

A bila bi gre'ota da ih izgubiš pre nego što budeš im'o šanse da ih upotrebiš, zar ne? Jako tužno, nego kako."

Oni stigoše do kraja mosta. Džejk se ukruti, pomislivši da će Gašer svejedno baciti granatu, ali on to ne učini, bar ne odmah. Odgurao je Džejka unazad kroz uski sokak između dva male kabine koje su verovatno služile za naplatu mostarine, nekad davno.

Iza njih, ciglena skladišta nadnosila su se kao zatvorski blokovi sa ćelijama.

"A sad, maleni, ima da ti pustim šiju, inače ne bi im'o vazduha za trčanje. Ali ima da te držim za ruku, a ako ne budeš trč'o k'o vetar obećavam ti da ću da ti je iščupam i da te izmlatim njom k'o toljagom. Da li razumeš?"

Džejk klimnu glavom, i najednom strašan, pridavljujući pritisak nestade sa njegovog dušnika.

Čim se to dogodilo, on postade ponovo svestan svoje šake — bila mu je otečena i puna vatre. Gašer ga ščepa za mišić prstima nalik na gvozdene obruče, i on sasvim zaboravi na šaku.

"Cakum-pakum!" uzviknu Gašer groteskno veselim falsetom. Prema ostalima, on mahnu granatom.

"Doviđence, mili moji!" A onda zareža na Džejka: "Trči sad, ti kurvinjsko malo štene! Trči!"

Džejk najpre bi okrenut oko ose, a onda povučen u trk. Njih dvojica su leteli niz zakrivljenu rampu prema nivou ulice. Džejkova prva zbrkana misao bila je da bi ovako izgledao put kraj Ist Rivera dve ili tri stotine godina pošto je neka čudna pošast mozga pobila sve razumne ljude sveta.

Drevne, zarđale olupine nečega što su jednom sigurno bili automobili stajale su u razmacima duž oba ruba pločnika. Većinom su to bila mehurasta vozila koja nisu ličila ni na kakva kola koja je Džejk ranije video (osim, možda, onih koja su stvorenja Volta Diznija sa belim rukavicama vozila u stripovima), ali među njima on ugleda staru 'folksvagen bubu', kola koja su mogla biti 'ševrolet korver', i nešto za šta je verovao da je 'ford model A.'

Ni na jednoj od tih jezivih olupina nije bilo guma; one su ili bile ukradene, ili su odavno istrunule u prah. A sva stakla bila su polomljena, kao da su preostali stanovnici ovog grada mrzeli sve što bi moglo da im pokaže njihov odraz, makar i slučajno.

Ispod i između napuštenih kola, slivnici su bili ispunjeni nanosima neraspoznatljivih metalnih otpadaka i svetlim odsjajima stakla. Stabla su bila posađena u pravilnim razmacima duž pločnika u neko davno, srećnije vreme, ali sada su bila toliko empatijski mrtva da su ličila na gole metalne skulpture naspram oblačnog neba. Neka skladišta bila su ili bombardovana, ili su se sama srušila, a iza neurednih hrpa cigala koje su od njih preostale, Džejk je video reku i zarđale, utonule nosače mosta preko Senda. Zaudaranje vlažnog raspadanja — taj smrad gotovo mu je zarežao u nos — bilo je jače nego ikada.

Ulica se pružala prema istoku i odvajala se od staze Zraka, i Džejk je primetio da je, usput, sve više zagušena kršem i otpacima. Šest ili sedam blokova dalje, činilo se da je sasvim zakrčena, ali Gašer ga je vukao u tom smeru. Isprva je uspevao da održava korak, ali Gašer je trčao zastrašujuće brzo. Džejk poče da dahće i zaostade za korak. Gašer ga umalo ne cimnu iz ravnoteže dok ga je vukao prema barijeri od otpadaka, betona i zarđalih greda koja je ležala pred njim. Zakrčenje — koje je Džejku ličilo na smišljenu konstrukciju — ležalo je između dve široke zgrade sa prašnjavim mermernim fasadama. Ispred one s leve strane nalazila se statua koju je Džejk smesta prepoznao: bila je to žena zvana Slepa Pravda, tako da je zgrada koju je ona čuvala gotovo sigurno bila sudnica. Ali, imao je samo trenutak da posmatra; Gašer ga je neumoljivo vukao prema barikadi, i nije usporavao.

Ubiće nas ako pokuša da nas provede kroz to!

pomisli Džejk, ali Gašer — koji je trčao kao vetar uprkos bolesti koja mu se oglašavala na licu — naprosto zari još dublje prste u Džejkovu mišicu i ponese ga sa sobom. I Džejk sada ugleda uski prolaz u ne baš sasvim nasumičnoj gomili betona, rascepljenog nameštaja, zarđalih vodovodnih cevi i komada kamiona i automobila. On najednom shvati. Taj lavirint zadržaće Rolanda satima... ali to je bilo Gašerovo dvorište, a ovaj je tačno znao kuda ide.

Mali tamni otvor prolaza nalazio se sa leve strane rasklimatane gomile đubreta. Kada su joj prišli, Gašer baci zeleni predmet preko ramena. "Bolje se sagni, dražesni!" uzviknu on, i oglasi se kreštavim, histeričnim kikotom. Trenutak kasnije, ogromna, zaglušujuća eksplozija zatrese ulicu. Jedno mehurasto vozilo poskoči dvadeset jardi u vazduh, a onda se sruši na krov. Dažd od cigala zazvižda iznad Džejkove glave, i nešto ga snažno udari u levu lopaticu. On se zatetura, i pao bi, da ga Gašer nije cimnuo u uspravni položaj, kroz uski otvor u kršu. Kada su se jednom našli u prolazu koji se pružao odatle, mračne senke žudno posegnuše i obgrliše ih.

Kada su nestali, malo, krznato obličje iskrade se iza betonske gromade. Bio je to Oj. Stajao je jedan trenutak na otvom prolaza, vrata istegnutog napred, blistavih očiju. Onda krenu dalje, oprezno njušeći njuškom iznad samog tla.

15

"Hajdemo", reče Roland čim je Gašer podvio rep.

"Kako si samo mogao?" upita Edi. "Kako si mogao da ga daš toj nakazi?"

"Nisam imao izbora. Ponesi kolica. Trebaće nam."

Stigli su do betona na suprotnoj strani procepa, kada je eksplozija zatresla most i zasula sve tamnije nebo otpacima.

"Hriste!" reče Edi i okrenu belo, užasnuto lice prema Rolandu.

"Nemoj još da se brineš", reče Roland smireno.

"Tipovi poput Gašera retko su neoprezni sa svojim eksplozivnim igračkama." Stigli su do biletarnica na kraju mosta. Roland stade odmah iza njih, na vrhu zakrivljene rampe.

"Znao si da tip ne blefira, zar ne?" reče Edi. "Hoću reći, nisi nagađao — znao si."

"On je mrtvac koji hoda, a takvim ljudima blef nije potreban." Rolandov glas bio je sasvim smiren, ali u njemu je provejavao ton duboke gorčine i bola. "Znao sam da se može dogoditi nešto slično ovome, i da smo čoveka videli ranije, dok smo još stajali izvan dometa njegovog eksplozivnog jajeta, mogli bismo da mu se odupremo. Ali, onda je Džejk pao, a ovaj se suviše približio. Pretpostavljam da on misli da je pravi razlog što smo uopšte poveli dečaka to da platimo bezbedni prolaz kroz grad. Prokletstvo! Prokleta bila takva sreća!" Roland udari pesnicom po butini.

"Pa, hajdemo po njega!"

Roland odmahnu glavom. "Ovde se razdvajamo. Ne možemo povesti Suzanu tamo gde je bitanga otišla, a ne možemo je ni ostaviti samu."

"Ali..."

"Slušaj i ne raspravljaj se — ne ukoliko želiš da spaseš Džejka. Što duže stojimo ovde, to mu trag postaje hladniji. Hladne tragove teško je pratiti. Imate vi svog posla. Ako postoji još jedan Blejn, a siguran sam da Džejk veruje da postoji, onda ti i Suzana morate da ga pronađete. Mora da postoji stanica, ili ono što su nekada zvali hangarom u dalekim zemljama. Da li razumete?"

Makar jednom, Bogu hvala, Edi se nije raspravljao.

"Jah. Pronaći ćemo to. Šta onda?"

"Ispalite po metak svakih pola sata. Kada pronađem Džejka, doći ću."

"Pucnji mogu da privuku i druge ljude", reče Suzana. Edi joj je pomogao da se izvuče iz nosiljke i sedela je ponovo u svojim kolicima.

Roland ih osmotri hladno. "Pobrinite se za njih."

"Okej." Edi pruži ruku i Roland je stisnu nakratko.

"Pronađi ga, Rolande."

"O, pronaći ću ga ja. Samo se molite svojim bogovima da ga pronađem dovoljno brzo. I pamtite očevo lice, oboje."

Suzana klimnu glavom. "Pokušaćemo."

Roland se okrenu i potrča lako niz rampu. Kada je nestao iz vidokruga, Edi pogleda Suzanu i ne iznenadi se mnogo kada vide da ona plače. I samom mu se plakalo. Do pre pola sata, bili su čvrsta mala družina prijatelja. Njihovo udobno prijateljstvo bilo je razbijeno u paramparčad u rasponu od samo nekoliko minuta — Džejk otet, Roland u potrazi za njim. Čak je i Oj pobegao. Edi se nikad u životu niie osećao tako usamljeno.

"Osećam da nikada više nećemo videti nijednoga od njih", reče Suzana.

"Naravno da hoćemo!" reče Edi grubo, ali znao je na šta ona misli, jer je isto osećao i sam. Predosećanje da je njihova potraga okončana gotovo pre nego što je i otpočela teško mu je ležalo na srcu. "U borbi protiv Atile Huna, dao bih šanse tri prema dva Rolandu Varvarinu. Hajdemo, Suz — treba da stignemo na voz."

"Ali, gde?" reče ona bez nade.

"Ne znam. Možda bi trebalo da pronađemo najbližeg mudrog starog vilenjaka i da ga pitamo, a?"

"O čemu ti to, Edvarde Din?"

"Ni o čemu", reče on, a pošto je to bilo toliko prokleto tačno da je pomislio da će možda briznuti u plač, zgrabio je drške njenih invalidskih kolica i pogurao ih niz napuklu i staklom posutu rampu koja je vodila u grad Lud.

16

Džejk je brzo silazio u magloviti svet gde su jedini orijentiri bili obeleženi bolom: njegova pulsirajuća šaka, mesto na njegovoj mišici gde su se Gašerovi prsti zarili kao čelični klinovi, njegova goruća pluća.

Pre nego što su prevalili dobar deo puta, ovim bolovima najpre se pridružilo, a zatim ih i nadmašilo duboko, plamteće probadanje u levom boku. Pitao se prati li ih Roland već. Takođe se pitao koliko će dugo Oj biti u stanju da živi u ovom svetu koji se toliko razlikovao od ravnica i šume koji su predstavljali sve što je on poznavao do sada. Onda ga Gašer tresnu preko lica, raskrvarivši mu nos, i misli mu se izgubiše u crvenom talasu bola.

"Hajde, gade mali! Mrdni tom slatkom guzom!"

"Trčim... koliko mogu", prodahta Džejk, i jedva uspe da izbegne debelu krhotinu stakla koja je štrčala kao dugi providni zub iz zida krša s njegove leve strane.

"Bolje da nije tako, jer ću da te onesvestim i da te vučem za kosu ako jeste! Mrdaj, gade mali!"

Džejk se nekako prisili da trči brže. Ušao je u uličicu pomislivši da ubrzo moraju da ponovo izađu u aveniju, ali sada je nevoljno shvatio da se to neće dogoditi. Ovo nije bila obična uličica; ovo je bio kamuflirani i utvrđeni drum koji je vodio još dublje u zemlju Sedokosih. Visoki, klimavi zidovi koji su se tiskali prema njima sa obe strane bili su izgrađeni od raznovrsnog egzotičnog materijala: kola koja su delimično ili sasvim spljoštena komadima granita, da bi odozgo bio postavljen čelik; mermerni stubovi; nepoznate fabričke mašine koje su bile tupo crvene od rđe gde god nisu još bile crne od masti; hromirana i kristalna riba velika poput privatnog aviona, sa jednom tajanstvenom rečju Uzvišenog Govora —

ZADOVOLJSTVO — pažljivo urezanom u krljuštasti, blistavi bok; izukrštani lanci, čija je svaka karika bila velika kao Džejkova glava, omotani oko ludih hrpa nameštaja koje su balansirale iznad njih osetljivo poput cirkuskih slonova na majušnim čeličnim platformama.

Došli su do mesta gde se ova ludačka staza račvala i Gašer odabra levu račvu bez trenutka oklevanja. Malo dalje, još tri uličice, toliko uske da su gotovo bile tuneli, pružale su se u različitim pravcima. Ovaj put, Gašer skrenu desno. Nova staza, koja kao da je bila sačinjena od nasipa trulih kutija i ogromnih blokova starog papira — papira koji je nekada mogao predstavljati knjige ili časopise — bila je suviše uska da bi njih dvojica trčala uporedo. Gašer gurnu Džejka na čelo i poče neumorno da ga udara po leđima kako bi ga naterao da ide brže. Ovako mora da se oseća vo kada ga kroz tunel teraju u obor za klanje, pomisli Džejk i zakle se da, ukoliko se izvuče živ iz ovoga, nikada više neće jesti šnicle.

"Trči, moja slatka mala pičkice od dečka! Trči!"

Džejk ubrzo potpuno prestade da pamti skretanja i krivudanja, i dok ga je Gašer gurao sve dublje u tu zbrku iščupanog čelika, izlomljenog nameštaja i odbačene mašinerije, on poče da gubi nadu u izbavljenje. Sada čak ni Roland neće biti u stanju da ga pronađe. Ako revolveraš to pokuša, i sam će se izgubiti i lutati zakrčenim stazama ovog košmarnog sveta sve do smrti.

Sada su išli nizbrdo, i zidovi od čvrsto nabijenog papira ustupili su mesto bedemima od komoda za odlaganje predmeta, hrpama računskih mašina i gomilama kompjuterske opreme. Bilo je to kao da trči kroz skladište neke košmarne 'Radio-šupe.' Gotovo pun minut zid sa leve Džejkove strane kao da je bio sačinjen isključivo od televizora ili nemarno naslaganih video terminala. Oni su zurili u njega kao staklaste oči mrtvaca. A kako se pločnik pod njihovim nogama i dalje spuštao, Džejk shvati da se zaista nalaze u tunelu. Parče oblačnog neba iznad suzilo se u traku, traka u još užu traku, da bi se ova pretvorila u nit. Nalazili su se u tamnom vilajetu i trčali poput pacova po džinovskom bunjištu.

Šta ako se sve to sruši na nas? zapita se Džejk, ali u trenutnom stanju bolne iscrpljenosti, ta mogućnost nije ga mnogo plašila. Ako se krov bude srušio, bar će dobiti priliku da počine.

Gašer ga je vodio onako kako bi seljak vodio mazgu, udarajući ga po levom ramenu kako bi mu pokazao da skrene levo, a po desnom kako bi skrenuo desno.

Kada se išlo pravo napred, udarao je Džejka po potiljku. Džejk pokuša da izbegne isturenu cev i ne uspe sasvim u tome. Ona ga tresnu po boku i odbaci ga uzmlataralih nogu i ruku preko uskog prolaza prema gomili stakla i iskrzanih dasaka. Gašer ga uhvati i gurnu ponovo napred. "Trči, štene jedno nespretno! Umeš li da trčiš? Da nije Tik-Taka, sredio bi' te ovde, na licu mesta, i usput te zakl'o, nego kako!"

Džejk je trčao u crvenoj omamljenosti gde se nalazio samo bol i učestala lupnjava Gašerovih pesnica po njegovim ramenima ili potiljku. Konačno, kada je bio siguran da više ne može da trči, Gašer ga zgrabi za vrat i zaustavi tako žestoko da se Džejk zabi u njega uz pridavljeni pisak.

"Ovde je malo zeznuto!" dahtao je Gašer šeretski.

"Pogledaj pravo napred i videćeš dve žice ukrštene nisko pri zemlji. Vidiš li?"

Isprva, Džejk ih nije video. Tu je bilo veoma mračno; gomile ogromnih bakarnih čajnika stajale su s leve strane, a sa desne su bili nabacani čelični rezervoari koji su ličili na opremu za ronjenje. Džejk pomisli da bi ove potonje mogao pokrenuti u lavinu jednim snažnijim dahom. On obrisa oči podlakticom, ukloni zamršene pramenove kose, i pokuša da ne misli na to kako bi izgledao sa oko šesnaest tona tih rezervoara nagomilanih povrh sebe. On začkilji tamo gde mu je Gašer pokazivao. Da, mogao je da razazna jedva — dve tanke, srebrnaste linije koje su ličile na žice za gitaru ili bendžo. Pružale su se sa dve suprotne strane prolaza na visini od oko dve stope iznad pločnika.

"Podvuci se, drago moje. I budi jako obazriv, jer ako samo pipneš jednu od tih žica, polovina svih čeličnih i betonskih otpadaka ima da se sruči na tvoju dragu glavicu. I na moju, mada sumnjam da bi te to mnogo pogodilo, je l' da? Puzi sad!"

Džejk strese ranac sa leđa, leže i gurnu ga kroz procep ispred sebe. A dok se provlačio ispod tankih, zategnutih žica, zaključio je da ipak želi da makar još malo poživi. Činilo mu se da bukvalno može da oseti sve te tone pažljivo izbalansiranih otpadaka koje čekaju da se sruče na njega. Te žice verovatno drže par pažljivo odabranih kamena temeljaca na mestu, pomisli on. Ako se jedna od njih prekine... prah i pepeo.. svi odosmo. Leđa mu okrznuše jednu od žica i visoko iznad, nešto zaškripa.

"Pažljivo, maleni!" Gašer gotovo zastenja. "Budi jako, jako pažljiv!"

Džejk se odgurivao ispod ukrštenih žica pomoću stopala i na laktovima. Smrdljiva, od znoja slepljena kosa ponovo mu je pala na oči, ali on se nije usuđivao da je ukloni.

"Proš'o si", zarokta Gašer konačno, i kliznu ispod zamke od žice sa lakoćom koja je poticala iz duge prakse. On ustade i zgrabi Džejkov ranac pre nego što je ovaj stigao da ga ponovo stavi na ramena. "Šta tu ima, maleni?" upita on, razvezujući remenje i vireći unutra. "Ima li koji slatkiš za tvog starog druga? Jer Gašermen voli slatkiše, nego kako!"

"Unutra nema ničeg osim..."

Gašerova šaka suknu i zanese Džejkovu glavu unazad teškim šamarom tako da novi mlaz krvave sluzi polete iz dečakovog nosa.

"Zašto si to uradio?" viknu Džejk, povređen i besan.

"Zato što mi pričaš ono što i moje usrane oči mogu da vide!" dreknu Gašer i baci Džejkov ranac u stranu.

On pokaza svoje preostale zube dečaku u opasnom, groznom kezu. "I zato što nam zamalo nisi srušio svu ovu usranu skalameriju na glave!" On zastade, a onda dodade tišim glasom: "I zato što mi je bio ćef — to moram da priznam. Dođe mi da šamaram kad ti vidim to tvoje glupo ovčije lice, nego kako." Kez se raširi, otkrivši sluzave, beličaste desni; bio je to prizor koji Džejku nimalo nije trebao. "Ako nas tvoj opasni drugar bude pratio čak ovamo, ima da se iznenadi kad naleti na te žice, zar ne?" Gašer podiže pogled, i dalje isceren. "Tamo negde gore stoji i gradski autobus, koliko se sećam."

Džejk zajeca — umorne, beznadežne suze prosekoše mu prljavštinu na obrazima praveći uske kanale.

Gašer podiže otvorenu, preteću šaku. "Kreći, maleni, pre nego što i sam ne zaplačem... jer tvoj stari drug je strašno sentimentalan, a kad on počne da tuguje i pati, malo šamaranje jedina je stvar što može da mu vrati osmeh na lice. Trči!"

Potrčali su. Gašer je birao staze koje su vodile dublje u smrdljivi, škriputavi lavirint, naizgled nasumice, pokazujući svoj izbor teškim udarcima po ramenima. U jednom trenutku, začuo se zvuk bubnjeva. Činilo se da dopire odasvud i niotkuda, i za Džejka to je bila kap koja je prelila čašu. Odustao je podjednako od nade i misli, i dopustio sebi da se sasvim spusti u košmar.

17

Roland zastade ispred barikade koja je zakrčila ulicu od jedne do druge strane i od vrha do dna. Za razliku od Džejka, on se nimalo nije nadao da će sa druge strane izaći na otvoreno. Zgrade koje su se nalazile istočno od ovog mesta biće da su ostrvca puna stražara što se uzdižu iz unutrašnjeg mora đubreta, alatki, rukotvorina.. i zamki, u to nimalo nije sumnjao. Neke od tih stvari verovatno su još ležale tamo gde su ostavljene pre sedam stotina ili hiljadu godina, ali Roland je niislio da su ih Sedokosi većinom dovukli ovamo jednu po jednu. Istočni deo Luda postao je, praktično, zamak Sedokosih, a Roland je stajao pred njegovim zidom.

On krenu polako napred i vide otvor prolaza poluskriven iza krzave betonske gromade. U prašini su se nalazili otisci stopala dve vrste, jedan trag bio je veliki, drugi mali. Roland poče da se pridiže, pogleda ponovo i još jednom čučnu. Ne dva traga, već tri, a treći su ostavile šape male životinje.

"Oj?" pozva Roland tiho. Za trenutak nije bilo nikakvog odgovora, a onda se kratki, tihi lavež začu iz senki. Roland stupi u prolaz i ugleda zlatom uokvirene oči kako ga posmatraju iza prvog nakrivljenog ugla.

Roland pritrča bamburu. Oj, koji i dalje nije voleo nikome da prilazi blizu osim Džejku, uzmaknu za korak, a onda ostade na mestu, zagledan napeto odozdo u revolveraša.

"Želiš li da mi pomogneš?" upita Roland. Mogao je da oseti suvu crvenu zavesu borbene groznice na rubu svesti, ali sada nije bilo vreme za to. Vreme će nastupiti, ali za sada ne sme dopustiti sebi to neizrecivo olakšanje. "Znaš li gde je Džejk?"

"Ejk!" lanu Oj, i dalje posmatrajući Rolanda napetim očima.

"Kreni, onda. Pronađi ga."

Oj se smesta okrenu i potrča brzo uličicom, sa njuškom uz tle. Roland krenu za njim, samo povremeno podižući pogled da bi video Oja. Oči su mu uglavnom bile prikovane za drevni pločnik, u potrazi za tragom.

18

"Isuse", reče Edi. "Kakvi su, bre, ovo ljudi?"

Išli su avenijom u podnožju rampe nekoliko blokova, primetili barikadu (propustivši da vide Rolandov ulazak u delimično skriveni prolaz za manje od jednog minuta) koja je ležala ispred njih, i skrenuli ka severu na široku saobraćajnicu koja je Edija podsećala na Petu aveniju. Nije se usudio da to kaže Suzani: još je bio isuviše gorko razočaran ovom smrdljivom ruševinom od grada punom otpadaka da bi artikulisao bilo šta ispunjeno nadom.

'Peta avenija' ih je dovela u oblast velikih belih kamenih zgrada koje su Edija podsećale na izgled Rima u gladijatorskim filmovima koje je gledao na televiziji kada je bio mali. Bile su strogih linija i, uglavnom, u dobrom stanju. Bio je prilično siguran da su to bile nekakve javne zgrade — galerije, biblioteke, možda muzeji. Jedna, sa velikom kupolom umesto krova, koja se raspukla kao granitno jaje, mogla je biti opservatorija, mada je Edi nekada čitao da astronomi vole da budu udaljeni od gradova, jer im sva ta električna svetla sjebu piljenje u zvezde.

Između tih impozantnih građevina bio je otvoreni prostor, i mada su trava i cveće koji su tamo nekada rasli bili zagušeni korovom i zamršenim niskim žbunjem, taj kraj još je izgledao veličanstveno i Edi se zapitao nije li to nekada bilo središte kulturnog života Luda. Ti dani su odavno prošli, naravno; Edi je sumnjao da su Gašer i njegovi drugari mnogo zainteresovani za balet ili kamernu muziku.

On i Suzana dođoše do velike raskrsnice od koje su se još četiri avenije granale nalik na žbice u točku. U središtu točka nalazio se veliki popločani trg. Oko njega su u prstenu bili postavljeni zvučnici na stubovima visokim četrdeset stopa. U središtu trga nalazilo se postolje sa ostacima spomenika — moćnog bakarnog ratnog konja, zelenog od patine, sa prednjim nogama u vazduhu. Ratnik koji je nekada jahao ovog jurišnika ležao je po strani na jednom korodiranom ramenu, uzmahujući jednom rukom nečim što je ličilo na mitraljez, a drugom mačem. Noge su mu još bile krive zbog oblika konja kojeg je nekada jahao, ali čizme su mu ostale zavarene za bokove metalne jahaće životinje. SMRT SEDOKOSIMA! bilo je ispisano preko postolja izbledelim narandžastim slovima.

Bacivši pogled niz ulice koje su se pružale odatle, Edi vide još nosača sa zvučnicima. Nekoliko ih je palo, ali većina je još stajala, i svaki od njih bio je ovenčan groznim vencima sačinjenim od leševa. Kao rezultat toga, trg do kog je 'Peta avenija' vodila čuvala je mala vojska mrtvih.

"Kakvi su, bre, ovo ljudi?" upita Edi ponovo.

Nije očekivao odgovor i Suzana mu ga nije ni dala..

ali mogla je. Imala je i ranije uvid u prošlost Rolandovog sveta, ali nikada tako jasno i sigurno poput ovoga. Svaki njen raniji uvid, poput onih koji su joj došli u Rečnom Prelazu, proganjao ju je svojim vizuelnim kvalitetom, nalik na snove, ali ono što je sada došlo stiglo je u jednom jedinom blesku, i bilo je to kao da je ugledala iskrivljeno lice opasnog manijaka obasjano sevanjem munje.

Zvučnici.. obešena tela.. bubnjevi. Najednom je shvatila kako sve to ide jedno s drugim podjednako glatko kao što je shvatila da su teško natovarena kola što su prolazila kroz Rečni Prelaz na putu ka Džimtaunu vukli volovi, a ne mazge ili konji.

"Pusti sad to đubre", reče ona, i glas joj malo zadrhta. "Voz je ono što nam treba — gde je, šta misliš?"

Edi baci pogled prema sve tamnijem nebu i lako razazna stazu Zraka među nadirućim oblacima. On ponovo spusti pogled i ne iznenadi se mnogo kada vide da ulaz u ulicu koja najviše odgovara stazi Zraka čuva velika kamena kornjača. Reptilska glava virila joj je ispod granitnog ruba oklopa; njene duboko usađene oči kao da su radoznalo zurile u njih. Edi klimnu glavom prema njoj i uspe da se malčice, suvo osmehne. "Gle kornjaču, kolika je, grdna?"

Suzana kratko pogleda i sama, i klimnu glavom. On je gurnu preko gradskog trga u Ulicu kornjače. Leševi oko nje odavali su suvi, cimetni miris od kojeg se Ediju želudac zgrčio... ne zato što je ovaj bio gadan, već u stvari prilično prijatan — šećerno-začinska aroma nečega što bi neki klinac rado istresao na svoj jutarnji tost.

Ulica kornjače bila je milostivo široka, i većina leševa obešenih o stubove sa zvučnicima jedva da je bila nešto više od mumija, ali Suzana je videla nekoliko relativno svežih, sa muvama koje su užurbano milele po pocrneloj koži njihovih naduvenih lica i crvima što su se još koprcali iz njihovih istrulelih očiju.

A ispod svakog zvučnika nalazio se mali nanos kostiju.

"Mora da ih ima na hiljade", reče Edi. "Muškarci, žene, i deca."

"Da." Suzani je rođeni smireni glas zvučao daleko i čudno. "Imali su dosta vremena za ubijanje. I upotrebili su ga da bi ubijali jedni druge."

"Dajte 'vamo te mudre jebene vilenjake!" reče Edi, i smeh koji je usledio zvučao je sumnjivo nalik na suze.

Pomislio je da je konačno počeo u potpunosti da shvata šta ta nedužna fraza — svet je krenuo dalje — zaista znači. Kakvu širinu neznanja i zla pokriva.

I kakvu dubinu.

Zvučnici su ratna mera, pomisli Suzana. Naravno da jesu. Sam Bog zna koji je to bio rat i kada se odvijao, ali mora da je bio žestok. Vladari Luda koristili su zvučnike da daju objave širom grada sa nekog centralnog mesta, sigurnog od bombardovanja iz komandnog bunkera nalik na onaj u koji su se povukli Hitler i njegovi najviši zapovednici na kraju II svetskog rata.

A u ušima je mogla da čuje glas komande i autoriteta koji je dopirao iz tih zvučnika — mogla je da ga čuje podjednako jasno kao i škripu kola koja su prolazila kroz Rečni Prelaz, podjednako jasno kao što je čula pucanj biča iznad leđa volova za vuču.

Centri za snabdevanje A i D danas će biti zatvoreni; molimo produžite do centara B, C, E i F sa odgovarajućim tačkicama.

Odredi milicije Devet, Deset i Dvanaest, javite se na obalu Senda.

Bombardovanje iz vazduha može se očekivati između osam i deset sati. Svi stanovnici neborci treba da se jave u odgovarajuća skloništa. Ponesite svoju gas masku. Ponavljamo, ponesite svoju gas masku.

Objave, da.. i nekakva smušena verzija vesti — propagandna, militantna verzija koju bi Džordž Orvel nazvao dvogovorom. A između biltena sa vestima i objava, drečeća vojna muzika i podsticaji da se poštuju pali tako što će se još muškaraca i žena poslati u crveno grlo klanice.

A onda se rat završio i tišina spustila. . na neko vreme. Ali, u jednom trenutku, zvučnici su ponovo počeli da emituju. Koliko davno? Pre stotinu godina?

Pedeset? Je li to uopšte bilo važno? Suzana je mislila da nije. Važno je bilo to da su zvučnici sada reaktivirani, da emituju samo jednu traku... traku sa snimljenim bubnjevima. A potomci prvobitnih stanovnika grada to su shvatali kao... šta? Glas Kornjače? Volju Zraka?

Suzana je zatekla sebe kako se seća vremena kada je upitala oca, tihog, ali duboko ciničnog čoveka, veruje li on da na nebu postoji Bog koji upravlja ljudskim događajima. Pa, rekao je on, mislim da mu to dođe otprilike pola-pola, Odeta. Siguran sam da postoji neki Bog, ali ne verujem da on ima mnogo toga, ili čak i bilo šta sa onim što se danas događa; mislim da je On, pošto smo Mu ubili sina, konačno utuvio u glavu da se sa Adamovim sinovima i Evinim kćerima ne može ništa uraditi, pa je oprao ruke od nas. Pametan tip.

Odgovorila je na to (što je u potpunosti i očekivala: tada je imala jedanaest godina, i znala je sasvim dobro kako funkcioniše um njenog oca) pokazavši mu kratku satiru na crkvenim stranicama lokalnih novina.

Tamo je pisalo da će velečasni Merdok iz Metodističke Crkve Blaženstva te nedelje prosvetliti prisutne na temu 'Bog nam se svakog dana obraća' — što je tekst iz Prvih Korinćana. Njen otac se tome toliko smejao, da su mu suze briznule iz uglova očiju. Pa, izgleda da svako od nas čuje kako neko govori, rekao je on konačno, a možeš da se opkladiš u svoj poslednji dolar, slađana: svako od nas — uključujući i tog velečasnog Merdoka — čuje kako taj glas govori baš ono što on želi da čuje. Tako mu dođe zgodno.

Ono što su ovi ljudi očito želeli da čuju na snimljenoj traci sa bubnjevima bio je poziv na izvršenje ritualnog ubistva. A sada, kada su bubnjevi počeli da pulsiraju kroz te stotine hiljada zvučnika — u neumornom ritmu koji je samo predstavljao udaraljke za pesmu Z.Z.Topa sa naslovom 'Šlic od čičak-trake', ako je Edi u pravu — postali su njihov signal da nabace užad za vešanje i obese nekoliko ljudi o najbliži stub sa zvučnicima.

Koliko ih je? pitala se ona dok ju je Edi gurao u invalidskim kolicima, čija su izreckane i udubljene tvrde gume krckale po slomljenom staklu i šuštale kroz nanose odbačenog papira. Koliko ih je pobijeno tokom godina zbog toga što je neko elektronsko kolo ispod grada dobilo štucavicu? Je li to počelo zato što su prepoznali suštinsko tuđinstvo muzike, koja je došla nekako — poput nas, aviona, i nekoliko automobila duž ulica — iz drugog sveta?

Nije znala, ali znala je da je došla do očevog ciničnog stava o pitanju Boga i ćaskanja koje On možda obavlja ili ne obavlja sa Adamovim sinovima i Evinim kćerima. Ovi ljudi su tražili razlog za međusobno klanje, to je bilo sve, a bubnjevi su bili sasvim dobar razlog, kao i bilo šta drugo.

Zatekla je sebe kako misli o košnici koju su pronašli — o izobličenoj košnici belih pčela čiji bi ih med otrovao da su bili dovoljno ludi da ga pojedu. Ovde, sa druge strane Senda, nalazila se još jedna umiruća košnica; još mutiranih belih pčela čija žaoka ne bi bila nimalo manje ubojita zbog njihove zbrkanosti, gubitka i zbunjenosti.

A koliko će njih još morati da umre pre nego što se traka ne iskida?

Kao da su njene misli to izazvale, zvučnici najednom počeše da emituju neumome, sinkopirane srčane otkucaje bubnjeva. Edi viknu iznenađeno.

Suzana vrisnu i prekri uši rukama — ali pre nego što je stigla, mogla je nejasno da čuje ostatak muzike: kanal ili kanale koji su pre više decenija bili prigušeni kada je neko (verovatno sasvim slučajno) udario o kontrole balansa, prebacivši ih sasvim na jednu stranu, pokopavši gitare i glas.

Edi nastavi da je gura Ulicom kornjače, duž Staze Zraka, pokušavajući da gleda na sve strane istovremeno i pokušavajući da prenebregne zadah raspadanja. Bogu hvala za vetar, pomislio je.

Pogurao je kolica brže, osmatrajući ukorovljene procepe između velikih belih zgrada ne bi li ugledao gracioznu izdignutu šinu. Želeo je da izađe iz ovog beskrajnog prolaza mrtvih. Dok je udisao novi duboki dah tog posebnog cimetnog mirisa, činilo mu se da nikada u životu nije nešto toliko želeo.

19

Džejkova omamljenost bila je naglo prekinuta kada ga je Gašer zgrabio za okovratnik i cimnuo sa svom silinom surovog jahača koji hoće da zaustavi konja u galopu. Istovremeno je isružio nogu, i Džejk pade unazad preko nje. Glava mu udari o pločnik i svetla se na tren pogasiše. Gašer ga, nimalo humano, povrati ščepavši mu donju usnu i cimnuvši je naviše i ka sebi.

Džejk vrisnu i naglo se uspravi u sedeći položaj, mlatarajući slepo pesnicama. Gašer je lako izbegao udarce, zabio drugu šaku u Džejkovo pazuho i cimnuo ga na noge. Džejk je stajao tamo i ljuljao se pijano napred-nazad. Sada više nije mogao ni da protestuje; gotovo da nije mogao ni da shvata. Sve što je sa sigurnošću znao bilo je da mu je svaki mišić u telu istegnut i da mu povređena šaka zavija kao životinja uhvaćena u zamku.

Gašeru je očito bio potreban predah, i ovaj put sporije je dolazio do daha. Stajao je presamićen, sa šakama na kolenima zelenih pantalona, i dahtao brzim zvižducima. Žuta marama smakla mu se u stranu.

Zdravo oko blistalo mu je kao lažni dijamant. Maska za oko od bele svile sada je bila naborana, a ugrušci žute sluzi opakog izgleda brizgali su mu ispod nje na obraz.

"Pogledaj iznad glave, maleni, i videćeš zašto sam te zaustavio u mestu. Nagledaj se!"

Džejk podiže glavu i u dubinama šoka nimalo se ne iznenadi kada vide mermernu fontanu veliku poput kuće na točkovima kako visi osamdeset stopa iznad njih. On i Gašer nalazili su se gotovo ispod nje.

Fontanu su u vazduhu držala dva zarđala kabla gotovo skrivena među ogromnim, nestabilnim gomilama crkvenih klupa. Čak i u svom nimalo pribranom stanju, Džejk vide da su ti kablovi ozbiljnije iskrzani nego preostali nosači na mostu.

"Vidiš to?" upita Gašer, iskezivši se. On diže levu ruku do prekrivenog oka, prikupi masu sluzavog materijala ispod, i ravnodušno je šljisnu u stranu.

"Lepota, zar ne? O, Tik-Tak je opasan bata, nego kako, nema greške. ('Di su ti jebeni bubnjevi? Trebalo je dosad već da počnu — ako ih je Bakroglavi zaboravio, nabiću mu štap u guzicu toliko da će da oseti ukus drveta u ustima.) A sad pogledaj ispred sebe, moje izvrsno malo štene."

Džejk učini tako, i Gašer ga smesta tresnu tako jako da se ovaj zateturao unazad i umalo nije pao.

"Ne preko, idiote mali! Dole! Vidiš ta dva tamna komada kaldrme?"

Trenutak kasnije, Džejk ih vide. On klimnu glavom apatično.

"Nemo' slučajno da zgaziš na njih, jer će onda sva skalamerija da ti se sruči na glavu, pa će svako ko te bude 'teo morati da te pokupi upijačem. Razumeš?"

Džejk ponovo klimnu glavom.

"Dobro." Gašer udahnu duboko poslednji put i pljesnu Džejka po ramenu. "Kreni, onda, šta sad čekaš? Mrdaj!"

Džejk prekorači prvi kamen drugačije boje i vide da to u stvari i nije kaldrma, već metalna pločica zaobljena tako da liči. Druga je bila odmah ispred nje, lukavo smeštena tako da uljez koji se ne nada mora da, ako slučajno promaši prvu, gotovo sigurno nagazi na drugu.

Hajde onda, uradi to, pomisli on. Zašto ne?

Revolveraš te nikad neće pronaći u ovom lavirintu, pa onda lepo sruči sve na sebe. To će sigurno biti čistije nego ono što Gašer i njegovi drugari imaju u planu za tebe. I brže.

Njegova prašnjava mokasina zadrhta u vazduhu iznad zamke.

Gašer ga udari pesnicom po sredini leđa, ali ne jako. "Misliš da se provozaš do neba, a, štenac moj mali?" upita on. Nasmejanu surovost u njegovom glasu zamenila je prosta ljubopitljivost. Ako je tu bilo ikakve druge emocije, onda to nije bio strah već razveseljenost. "Pa, samo napred, ako to nameravaš, jer ja već imam kartu. Samo budi brz, proklet da si."

Džejkovo stopalo se spusti iza okidača zamke.

Njegova odluka da poživi još malo nije bila zasnovana ni na kakvoj nadi da će ga Roland pronaći; naprosto, to je bilo ono što bi Roland učinio — išao bi dalje sve dok ga neko ne bi naterao da stane, a i tada još nekoliko jardi, ako bi mogao.

Da je to sada učinio, poveo bi Gašera sa sobom, ali sam Gašer nije bio dovoljan — jedan pogled bio je dovoljan da bi se jasno videlo da on govori istinu kada kaže da već umire. Ako nastavi dalje, možda će imati priliku da povede i neke od Gašermanovih drugara — možda čak i onoga po imenu Tik-Tak.

Ako ću već da krenem na tu vožnju koju pominje, pomisli Džejk, najbolje je da pođem sa velikim društvom.

Roland bi to razumeo.

20

Džejk je grešio u proceni revolveraševe sposobnosti da prati njihovu stazu kroz lavirint; Džejkov ranac bio je samo najočigledniji trag koji su ostavili za sobom, ali Roland je brzo shvatio da ne mora da zastaje i traži tragove. Trebalo je samo da prati Oja.

Zastao je, ipak, kod nekoliko ukrštanja prolaza, u želji da bude siguran, i svaki put kada je to učinio, Oj se osvrtao i lajao tiho, nestrpljivo, kao da kaže: Požuri!

Zar hoćeš da ih izgubiš? Posle tragova koje je video — otiska stopala, niti iz Džejkove košulje, komada jarkožute tkanine iz Gašerove marame — kako tri puta potvrđuju bamburov izbor, Roland je jednostavno pratio Oja. Nije odustao od osmatranja tragova, ali prestao je da se zaustavlja da bi ih tražio.

Onda su započeli bubnjevi, i upravo su oni — zajedno sa Gašerovim njuškanjem po Džejkovim stvarima — bili ono što je Rolandu spaslo život tog popodneva.

Ukopao se u mestu u svojim prašnjavim čizmama, i pištolj mu je bio u levoj ruci i pre nego što je shvatio kakav je to zvuk. Kada je shvatio, ubacio je revolver natrag u futrolu uz nestrpljivo gunđanje. Umalo nije krenuo dalje, kada mu se oko zaustavilo najpre na Džejkovom rancu... a zatim na dvema tankim, blistavim nitima usred vazduha odmah levo od njega.

Roland skupi oči i razabra dve tanke žice koje su se ukrštale u visini kolena ni tri stope ispred njega. Oj, koji je bio nisko stvorenje, glatko je protrčao ispod izokrenutog slova V koje su žice obrazovale, ali da nije bilo bubnjeva i opažanja bačenog Džejkovog ranca, Roland bi natrčao na njih. Dok su mu se oči uzdizale, prateći ne baš nasumične gomile otpadaka postavljene sa obe strane prolaza na tom mestu, Rolandova usta su se stiskala. Bilo je to za dlaku, i spasao se samo zahvaljujući ka.

Oj nestrpljivo lanu.

Roland se spusti na trbuh i provuče ispod žica, polako i pažljivo — on je bio krupniji i od Džejka i od Gašera, i shvatio je da veoma krupan čovek ne bi uopšte bio u stanju da se provuče tuda, a da ne pokrene pažljivo pripremljenu lavinu. Bubnjevi su dumbarali i tutnjali mu u ušima. Pitam se da li su svi oni poludeli, pomisli on. Da moram da ih slušam svakog dana, mislim da bih ja poludeo.

On stiže do suprotne strane žica, uze ranac i pogleda unutra. Džejkove knjige i nekoliko odevnih predmeta još su bili tamo, kao i dragocenosti koje je skupljao usput — kamen koji je blistao od žutih mrljica sličnih zlatu, koje to nisu bile; vrh strele, verovatno ostavština šumskog naroda, koji je Džejk pronašao u gaju dan posle svog privlačenja u ovaj svet; nekoliko novčića iz njegovog sveta; očeve naočari za sunce; nekoliko drugih stvari koje može da voli i razume samo dečak koji još nije postao tinejdžer. Stvari koje bi želeo ponovo da ima.. u stvari, ako Roland stigne do njega pre nego što Gašer i njegovi drugovi uzmognu da ga izmene, da ga povrede tako da izgubi interesovanja za nedužna traganja i čudesa preadolescentskog dečaštva.

Gašerovo iscereno lice zapliva u Rolandovom umu kao lice demona ili duha iz boce: krnjavi zubi, prazne oči, mandra koja mu puzi po obrazima i širi mu se ispod čekinjastih linija vilica. Ako ga povrediš...

pomisli on, a onda natera um da krene dalje, zato što je ta linija misli bila ćorsokak. Ako Gašer povredi dečaka (Džejka! insistirao je žestoko njegov um Ne prosto dečaka, već Džejka! Džejka!). Roland će ga ubiti, da. Ali taj čin neće značiti ništa, jer Gašer je već mrtav.

Revolveraš produži remenje ranca, čudeći se zgodnim kopčama koje su to omogućavale, stavi ga na sopstvena leđa i ponovo ustade. Oj se okrenu da pođe, ali Roland ga pozva i bambur se osvrnu.

"Kod mene, Oj." Roland nije znao može li bambur da razume (niti hoće li poslušati čak i ako razume), ali bilo bi bolje — bezbednije kada bi ostao blizu. Gde se nalazi jedna zamka, treba ih očekivati još. Sledeći put, Oj možda ne bude te sreće.

"Ejk!" lanu Oj, ne pomerajući se. Lavež je bio samopouzdan, ali Roland pomisli da je u njegovim očima video više od istine o tome kako se Oj osećao: bile su tamne od straha.

"Da, ali to je opasno", reče Roland. "Za mene, Oj."

Pozadi, tamo odakle su došli, začu se tutnjava kada je nešto teško palo, verovatno izbačeno iz ravnoteže nemilosrdnim vibracijama bubnjeva. Roland je sada mogao da vidi stubove sa zvučnicima tu i tamo, kako štrče iz ruševina kao čudne, dugovrate životinje.

Oj dokaska natrag do njega i podiže pogled, dahćući.

"Drži se blizu mene."

"Ejk! Ejk-Ejk!"

"Da. Džejk." On ponovo potrča, a Oj potrča kraj njega, prateći ga u stopu glatko kao bilo koji pas kojeg je Roland ikada video.

21

Za Edija je to bilo, kako je već rekao neki pametnjaković, déj{ vu iznova i iznova: trčao je sa kolicima, utrkivao se sa vremenom. Plažu je zamenila Ulica kornjače, ali nekako je sve ostalo bilo isto. O, postojala je jedna bitna razlika: sada je tražio železničku stanicu (ili hangar), a ne vrata koja slobodno stoje u prostoru.

Suzana je sedela sasvim uspravno dok joj je kosa vijorila pozadi, sa Rolandovim revolverom u desnoj ruci, cevi uperene prema oblačnom, uznemirenom nebu. Bubnjevi su tutnjali i dumbarali, zasipali ih zvucima. Džinovski predmet sličan tanjiru ležao je na ulici odmah ispred njih i Edijev prenapregnuti um, možda nagnan klasičnim zgradama sa obe strane, stvori sliku Jupitera i Tora koji igraju frizbi. Jupiter široko zabaci, a Tor ga pusti da propadne kroz oblak — šta ima veze, ionako je na Olimpu vreme za pivce.

Frizbiji bogova, pomisli on, zanoseći Suzanu između dva okrunjena, zarđala automobila, kakav koncept.

On pope kolica na pločnik kako bi obišao oko artefakta, koji je sada, kada mu se zaista približio, ličio na neku vrstu telekomunikacionog tanjira. Ponovo je spuštao kolica preko ivičnjaka na ulicu — pločnik je bio previše zakrčen otpacima da bi se njime moglo efikasno napredovati — kada bubnjevi iznenada umuknuše. Odjeci su se otkotrljali u novu tišinu, samo što tišine uopšte nije bilo, shvati Edi. Dalje napred, lučna mermerna građevina stajala je na raskrsnici Ulice kornjače i druge avenije. Ta građevina bila je obrasla puzavicama i nekim rasutim zelenim stvarima koje su ličile na bradicu čempresa, ali bila je još veličanstvena i nekako dostojanstvena. Iza nje, iza ugla, uzbuđeno je brbljala gomila.

"Ne zaustavljaj!" odbrusi Suzana. "Nemamo vremena da..."

Histerični krik prolomi se kroz graju. Propratiše ga povici odobravanja i, neverovatno, aplauz kakav je Edi ranije slušao u hotelima-kockarnicama u Atlantik Sitiju, posle okončane tačke nekog od zabavljača. Krik zaguši dugo, zamiruće krkljanje koje je zvučalo kao cvrčanje cvrčaka koji padaju u letnju hibernaciju. Edi oseti kako mu se kostreše dlačice na potiljku. On baci pogled na leševe koji su visili o najbližem stubu sa zvučnicima i shvati da Pubići iz Luda, poklonici zabave, održavaju još jedno javno smaknuće.

Divno, pomisli on. Da su im sada samo Toni Orlando i Don da zapevaju 'Kucni triput', svi bi mogli da umru srećni.

Edi radoznalo pogleda gomilu kamenja na uglu.

Ovako blizu, puzavice kojima je bila obrasla, odavale su moćan biljni miris. Taj miris bio je toliko gorak da je terao suze na oči, ali ipak mu se više dopadao od cimetastoslatkog zadaha mumificiranih leševa.

Bradice zelenila koje su rasle sa puzavica spuštale su se u krzavim snopovima i formirale vodopade vegetacije tamo gde se nekada nalazio niz lučnih ulaza. Jedna prilika iznenada izroni iz tih vodopada i požuri prema njima. Bilo je to dete, shvati Edi, a sudeći po veličini, nije davno izašlo iz pelena. Dečačić je bio odeven u čudan kostim malog Lorda Fontleroja, sa sve nabranom belom košuljom i baršunastim kratkim pantalonama. U kosi je imao mašnice. Edi oseti nagli poriv da mahne rukom iznad glave i vrisne: Ko to kaže, ko to laže da Lud nema šta da pokaže!

"Hodite!" viknu klinac visokim, piskavim glasom.

Nekoliko nanosa zelene materije uhvatilo mu se u kosi; odsutno je skidao to levom rukom dok je trčao.

"Sad će da bude Tabanja! Red je na Tabadžiju da ode u zemlju bubnjeva! Hodite, da ne propustite celo izmotavanje, nek ide s milim Bogom!"

Suzana je bila podjednako zapanjena pojavom dečaka, ali kada je prišao bliže, shvatila je da postoji nešto izuzetno čudno i nezgrapno u načinu na koji je skidao mrvice i vlati zelenila koje mu se uhvatilo u kosi sa mašnicama: neprestano je koristio samo jednu ruku. Druga mu je bila iza leđa kada je istrčao iz zakorovljenog vodopada, i tamo je i ostala.

Kako li je to samo nezgrapno! pomisli ona, a onda joj se magnetofom uključi u glavi i ona začu Rolanda kako govori na kraju mosta. Znao sam da se može dogoditi nešto slično ovome... da smo čoveka videli ranije, dok smo još stajali izvan dometa njegovog eksplozivnog jajeta.. Prokleta bila takva sreća!

Ona uperi Rolandov pištolj u dete, koje je skočilo sa ivičnjaka i trčalo pravo ka njima. "Stoj! " vrisnu ona.

"Da si odmah stao!"

"Suz, šta radiš to?" viknu Edi.

Suzana ga je ignorisala. Na neki veoma stvaran način, Suzana Din više nije bila tu; u tim kolicima sada se nalazila Deta Voker, i oči su joj blistale grozničavim podozrenjem. "Stani ili pucam! "

Mali Lord Fontleroj kao da je bio gluv, sudeći po učinku njenog upozorenja. "Brže bolje!" viknu on ushićeno. "Će propustite celu predstavu! Tabadžija će da..."

Desna ruka konačno poče da mu se pomalja iza leđa. Tada Edi shvati da ne gledaju dete, već izobličenog kepeca čije je detinjstvo prošlo pre mnogo godina. Izraz koji je Edi isprva video kao detinju radost, zapravo je bio jeziva mešavina mržnje i gneva.

Kepecovi obrazi i čelo bili su prekriveni gnojavim, diskolorisanim čirevima koje je Roland zvao kurvinim pupoljcima.

Suzana mu nije ni videla lice. Njena pažnja bila je upravljena na desnu ruku koja se pomaljala, i na mat-zelenu kuglu koju je ova držala. To je bilo sve što je trebalo da vidi. Rolandov pištolj prasnu. Kepec odlete unazad. Kreštavi krik bola i jarosti diže mu se iz majušnih ustiju dok je padao na pločnik. Granata mu odskoči iz ruke i otkotrlja se natrag u isti luk kroz koji se on pojavio.

Deta nestade kao san i Suzana pogleda najpre zadimljeni pištolj, zatim sitnu, opruženu priliku na pločniku, sa iznenađenjem, užasom i očajanjem. "O, Isuse moj! Ubila sam ga! Edi, ubila sam ga!"

"Smrt... Sedokosima!"

Mali Lord Fontleroj pokušao je da vrisne prkosno te reči, ali one su se čule kroz krvavo krkljanje koje mu je natopilo ono malo belih površina na nabranoj košulji. Sa obraslog malog trga ispred zgrade na uglu začu se prigušena eksplozija i čupavi ćilimi zelenila koji su visili ispred lukova zalepršaše kao barjaci u jakoj buri. Sa njima se pojavi i oblak zagušljivog, jetkog dima. Edi se baci preko Suzane da bi je zaštitio i oseti da mu zrnasti tuš betonskih komadića — na sreću, malih — dobuje po leđima, vratu i temenu. S njegove leve strane začu se niz neprijatnih, vlažnih zvukova. On otvori malčice oči, pogleda na tu stranu i vide kako se glava Malog Lorda Fontleroja upravo zaustavlja u slivniku. Kepecove oči još su bile otvorene, usta još ukočena u poslednjem režanju.

Sada se začuše drugi glasovi, neki kreštavi, neki glasni, svi jarosni. Edi se skotrlja sa Suzaninih kolica — ona se nakriviše na jednom točku pre nego što odlučiše da ostanu uspravno — i zagleda tamo odakle je kepec došao. Pojavi se dronjava rulja od nekih dvadesetak muškaraca i žena; neki su dolazili iza ugla, drugi su probijali sebi put kroz prekrivke od zelenila koje su skrivale lukove zgrade na uglu i materijalizovali se iz dima kepecove granate kao zlodusi. Većina ih je nosila plave marame na glavama, a svi su nosili oružje — raznoliki (i nekako jadan) arsenal koji se sastojao od zarđalih mačeva, tupih noževa i rascepljenih tojaga. Edi vide kako jedan muškarac prkosno uzmahuje čekićem. Pubići, pomisli Edi. Prekinuli smo im zabavu sa vešanjem, pa su popizdeli.

Isprepletani povici — Pobijmo Sedokose! Ubijmo ih oboje! Sredili su Lastera, Bog im oči uzeo! narasli su iz te šarmantne grupe kada su ugledali Suzanu u kolicima i Edija, koji je sada klečao na jednom kolenu ispred njih. Muškarac na čelu nosio je nešto nalik na kilt i mahao kratkom sabljom. Zavitlao je mahnito time (obezglavio bi dežmekastu ženu koja je stajala blizu njega, da se nije sagnula), a onda jurnuo. Ostali su ga sledili, uz zadovoljnu dreku.

Rolandov pištolj zasu vetrovit, oblačan dan jarkom grmljavinom i teme glave Pubića u kiltu polete u vazduh. Zućkastu kožu žene koju njegova kratka sablja umalo nije skratila za glavu najednom poprska crvena kiša i ona se oglasi zvukom užasnutog laveža.

Ostali prestigoše ženu i mrtvaca, mahnitih očiju, sa urlicima.

"Edi!" vrisnu Suzana i ponovo opali. Muškarac sa svilom obrubljenim ogrtačem i čizmama do kolena smši se na ulicu.

Edi posegnu za 'rugerom' i u jednom uspaničenom trenutku pomisli da ga je izgubio. Drška pištolja nekako mu je skliznula unutar kaiša pantalona. On je uhvati i snažno trgnu. Ta jebena stvar nije htela da izađe. Mušica na kraju cevi nekako se zakačila za njegov donji veš.

Suzana ispali tri hica jedan za drugim. Svaki je pronašao metu, ali Pubići u naletu nisu usporili.

"Edi, pomagaj! "

Edi trzajem rascepi pantalone, kao neka jevtina verzija Supermena, i konačno uspe da oslobodi 'rugera.' Levim dlanom ga otkoči, upre lakat u nogu odmah iznad kolena i zapuca. Nije bilo potrebe za razmišljanjem — čak nije bilo potrebe ni za ciljanjem.

Roland im je rekao da u borbi revolveraševe ruke rade same i Edi sada ustanovi da je to istina.

Uostalom, sa ove udaljenosti i slepcu bi bilo teško da promaši. Suzana je svela broj Pubića u jurišu na samo petnaestak; Edi prođe kroz ostale kao olujni vetar žitnim poljem, pokosivši četvoro za manje od dve sekunde.

Sada jedinstveno lice rulje, taj izraz staklaste i bezumne žudnje, poče da se razlama. Čovek sa čekićem naglo baci oružje u stranu i dade se u bekstvo, hramljući ekstravagantno nogama iskrivljenim od artritisa. Sledilo ga je još dvoje. Ostali su se nesigurno ustumarali po ulici.

"Hajde, đavo vas odneo!" zareža relativno mladi muškarac. On je nosio plavu maramu oko vrata kao svileni šal sa nekog relija. Bio je ćelav, izuzev dva čuperka kovrdžave riđe kose, sa obe strane glave po jedan. Suzani je taj tip ličio na klovna Klarabela; Ediju je ličio na Ronalda Mekdonalda; oboma je ličio na nevolju. On baci koplje domaće izrade koje je život možda započelo kao noga nekog stola. Ono bezopasno zazveketa na ulici desno od Edija i Suzane. "Hajde, kažem! Možemo da ih sredimo ako budemo slož..."

"Žao mi je, momak", promrmlja Edi i pogodi ga u grudi.

Klarabel/Ronald zatetura se unazad i prinese ruku košulji. Zurio je u Edija ogromnim očima koje su pripovedale njegovu priču sa potresnom jasnoćom: nije trebalo tako da se dogodi. Ruka se teško spusti niz mladićev bok. Potočić krvi, neverovatno svetle u tom sivom danu, kliznu mu sa ugla ustiju. Nekoliko preostalih Pubića zurilo je u njega nemo dok se spuštao na kolena, i jedan od njih okrenu se da pobegne.

"Neće da može", reče Edi. "Ostani gde si, retardirani moj prijane, da ne bi pobliže pogledao čistinu na kojoj ti se put završava." On diže glas. "Pobacajte ih, momci i cure! Sve do jednog! Smesta!"

"Ti..." šapnu čovek na samrti. "Ti... revolveraš?"

"Tako je", reče Edi. Oči su mu smrknuto osmatrale preostale Pubiće.

"Ištem tvoj... oproštaj", prodahta čovek sa kovrdžavom riđom kosom, a onda pade napred, na lice.

"Revolveraši?" upita jedan od preostalih. U glasu mu se čuo probuđeni užas i spoznaja.

"Pa, glupi jeste, ali gluvi niste", reče Suzana, "a i to je makar nešto." Ona pomeri cev pištolja, za koji je Edi bio siguran da je prazan. Kad je već kod toga, koliko je metaka ostalo u njegovom 'rugeru'? On shvati da nema pojma koliko metaka staje u magacin i opsova sebe zbog takve blesavosti.. ali, zar je zaista verovao da može doći do nečeg sličnog ovome? Rekao bi da nije. "Čuli ste ga, narode. Pobacajte to. Pauza je gotova."

Jedno po jedno, oni poslušaše. Žena koja je na licu imala oko pola litre krvi gospodina Mača i Kilta reče:

"Nije trebalo da ubijete Vinstona, gospoja — danas mu je bio rođendan, nego kako."

"Pa, pretpostavljam da je bolje bilo da je ostao kod kuće i pojeo još malo od rođendanske torte", reče Edi.

Imajući u vidu sveukupan kvalitet ovog iskustva, ni ženin komentar, ni njegov odgovor nisu mu izgledali nimalo nadrealno.

Među preostalim Pubićima nalazila se još jedna žena, suvonjava plavuša čija je duga kosa opadala i ostavljala velike mrlje, kao da ima šugu. Edi primeti kako ona uzmiče prema mrtvom kepecu — i potencijalnoj sigurnosti obraslih lukova iza njega — i smesti metak u napukli beton blizu njenog stopala.

Nije imao pojma šta želi od nje, ali ono što nije želeo bilo je da ostalima ona da primer. Pod jedan, plašio se onoga što bi njegove ruke mogle da urade kada bolesni, tmurni ljudi pred njim pokušali da pobegnu.

Šta god da je njegova glava mislila o tim revolveraškim stvarima, njegovim rukama se to veoma dopadalo.

"Ostani gde si, lepojko. Ovaj druškan ti savetuje da ne reskiraš." On baci pogled na Suzanu i uznemiri ga sivkasta boja u njenom licu. "Suz, da li ti je dobro?"

upita je on tišim glasom.

"Da."

"Nećeš da se onesvestiš ili tako nešto? Jer.. "

"Ne." Ona ga pogleda očima toliko tamnim da su bile poput pećina. "Prosto, nikada ranije nikoga nisam ubila.. u redu?"

Pa, bolje da se navikavaš, dođe mu na usne. On ih zagrize da to ne bi rekao, pa ponovo pogleda petoro preostalih ljudi pred njima. Gledali su njega i Suzanu sa nekom vrstom sumornog straha koji svejedno nije bio mnogo blizu užasu.

Sranje, većina njih je zaboravila šta je to užas, pomisli on. Radost, tuga, ljubav. . isto tako. Ne bih rekao da više mnogo mare za bilo šta. Isuviše dugo žive u ovom čistilištu.

Onda se seti smeha, uzbuđenih povika, aplauza posle predstave i unese ispravku u mislima. Postoji bar još jedna stvar od koje im motori prorade, jedna stvar na koju im dugmići reaguju. Tabadžija bi mogao da posvedoči o tome.

"Ko je ovde glavni?" upita Edi. Posmatrao je raskršće iza grupice veoma pažljivo, za slučaj da ostali povrate hrabrost. Do sada odatle nije video ništa zabrinjavajuće. Pomislio je da su ostali prepustili ove jadnike sudbini.

Oni se zgledaše nesigurno, pa žena čije je lice bilo poprskano krvlju konačno progovori: "Bio je Tabadžija, ali kada su se ovaj put oglasili božji bubnjevi, Tabadžijin kamičak je izvučen iz šešira, pa smo njega naterali da zaigra. Pretpostavljam da bi Vinston bio sledeći, ali vi ste ga sredili tim svojim pištoljima, da Bog da se raspali, nego kako." Ona obrisa odlučno krv sa obraza, pogleda je, a onda ponovo upravi sumorni pogled u Edija.

"A šta ti misliš da je Vinston pokušao meni da uradi tim svojim kopljem, da Bog da se raspalo?" upita Edi.

Bio je zgađen zbog toga što ga je žena zaista naterala da oseća krivicu zbog onoga što je uradio. "Da mi podšiša zulufe?"

"Ubili ste i Frenka i Lastera", nastavi ona uporno, "a šta ste vi? Ili Sedokosi, što je loše, ili dođoši, da Bog da se raspali, što je još gore. Ko je ostao Pubićima u Sever-Gradu? Topsi, valjda — Mornar Topsi — ali on nije tu, zar ne? Uzeo svoj brod i otišao nizvodno, jašta, nego kako, i da Bog da se raspao i on, velim ja!"

Suzana je prestala da sluša; njen um bio je obuzet užasnutom opčinjenošću zbog nečega što je žena rekla maločas. Tabadžijin kamičak je izvučen iz šešira, pa smo njega naterali da zaigra. Setila se da je čitala priču 'Lutrija' Širli Džekson u koledžu i shvatila da ovi ljudi, ovi degenerisani potomci prvobitnih Pubića, žive u košmaru Džeksonove. Nije ni čudo da nisu bili u stanju ni za kakvo snažno osećanje kada su znali da će morati da učestvuju u tako jezivom izvlačenju ne jednom godišnje, kao u priči, već dva ili tri puta svakog dana.

"Zašto?" upita ona okrvavljenu ženu grubim, užasnutim glasom. "Zašto to radite?"

Žena pogleda Suzanu kao najveću budalu na svetu.

"Zašto? Da duhovi što žive u mašinama ne uđu u tela onih koji su ovde izginuli kako Pubića, tako i Sedokosih i ne pošalju ih kroz rupe u ulicama da nas pojedu. I poslednja budala to zna."

"Duhovi ne postoje", reče Suzana, ali i to što je rekla zvučalo je i njoj kao prazno naklapanje. Naravno da postoje. U ovom svetu, duhovi su posvuda. Bez obzira na to, ona nastavi. "To što vi nazivate božjim bubnjevima samo je traka zaglavljena u mašini. Nema tu ničeg dragog." Oseti iznenadno nadahnuće i dodade: "Ili to možda Sedokosi rade namerno — jeste li ikad pomislili na to? Oni žive u drugom delu grada, zar ne? I ispod njega? Oduvek su želeli da vas isteraju.

Možda su samo pronašli jako efikasan način da vas nateraju da obavite taj posao za njih."

Okrvavljena žena stajala je kraj postarijeg gospodina koji je nosio nešto što je ličilo na najstariji polucilinder na svetu i iskrzane kratke pantalone kaki boje. On sada stupi napred i obrati joj se sa patinom dobrih manira koja je njegov prezir pretvorila u bodež sa ivicama oštrim poput brijača. "Potpuno grešite, Gospođo Revolverašice. Ispod Luda ima mnoštvo mašina, a sve su one pune duhova — demonskih stvorenja koje žele samo zlo smrtnim muškarcima i ženama. Ti demonski duhovi veoma su kadri da podignu mrtve... a u Ludu, ima itekako mnogo mrtvih za podizanje."

"Slušaj", reče Edi. "Jesi li ikad video rođenim očima nekog od tih zombija, Dživs? Da li ih je video iko od vas?"

Dživs napući usnu i ne reče ništa — ali to pućenje usne reklo je u stvari sve. Šta drugo čovek može da očekuje, kada ga pitaju, od dođoša koji koriste pištolje kao zamenu za shvatanje?

Edi zaključi da bi najbolje bilo da se okonča čitava rasprava koja je išla na tu stranu. Ionako nikada nije bio stvoren za misionarski rad. On mahnu 'rugerom' prema krvlju isprskanoj ženi. "Ti i tvoj prijatelj — onaj što izgleda kao engleski batler koji ima slobodan dan — odvešćete nas do železničke stanice. Posle toga, svi možemo da se pozdravimo, i pravo da vam kažem: to će da mi ulepša ovaj jebeni dan."

"Železnička stanica?" upita čovek koji je izgledao kao Batler Dživs. "Šta je to železnička stanica?"

"Odvedite nas do hangara", reče Suzana. "Odvedite nas do Blejna."

To konačno protrese Dživsa: izraz užasnutog šoka zameni prezir zbog zamora svetom, kojim ih je do tada udostojavao. "Ne smete tamo!" povika on.

"Hangar je zabranjena teritorija, a Blejn je najopasniji od svih duhova Luda!"

Zabranjena teritorija? pomisli Edi. Sjajno. Ako je to tačno, bar ćemo moći da prestanemo da se brinemo zbog vas, seratori. Takođe je bilo lepo čuti da Blejn još postoji... ili makar da ovi ljude misle da je tako.

Ostali su zurili u Edija i Suzanu sa izrazima neshvatanja i zapanjenosti; bilo je to kao da su uljezi predložili gomili preporođenih Hrišćana da pronađu Zavetni Kovčeg i pretvore ga u javni klozet.

Edi podiže 'rugera' tako da mu mušica bude uperena u središte Dživsovog čela. "Idemo", reče on,

"A ako ne želite da se ovde i odmah pridružite svojim precima, predlažem da prestanete da brabonjate i stenjete i da nas odvedete tamo."

Dživs i krvlju isprskana žena razmeniše nesigurni pogled, ali kada je čovek sa polucilindrom ponovo pogledao Edija i Suzanu, lice mu je bilo čvrsto i staloženo. "Ubijte nas ako hoćete", reče on. "Radije bismo umrli ovde nego tamo."

"Vi ste, da mu jebem mater, gomila bolesnika kojima odumire mozak!" povika Suzana na njih. "Niko ne mora da umre! Samo nas odvedite tamo gde hoćemo da odemo, za ime Božje!"

Žena reče mračno: "Ali ulazak u Blejnov hangar jeste smrt, gospoja, nego kako. Jer Blejn spava, a taj što ga uznemiri mora da plati visoku cenu."

"Ma daj, lepojko", odbrusi joj Edi. "Ne možeš da namirišeš kafu ako ti je nos zavučen u guzicu."

"Ne znam šta to znači", reče ona sa čudnim i zbunjujućim dostojanstvom.

"To znači da možete da nas povedete do hangara i rizikujete Gnev Blejnov ili da ostanete gde ste i da iskusite Gnev Edijev. Znate, to ne mora da bude lepi, čisti hitac u glavu. Mogu da vam skidam deo po deo, a osećam se dovoljno gadno baš za tako nešto.

Provodim veoma loš dan u vašem gradu — muzika je sranje, svi živi smrde, a prvi tip koga sam spazio bacio je granatu na nas i oteo nam prijatelja. Šta imate da kažete na to?"

"Zašto uopšte hoćete do Blejna?" upita jedan od ostalih. "On se više ne pomera iz hangara u svojoj kolevci — već godinama nije. Prestao je čak i da govori svojim mnoštvom glasova i da se smeje."

Da govori svojim mnoštvom glasova i da se smeje?

pomisli Edi. On pogleda Suzanu. Ona mu uzvrati pogledom i slegnu ramenima.

"Ardis je poslednji prišao Blejnu", reče krvlju isprskana žena.

Dživs smrknuto klimnu glavom. "Ardis je uvek bio budala kad se napije. Blejn ga je nešto pitao. Čuo sam, ali meni to ništa nije značilo — nešto o majci gavranova, mislim — i kada Ardis nije mogao da odgovori na to što ga je ovaj pitao, Blejn ga je pogubio plavom vatrom."

"Elektricitetom?" upita Edi.

Dživs i krvlju isprskana žena istovremeno klimnuše glavama. "Jašta", reče žena. "Elektricitet, tako se to zvalo u staro doba, nego kako."

"Ne morate da uđete sa nama", predloži najednom Suzana. "Samo nas dovedite do mesta odakle možemo to da vidimo. Mi ćemo ostatak puta preći sami."

Žena je pogleda nepoverljivo, a onda privuče njenu glavu svojim usnama i provede neko vreme mrmljajući joj u uho. Ostali Pubići stajali su iza njih u neravnoj liniji i gledali Edija i Suzanu omamljenim očima Ijudi koji su preživeli gadan vazdušni napad.

Žena se konačno obazre. "Da", reče ona.

"Odvešćemo vas do hangara, a onda idite dalje s milim Bogom."

"Baš kao što i ja mislim", reče Edi. "Ti i Dživs. Vi ostali, razlaz." On ih obuhvati očima. "Ali upamtite ovo jedno koplje bačeno iz zasede, jedna strela, jedna cigla, i ovih dvoje ginu." Ta pretnja zazvučala je tako slabo i besmisleno da Edi požele da je nije ni izrekao.

Kako su uopšte mogli da mare za ovih dvoje, ili za bilo kog pojedinog pripadnika svog klana, kada su svakodnevno vešali po dvoje ili više? Pa, pomisli on dok je posmatrao kako ostali kaskaju natrag bez osvrtanja, sada je kasno da brine o tome.

"Hodite", reče žena. "Hoću da vas skinem s vrata."

"Osećamo sasvim isto", odgovori Edi.

Ali pre nego što ih je Dživs poveo, žena učini nešto što Edija natera da se pokaje zbog svojih surovih misli: kleknu, začešlja kosu čoveka u kiltu i poljubi ga u prljavi obraz. "Zbogom, Vinstone", reče ona. "Čekaj me tamo gde je drveće čisto, a voda slatka. Doći ću ti, jašta, sigurno kao što zora tera senke ka zapadu."

"Nisam želela da ga ubijem", reče Suzana. "Hoću to da znaš. Ali još manje sam želela da umrem."

"Da." Lice koje se okrenulo ka Suzani bilo je strogo i bez suza. "Ali ako misliš da uđeš u Blejnov hangar, svejedno ćeš da umreš. A svi su izgledi da ćeš da umreš zavideći jadnom starom Vinstonu. Surov je on, Blejn. Najsuroviji od svih demona na ovom surovom, surovom mestu."

"Hodi, Mod", reče Dživs i pomože joj da ustane.

"Da. Da ih skinemo s vrata." Ona ponovo osmotri Suzanu i Edija, očima strogim, ali nekako podjednako zbunjenim. "Proklete da su mi oči što su se uopšte zaustavile na vama. I prokleti da su pištolji koje nosite, jer oni su oduvek bili izvor svih naših nevolja."

A sa takvim stavom, pomisli Suzana, vaše nevolje potrajaće najmanje hiljadu godina, draga moja.

Mod krenu brzim korakom Ulicom kornjače. Dživs je kaskao kraj nje. Edi, koji je gurao Suzanu u kolicima, ubrzo je dahtao i upinjao se da ih prati. Veličanstvene zgrade koje su stajale duž njihovog puta širile su se sve dok nisu podsećale na seoske kuće obrasle bršljanom na ogromnim, podivljalim travnjacima, i Edi shvati da su ušli u ono što je nekada bio veoma bogati kraj. Ispred njih, jedna zgrada nadnosila se iznad svih ostalih. Bila je to varljivo jednostavna četvrtasta građevina od belih kamenih blokova, čiji je istureni krov držalo mnoštvo stubova. Edi ponovo pomisli na gladijatorske filmove u kojima je toliko uživao kada je bio mali. Suzana, obrazovana u formalnijim školama, prisetila se Partenona. Oboje su primetili i začudili se zbog raskošno izvajanog bestijarija — Medveda i Kornjače, Ribe i Pacova, Konja i Psa — koji se pružao oko vrha zgrade u paradi parova, i shvatili da je to mesto koje su došli da pronađu.

Taj nelagodni osećaj da ih posmatra mnoštvo očiju — očiju podjednako ispunjenih mržnjom i čuđenjem — nikada ih nije napustio. Začu se prasak groma kada su ugledali šinu; kao i oluja, prasak je došao u naletu sa juga, pridružio se Ulici Kornjače i sjurio se pravo prema Kolevci Luda. I dok su se oni njoj približavali, drevna tela započeše da se uvijaju i igraju na sve jačem vetru sa obe strane.

22

Pošto su trčali Bog zna koliko dugo (sve što je Džejk sa sigurnošću znao bilo je da su bubnjevi ponovo prestali), Gašer ga još jednom zaustavi trzajem. Ovaj put, Džejk uspe da ostane na nogama.

Povratio je dah. Gašer, koji nikada više neće imati jedanaest godina, nije.

"Hu! Moja matora čuka se buni, slađani."

"Živa šteta", reče Džejk bezosećajno, a onda se zatetura unazad kada se Gašerova čvornovata šaka spoji s levom stranom njegovog lica.

"Mda, gorko bi zaplak'o kad bi' crk'o tu, na licu mesta, je l'? Kad bi se zezali! Ali nema šansone, fino moje mlado štene — matori Gašer i' je dopratio i otpratio, i nisam rođen da bi crk'o pod nogama nekog malog slatkoguzana k'o što si ti."

Džejk je ravnodušno slušao to bulažnjenje.

Nameravao je da vidi Gašera mrtvog pre nego što se dan okonča. Gašer će možda povesti Džejka sa sobom, ali Džejka za to više nije bilo briga. Obrisao je krv sa upravo raspukle usne i pogledao je zamišljeno, čudeći se brzini kojom žudnja za ubijanjem može da prodre u ljudsko srce.

Gašer je primetio da Džejk gleda svoje okrvavljene prste i iscerio se. "Teče sokić, a? Nije to ni zadnje što će tvoj stari pajtos Gašer da iscedi iz tvog mladog stabla, osim ako se ne pripaziš, osim ako se jako dobro ne pripaziš." On pokaza na popločanu površinu uskog sokaka u kojem su se trenutno nalazili. Tamo se nalazio zarđali poklopac šahta i Džejk shvati da je nedavno video reči utisnute u čelik: LIVNICA LaMERK.

"Sa strane je rukohvat", reče Gašer. "Vidiš? Zavuci ruke u to i povuci u stranu. Živahno samo, pa će' možda još da imaš sve zube kad se sretneš sa Tik-Takom."

Džejk uhvati čelični poklopac i povuče. Povuče snažno, ali ne baš toliko snažno koliko je mogao.

Lavirint ulica i sokaka kroz koji ga je Gašer proveo trkom bio je gadan, ali to je makar mogao da vidi. Nije mogao da zamisli kako li je samo u podzemnom svetu ispod grada, gde bi crnilo sprečilo čak i snove o bekstvu, a on to nije nameravao da ustanovi osim ako apsolutno ne bude morao.

Gašer mu jako brzo stavi do znanja da mora.

"Previše je teško za.. " započe Džejk, a onda ga pirat ščepa za grlo i cimnu naviše tako da su se našli licem u lice. Dugo trčanje kroz sokake izazvalo mu je tanušno, oznojeno crvenilo u obrazima tako da su čirevi koji su mu proždirali meso poprimili ružnu žućkasto-ljubičastu boju. Oni otvoreni lučili su gustu zaraženu materiju i potočiće krvi u stalnim pulsevima. Džejk uhvati nalet Gašerovog teškog zadaha pre nego što je ostao bez vazduha zbog ruke koja mu je stezala grlo.

"Slušaj, štene glupo, dobro slušaj, jer ti je ovo poslednje upozorenje. Da si smesta otvorio taj jebeni šaht da ti ne bi' strp'o ruku u usta i iščup'o jezik napolje. A možeš pritom slobodno da me ujedaš, jer ono što imam teče mi kroz krv i videćeš prve pupoljke na sopstvenom licu pre nego što se završi nedelja — ako uopšte tol'ko poživiš. Kapiraš?"

Džejk frenetično zaklima glavom. Gašerovo lice nestajalo je u sve dubljim prevojima sivila, a glas kao da mu je dopirao sa velike udaljenosti.

"U redu." Gašer ga gurnu unazad. Džejk se sruši pored poklopca šahta, gušeći se i grcajući. Konačno je uspeo da uvuče duboko, šumno dah koji ga je opekao kao tečna vatra. Ispljunuo je krvlju istačkani šlajm i umalo nije povratio kada ga je ugledao.

"A sad cimni lepo taj poklopac, radosti srca moga, pa da više ne razglabamo o tome."

Džejk optuza tamo, zavuče šake u rukohvat i ovaj put povuče iz sve snage. Jedan strašni trenutak, mislio je da ipak neće biti u stanju da ga pomeri. Onda zamisli kako Gašerovi prsti posežu u njegova usta i grabe ga za jezik, pa pronađe još malo rezerve. Oseti kako mu se u donjem delu leđa širi tupa agonija kao da je tamo nešto popustila, ali kružni poklopac kliznu polako u stranu, uz škripu po kaldrmi, i otkri iscereni srp tame.

"Dobro, maleni, dobro!" uzviknu Gašer veselo. "Koji si ti mali mulac! 'Ajde, vuci — nemo' sad da posustaješ!"

Kada se srp pretvorio u polumesec, a bol u donjem delu Džejkovih leđa u usijanu vatru, Gašer ga šutnu u guzicu, oborivši ga ničice.

"Vrlo dobro!" reče Gašer, virnuvši unutra. "A sad, maleni, kreni lepo niz lestvice sa strane. Pazi da ti ruka ne sklizne da se ne bi strmeknuo, sve do dna, jer te prečke su zastrašujuće klizave i masne. Ima i' dvadesetak, ako se dobro sećam. A kad stigneš do dna, da si stao nepomično i sačekao me. Možda bi poželeo da zbrišeš od svog starog drugara, ali šta misliš, da l' bi to bilo pametno?"

"Ne", reče Džejk. "Pretpostavljam da ne bi."

"Vrrrlo intelegentno, sinak moj!" Gašerove usne razvukoše se u grozni osmeh, još jednom otkrivši nekoliko preostalih zuba. "Tamo dole je mračno, i ima 'iljadu tunela što idu kojekuda. Tvoj stari drugar Gašer poznaje i' k'o rođeni dlan, nego kako, ali ti bi se izgubio dok kažeš piksla. A onda su tu pacovi — vrrrlo krupni i vrrrlo gladni. Zato samo sačekaj."

"Hoću."

Gašer ga pogleda suzivši oči. "Pričaš baš ko neki mali fićfirić, nego kako, ali nisi Pubić — mogu šta god

,oćeš da stavim u vatru za to. Odakle si, štene?"

Džejk ne reče ništa.

"Poj'o ti bambur jezik, a? Pa, nema veze; Tik-Tak će sve to lepo da izvuče iz tebe, nego kako. Zna taj Tiki znanje, nego; prrrirodno natera ljude da čavrljaju. A kad i' jednom potera, ponekad pričaju tol'ko brzo i vrište tol'ko glasno da neko mora da i' tresne po glavi da bi i' usporili. Nikome ko je blizu Tik-Taka bambur ne sme da smaže jezik, pa čak ni tako finom mladom fićfiriću k'o što si ti. A sad, jebote, tornjaj se niz te lestvice. Hajd'!"

On se ritnu. Džejk ovaj put uspe da se sagne i izbegne udarac. On pogleda u poluotvoreni šaht, ugleda lestvice i krenu dole. Još je bio u sokaku do grudi kada se strahoviti tresak poput pada stene prolomi vazduhom. Došao je sa udaljenosti od jedne milje ili više, ali Džejk je znao šta je to a da niko nije morao da mu to objašnjava. Uzvik čistog jada ote mu se sa usana.

Mračni osmeh cimnu krajičke Gašerovih ustiju.

"Tvoj opaki drugar bio ti je na tragu bolje nego što se nad'o, a? Ali ipak ne bolje nego što sam se ja nad'o, maleni, jer ja sam mu vid'o oči vrrrlo prefrigane i lukave. Mislio sam da će da prati svoju sočnu malu noćnu mazu jako vešto, ako uopšte krene, i to je i uradio. Vid'o je žice, ali fontana ga je sredila, tako da je sve u redu. Hajde dalje, slatka guzo."

Namenio je šut Džejkovoj isturenoj glavi. Džejk se sagnu, ali jedno stopalo mu skliznu mu na lestvicama prikovanim za zid šahta i on se spase od pada samo tako što je zgrabio Gašerov krastavi članak. On podiže pogled, molećivo, i ne opazi nikakvu blagost na tom umirućem, zaraženom licu.

"Molim te", reče on i začu kako te reči pokušavaju da se prelome u jecaj. Pred očima mu je neprestano bio Roland koji loži smrvljen pod ogromnom fontanom. Šta je ono Gašer rekao? Ako ikome bude bio potreban, moraće da ga pokupe upijačem.

"Moli ako 'oćeš, srce milo. Samo ne očekuj ništa dobro od toga, jer milost prestaje na ovoj strani mosta, nego kako. A sad silazi, da ti ne bi' nogom ister'o mozak na uši."

I tako Džejk krenu naniže, i kada je stigao do ustajale vode na dnu, poriv za plačem je prestao.

Sačekao je klonulih ramena i spuštene glave da Gašer siđe i povede ga njegovoj sudbini.

23

Roland umalo nije zakačio žice koje su držale lavinu otpadaka, ali obešena fontana bila je apsurdna — zamka koju je moglo da postavi neko glupo dete.

Kort ih je učio da neprestano proveravaju sve vizuelne kvadrante dok se kreću kroz neprijateljsku teritoriju, a tu je spadalo i gore, kao i iza i ispod.

"Stoj", reče on Oju, podigavši glas da bi ga ovaj čuo iznad bubnjeva.

"Oj!" složi se Oj, a onda pogleda napred i smesta dodade: "Ejk!"

"Da." Revolveraš još jednom pogleda okačenu mermernu fontanu, pa osmotri ulicu, u potrazi za okidačem. Vide da ih ima dva. Možda je njihova kamufliranost u kaldrmu nekada bila efektna, ali to vreme odavno je prošlo. Roland se sagnu, sa šakama na kolenima, i progovori Oju u lice okrenuto naviše.

"Uzeću te na trenutak. Nemoj da praviš problema, Oj."

"Oj!"

Roland uhvati bambura. Oj se isprva ukruti i pokuša da se izvuče, a onda Roland oseti kako mu se mala životinja prepušta. Nije bio srećan zbog takve blizine nekome ko nije Džejk, ali je očito nameravao to da otrpi. Roland ustanovi da se ponovo pita koliko je zapravo Oj inteligentan.

On ga ponese uskim prolazom i ispod Obešene Ludove Fontane prekoračivši pažljivo lažnu kaldrmu.

Kada su bezbedno prošli, on se sagnu da pusti Oja.

Dok je to činio, bubnjevi prestaše.

"Ejk!" reče Oj nestrpljivo. "Ejk-Ejk!"

"Da — ali najpre nameravam da obavim nešto."

On povede Oja još petnaest jardi niz uličicu, a onda se sagnu i uze parče betona. Procenjivački stade da ga prebacuje iz ruke u ruku, i pritom začu pucanj iz pištolja sa istoka. Pojačana tutnjava bubnjeva prikrila je zvuk Edijeve i Suzanine bitke sa dronjavom bandom Pubića, ali on je jasno čuo pucanj i osmehnuo se — to je gotovo sigurno značilo da su Dinovi stigli do hangara, i to je bila prva dobra vest tog dana, koji je već izgledao dug najmanje koliko i cela nedelja.

Roland se okrenu i baci parče betona. Ciljao je precizno kao kada je gađao drevni saobraćajni signal u Rečnom Prelazu; projektil udari tačno po sredini jednog od diskolorisanih okidača, i jedan zarđali kabl puče uz oštri zvuk. Mermema fontana se obruši, premećući se, dok ju je drugi kabl zadržao još tren — dovoljno da čovek sa brzim refleksima ionako umakne iz zone pada, procenio je Roland. Tada popusti i on, i fontana pade kao ružičasta, izobličena stena.

Roland se baci iza gomile zarđalih čeličnih greda, a Oj mu spretno uskoči u krilo kada se fontana sruši na ulicu uz ogroman, razlamajući tresak. Komadi ružičastog mermera, neki veliki kao teretna kola, poleteše kroz vazduh. Nekoliko manjih komada zabode se Rolandu u lice. On ukloni druge iz Ojevog krzna. Pogleda preko priručne barikade. Fontana se raspukla na dva dela kao ogromni tanjir. Ovuda se nećemo vraćati, pomisli Roland. Prolaz, koji je ionako bio uzan, sada je bio sasvim blokiran.

On se zapita da li je Džejk čuo pad fontane, i šta li je pomislio ako jeste. Na Gašera nije traćio takva razmatranja. Gašer će pomisliti da je od njega ostala samo pašteta, što je upravo bilo ono što je Roland i želeo da ovaj misli. Da li će Džejk pomisliti isto? Dečak bi već trebalo da zna da se revolveraš ne može ubiti tako jednostavnim sredstvom, ali ako ga je Gašer dovoljno zlostavljao, Džejk možda i ne razmišlja tako jasno. Pa, sada je bilo prekasno da o tome brine, i kada bi morao ponovo to da učini, učinio bi isto tako. Na umoru ili ne, Gašer je ispoljio kako hrabrost, tako i životinjsku lukavost. Ako sada ne bude više na oprezu, trik će biti vredan svega.

Roland se osovi na noge. "Oj — pronađi Džejka."

"Ejk!" Oj isturi glavu napred na dugom vratu, onjuši okolo u polukrugu, pronađe Džeikov miris i ponovo krenu, sa Rolandom za petama. Deset minuta kasnije, zaustavi se na poklopcu uličnog šahta, onjuši oko njega, podiže pogled ka Rolandu i kreštavo zalaja.

Revolveraš kleknu na jedno koleno i osmotri zbrku tragova i široku stazu ogrebotina po kaldrmi. Pomisli da je taj poklopac šahta veoma često bio pomeran. Oči mu se suziše kada je ugledao krvavi šlajm u žlebu između dva obližnja komada kaldrme.

"Taj gad ga neprestano udara", promrmlja on.

On povuče poklopac šahta, pogleda dole, a onda razveza kožne uzice kojima mu je košulja bila privezana. Uze bambura i stavi ga u košulju. Oj ogoli zube i Roland za tren oseti opružene kandže uz meso svojih prsa i trbuha nalik na male oštre noževe. One se onda povukoše i Oj samo izviri iz Rolandove košulje bistrim očima, dahćući kao parna mašina. Revolveraš je osećao brzo kucanje Ojevog srca uz svoje. On izvuče kožnu uzicu iz rupica na košulji i pronađe još jednu, dužu uzicu u torbi.

"Privezaću te. Ne dopada mi se to, a tebi će se dopasti još manje, ali tamo dole biće veoma mračno."

On priveza dve uzice jednu za drugu i na jednom kraju napravi široku omču koju namaknu Oju na glavu. Očekivao je da Oj ponovo pokaže zube, možda čak i da ga gricne, ali Oj to nije učinio. Samo je pogledao odozdo Rolanda svojim zlatnim očima i ponovo lanuo "Ejk!" nestrpljivim glasom.

Roland stavi slobodni kraj priručnog povoca u usta, pa sede na rub kanalizacionog šahta... ako je to bilo to.

Opipa za gornjom prečkom lestvica i pronađe je. Poče da silazi polako i oprezno, svesniji nego ikada da mu nedostaje pola šake i da su čelične prečke klizave od ulja i neke gušće materije koja je verovatno bila mahovina. Oja je osećao kao težak, topli teret između košulje i trbuha, koji dahće neprekidno i oštro. Zlatni prstenovi u njegovim očima blistali su kao medaljoni na mutnom svetlu.

Konačno, revolveraševo opipavajuće stopalo pljusnu u vodu na dnu šahta. On diže načas pogled ka novčiću belog svetla visoko iznad njega. Ovde počinju poteškoće, pomisli on. Tunel je bio topao i vlažan i smrdeo je kao drevna mrtvačnica. Negde u blizini, voda je kapala šuplje i monotono. Nešto dalje, Roland je mogao da čuje tutnjavu mašina. On podiže veoma zahvalnog Oja iz košulje i spusti ga u plitku vodu koja je sporo tekla kanalizacionim tunelom.

"Sad sve zavisi od tebe", promrmlja on bamburu u uho. "Ka Džejku, Oj. Ka Džejku!"

"Ejk!" zalaja bambur, i odšljapka brzo u tamu, njišući poput klatna glavom sa jedne na drugu stranu na kraju dugog vrata. Roland ga je pratio sa krajem kožne uzice obavijenim oko osakaćene desne šake.

24

Hangar — bio je dovoljno velik da poprimi veliko početno slovo u njihovim glavama — stajao je u središtu trga pet puta većeg od onoga gde su naišli na uništeni spomenik, i kada ga je podrobno pogledala, Suzana je shvatila koliko je zaista star, siv i suštinski loš ostatak Luda. Hangar je bio tako čist da oči umalo što je nisu od toga zabolele. Na njegovim bokovima nije bilo bršljana; niti su mu grafiti šarali zaslepljujuće bele zidove, stepenice i stubove. Žute ravničarske prašine koja je sve drugo prekrivala ovde nije bilo.

Dok su se približavali, Suzana vide i zašto: potočići vode neprestano su se spuštali niz bokove Hangara, izbacivani iz brizgalica skrivenih u senkama bakrom obloženih nadstrešnica. Naizmenični mlazevi koje su izbacivale druge skrivene brizgalice ispirali su stepenice, pretvarajući ih u naizmenične vodopade.

"Au", reče Edi. "Prema ovome Velika Centralna izgleda kao autobuska stanica u Pičkovcu, Nebraska."

"Koji si ti pesnik, dragi", reče Suzana suvo.

Stepenice su se pružale oko čitave zgrade i uzdizale su se do velikog otvorenog predvorja. Tu nije bilo zaklanjajućih masa vegetacije, ali Edi i Suzana su ustanovili da ipak ne mogu dobro da vide šta je unutra; senke pod natkriljenim krovom bile su previše duboke. Totemi Zraka marširali su oko cele zgrade, dva po dva, ali ćoškovi su bili rezervisani za stvorenja koja se Suzana iskreno nadala da neće sresti nigde izuzev, eventualno, u noćnoj mori — grozne kamene zmajeve sa krljuštastim telima, grabljivim kandžama i gadnim prodornim očima.

Edi je dodirnu po ramenu i pokaza naviše. Suzana pogleda... i oseti da joj dah zastaje u grlu. Raskoračen na vrhu krova, visoko iznad Totema Zraka i zmajolikih gargojla, kao da mu je podarena vlast nad njima, stajao je zlatni ratnik visok najmanje šezdeset stopa.

Otrcani kaubojski šešir bio mu je zabačen tako da otkrije izborano i brigom izjedeno čelo; marama mu je visila postrance na gornjem delu prsa, kao da je upravo bila spuštena posle duge, teške dužnosti zadržavanja prašine. U jednoj podignutoj pesnici držao je revolver; u drugoj, nešto što je ličilo na maslinovu grančicu.

Roland od Gileada staiao je na vrhu Hangara Luda, odeven u zlato.

Ne, pomisli ona, setivši se najzad da ponovo prodiše. To nije on.. ali na neki drugi način, jeste. Taj čovek je bio revolveraš, a sličnost između njega, koji je verovatno već hiljadu i više godina mrtav, i Rolanda, jeste sva istina o ka-tetu koju ćeš ikada morati da spoznaš.

Grom tresnu sa juga. Munja potera zahuktale oblake preko neba. Želela je da ima više vremena da prouči zlatni spomenik koji je stajao na Kolevci i životinje koje su je okruživale; svaka od ovih potonjih kao da je imala urezane neke reči, a ona je pretpostavljala da bi bilo vredno saznati šta tamo piše. U ovim okolnostima, međutim, nisu imali vremena za to.

Široka crvena pruga bila je namalana preko pločnika na mestu gde se Ulica kornjače ulivala u Trg Hangara. Mod i čovek koga je Edi zvao Batler Dživs ostali su na pristojnoj udaljenosti od crvene oznake.

"Do ovde, ništa dalje", reče im Mod otvoreno.

"Možete nas pobiti, ali svaki muškarac i žena ionako to duguje bogovima i ja ću umreti sa ove strane linije smrti bez obzira na sve. Neću da izazivam Blejna zbog nekih dođoša."

"Neću ni ja", reče Dživs. On je skinuo svoj prašnjavi polucilindar i držao ga je uz gole grudi. Na licu mu je bio izraz strahopoštovanja.

"Fino", reče Suzana. "A sad čistac odavde, oboje."

"Pucaćete nam u leđa čim se okrenemo", reče Dživs drhtavim glasom. "Mogu da se kladim da će tako da bude, nego kako."

Mod odmahnu glavom. Krv na njenom licu skorila se u grotesknu kestenjastu tačkastu sliku. "Nikad nije postojao revolveraš koji bi pucao u leđa — toliko mogu da kažem."

"Možemo samo da im verujemo na reč da su to što kažu da jesu."

Mod pokaza na veliki revolver sa izlizanom drškom od sandalovine koji je Suzana držala u ruci. Dživs pogleda... i trenutak kasnije pruži ruku ka ženi. Kada je Mod prihvati, Suzanina slika o njima kao opasnim ubicama razbi se. Izgledali su pre kao Ivica i Marica nego kao Boni i Klajd; umorni, preplašeni, zbunjeni i toliko dugo već izgubljeni u šumi da su tu i ostarili.

Njena mržnja i strah od njih nestaše. Zameni ih sažaljenje i duboka, bolna tuga.

"Dobro da ste, oboje", reče ona blago. "Idite kako vam je volja, bez straha da ćemo vam nauditi ja i ovaj moj čovek ovde."

Mod klimnu glavom. "Verujem da nam ne mislite nažao, i opraštam vam što ste ubili Vinstona. Ali saslušajte me, i to dobro: ne ulazite u Hangar. Kakvi god da su razlozi koje mislite da imate za ulazak u njega, nisu dovoljno dobri. Ulazak u Blejnov Hangar znači smrt."

"Nemamo nikakvog izbora", reče Edi, i gore ponovo prasnu grom kao da se slaže. "A sad dozvolite da ja vama kažem nešto. Ne znam šta je ispod Luda, a šta nije, ali znam da su ti bubnjevi zbog kojih toliko šizite deo snimka — pesme — koja je napravljena u svetu iz kog smo došli moja žena i ja." On pogleda njihova lica ispunjena nerazumevanjem i podiže ruke u frustraciji.

"Bog te mazo, zar ne kapirate? Ubijate jedni druge zbog dela muzike koja nikada nije ni objavljena kao singl!"

Suzana mu stavi ruku na rame i promrmlja njegovo ime. Ignorisao ju je za trenutak, dok su mu oči preletale sa Dživsa na Mod, pa ponovo natrag na Dživsa.

"Hoćete da vidite čudovišta? Onda dobro pogledajte jedno drugo. A kad se vratite u taj vašar koji nazivate domom, dobro pogledajte prijatelje i rođake."

"Ne razumete", reče Mod. Oči su joj bile tamne i tmurne. Ali hoćete — još kako ćete razumeti."

"Idite onda", reče Suzana tiho. "Nema svrhe da razgovaramo; reči samo padaju mrtve. Samo idite svojim putem i pokušajte da se setite lica svojih očeva, jer mislim da su vam ispala iz vidokruga odavno."

Njih dvoje krenuše natrag tamo odakle su i došli bez ijedne reči. Ipak, osvrtali su se s vremena na vreme, i još su se držali za ruke: Ivica i Marica izgubljeni u dubokoj, mračnoj šumi.

"Daj da brišemo odavde", reče Edi ogorčeno. On zakoči 'rugera', stavi ga za pojas pantalona, pa protrlja oči dlanovima. "Samo da zbrišemo, ništa drugo ne tražim."

"Znam na šta misliš, lepi." Očito je bila uplašena, ali glava joj je stajala onako prkosno, na način koji je on naučio da prepoznaje i zavoleo. On joj stavi ruke na ramena, sagnu se i poljubi je. Nije dopustio da ga okolina ili nadolazeća oluja spreče da obavi to temeljno. Kada se konačno odmakao, proučavala ga je raširenim, nemirnim očima. "Joj! Otkud sada to?"

"Otud što te volim", reče on, "i mislim da je to otprilike sve. Je li to dovoljno?"

Oči joj omekšaše. Za trenutak je pomislila da mu ispriča tajnu koju je nameravala da sačuva ili ne sačuva, ali naravno, vreme i mesto nisu odgovarali nije mogla sada da mu saopšti da je trudna baš kao što nije mogla ni da zastane da pročita reči ispisane na izvajanim Totemima Portala.

"Dovoljno je, Edi", reče ona.

"Ti si nešto najbolje što me je ikada snašlo."

Njegove oči boje lešnika u potpunosti su bile usredsređene na nju. "Teško mi je da kažem nešto tako — valjda zbog toga što sam živeo sa Henrijem — ali istina je. Mislim da sam počeo da te volim zbog toga što si bila sve ono od čega me je Roland oteo — u Njujorku, hoću reći — ali sada tu ima mnogo više toga, jer više ne želim da se vratim. A ti?"

Ona pogleda Hangar. Bila je prestravljena od onoga što će možda zateći u njemu, ali svejedno... ona ga ponovo pogleda. "Ne. Ne želim da se vratim. Želim da provedem ostatak života stremeći napred. To jest, dok god si ti sa mnom. Čudno je, znaš, to što kažeš da si počeo da me voliš zbog svih tih stvari od kojih te je on oteo."

"Zašto čudno?"

"Ja sam tebe zavolela zato što si me oslobodio Dete Voker." Ona zastade, razmisli, pa blago odmahnu glavom. "Ne — ide to još dublje. Zavolela sam te zato što si me oslobodio obe te kuje. Jedna je bila lopuža gadnog rečnika i zabavljala se draženjem kurčeva unaokolo, dok je druga bila uobražena, pompezna cepidlaka. Što se mene tiče, nije šija nego vrat. Volim Suzanu Din više od bilo koje od njih... a ti si taj koji me je oslobodio." Ovaj put, ona je bila ta koja je posegnula, stisnula mu čekinjave obraze dlanovima, privukla ga naniže i nežno ga poljubila. Kada joj je spustio blago ruku na grudi, uzdahnula je i prekrila je svojom.

"Mislim da je bolje da krenemo", reče ona, "inače ćemo se potucati ovde, na ulici.. i, koliko vidim, skvasiti se."

Edi se poslednji put obazre i pogleda neme tornjeve, izlomljene prozore, bršljanom obrasle zidove. Onda klimnu glavom. "Jah. Ionako ne smatram da ovaj grad ima neku svetlu budućnost."

On je gurnu napred, i oboje se napeše kada su točkovi kolica prešli preko onoga što je Mod nazvala linijom smrti, u strahu da ne aktiviraju neko drevno sredstvo za zaštitu i ne poginu zajedno. Ali, ništa se ne dogodi. Edi je gurnu dalje preko trga, i dok su se približavali stepenicama koje su vodile gore, do Hangara, poče da pada hladna kiša nošena vetrom.

I mada to nijedno od njih nije znalo, stigla je prva velika jesenja oluja Srednjeg Sveta.

25

Kada su se jednom našli u smrdljivoj tami kanalizacije, Gašer je usporio ubistveni korak koji je održavao na površini. Džejk nije mislio da je to zbog tame; Gašer kao da je poznavao svaku krivinu na putu kojim je išao, baš kao što je i objavio. Džejk je verovao da je to zbog toga što je njegov tamničar bio zadovoljan jer je Roland spljeskan u zamci pozadi.

Džejk je, medutim, počeo da se pita je li baš tako. Ako je Roland primetio žice — daleko suptilniju zamku od one koja je usledila — zar je zaista bilo verovatno da će propustiti da vidi fontanu? Džejk je pretpostavljao da je to moguće, ali nije imalo mnogo smisla. Džejk je smatrao da je Roland pre namemo otkačio fontanu, da bi uljuljkao Gašera i možda ga usporio. Nije verovao da bi Roland mogao da ih prati kroz ovaj lavirint ispod ulica — potpuni mrak bi poništio čak i tragačke sposobnosti jednog revolveraša — ali srce mu se razveselilo na pomisao da Roland možda i nije poginuo u pokušaju da održi obećanje koje je dao.

Skrenuli su desno, levo, pa onda ponovo levo. Dok su se Džejkova druga čula izoštravala u pokušaju da nadoknade nedostatak vida, uspevao je neodređeno da zapazi druge tunele oko sebe. Prigušeni zvuci drevne, zahuktale mašinerije za trenutak bi se pojačali, a onda utišali kada bi im se kameni temelji grada ponovo privukli. Osećao je povremeno promaju na koži, ponekad toplu, ponekad hladnu. Njihovi šljapkavi koraci kratko su odjekivali pri prolasku pored ukrštenih tunela odakle je dopirao smradni vetar, a jednom je Džejk gotovo razbio glavu o neki metalni predmet koji je štrčao naniže iz tavanice.

Udario je po tome šakom i osetio nešto što je moglo da bude veliki točak za ventil. Posle toga je počeo da maše rukama dok je hodao, u pokušaju da ustanovi šta se nalazi u vazduhu ispred njega.

Gašer ga je vodio lupkanjem po ramenima, kao što bi gonič zaprege vodio svoje volove. Kretali su se dosta brzo, kaskajući, ali ne u punom trku. Gašer je dovoljno povratio dah da najpre zapevuši, a potom i zapeva dubokim, iznenađujuće melodičnim tenorom.

O tra-la-la-li, o tra-la-la-la
Prsten ću ti kupit 'ja
Kad te budem fino
Za sisu uštin'o
O tra-la-la-li, o tra-la-Ia-la!
O tra-la-la-Ii
Dodi sad, sedi mi
Da diram tvoju malu tra-la-la-li!"

Gašer je prekinuo tek posle još pet ili šest strofa u istom stilu. " Aj sad ti nešto zapoj, štene."

"Ne znam ja ništa", zahukta Džejk. Nadao se da zvuči kao da mu je ostalo manje daha nego što zaista jeste. Nije znao hoće li mu to ikako pomoći ili ne, ali ovde dole, u mraku, činilo se da vredi pokušati sve.

Gašer zabode lakat posred Džejkovih leđa, gotovo dovoljno snažno da ga obori u vodu koja je sporo tekla duboka do članaka tunelom kroz koji su prolazili.

"Bolje da znaš nešto, ako nećeš da ti iščupam tu kičmu kroz leđa." On zastade, pa onda dodade: "Ovde dole ima sablasti, dečko. Žive u jebenim mašinama, nego kako. Pevanje i' drži podalje.. zar ne znaš to? Sad, pevaj! "

Džejk se dobro zamisli, bez želje da zaradi još jednu Gašerovu ćušku punu ljubavi, i pronađe pesmu koju je naučio u letnjem kampu kada je imao sedam ili osam godina. On otvori usta i zaurla u tami, osluškujući kako odjeci odskaču i vraćaju se pomešani sa zvucima tekuće vode, vode u padu i drevne tutnjave mašina.

"Volem jednu malu iz grada Njujorka
Zbog nje sam vam, ljudi, pojebao čvorka
K'o Svetog Petra kajgana ona mene košta
Njena se bulja
Kao lađa Ijulja
Bez love sav jadan sad ost'o sam ja.
Volem jednu malu iz grada Čikaga
I volem je mnogo, i spreda i straga
K'o Svetog Petra kajgana ona me košta
Usta joj rujna
A tek nedra bujna
Bez love sav jadan..."

Gašer pruži ruke, zgrabi Džejka za uši kao za drške bokala i cimnu ga da stane. "Ispred tebe ima jedna rupa", reče on. "Sa takvim glasom k'o što je tvoj, štene, učinio bi' dobro delo da te pustim da upadneš unutra, nego kako, ali Tik Tak to nipošto ne bi odobrio, tako da mislim da ćeš još malo da budeš bezbedan." Gašer pusti Džejku uši, koje su gorele kao vatra, i uhvati ga za leđa košulje. "Sad se nagni napred sve dok ne opipaš lestvice s druge strane. I pazi da se ne oklizneš pa da se obojica strmeknemo!"

Džejk se oprezno nagnu napred, ispruženih ruku, prestravljen od pada u jamu koju ne može da vidi. Dok je pipao za lestvicama, postao je svestan da mu topao vazduh — čist i gotovo mirisan — huji kraj lica, i da se ispod njega nazire slabašno rumenilo svetlosti ružičaste boje. Prsti mu dodirnuše čeličnu prečku i sklopiše se oko nje. Rane od ujeda na njegovoj levoj šaci ponovo se otvoriše, i on oseti da mu topla krv curi niz dlan.

"'Si u'vatio?"

"Jesam."

"Onda silazi! Šta čekaš, proklet da si?" Gašer mu pusti košulju, i Džejk je mogao da ga zamisli kako zamahuje nogom, u nameri da ga požuri šutom u guzicu. Džejk prekorači jaz koji je blago svetlucao i poče da silazi niz lestvice, koristeći povređenu šaku što je manje mogao. Ovaj put, na prečkama nije bilo nimalo masti i mahovine, i vrlo malo rđe. Šaht je bio veoma dug, i dok je Džejk silazio, u žurbi da izbegne da mu Gašer ne nagazi na šake svojim čizmama sa debelim đonovima, prisetio se filma koji je jednom gledao na TV-u — Putovanje u središte Zemlje.

Pulsiranje mašina postajalo je sve glasnije, a ružičasti sjaj sve jači. Mašine i dalje nisu zvučale kako treba, ali uši su mu saopštavale da su u boljem stanju nego one iznad. A kada je konačno stigao do dna, ustanovio je da je pod suv. Novi tunel bio je četvrtast, visok nekih šest stopa i obložen nerđajućim čelikom pričvršćenim zakivcima. Protezao se koliko god je Džejku pogled dopirao u oba smera, prav kao struna.

Instinktivno je znao, a da o tome nije čak ni razmislio, da ovaj tunel (koji mora da se nalazio najmanje sedamdeset stopa ispod Luda) takođe prati stazu Zraka. A negde napred — Džejk je bio siguran u to, mada nije umeo da kaže zbog čega — pravo iznad tunela nalazio se voz koji su oni tražili.

Uske ventilacione rešetke pružale su se duž zidova odmah ispod tavanice tunela; odatle je duvao čist, suv vazduh. Mahovina je visila sa nekih od njih kao plavozelena brada, ali većina ih je bila čista. Ispod svake druge rešetke nalazila se žuta strelica sa simbolom koji je pomalo ličio na malo slovo T —

ispod nje. Strelice su pokazivale u smeru kuda su Džejk i Gašer krenuli.

Ružičasto svetlo dopiralo je iz staklenih cevi koje su se pružale duž tavanice tunela u paralelnim redovima. Neke — otprilike po jedna od svake tri — bile su tamne, a druge su grčevito pucketale, ali najmanje polovina je još radila. Neonske cevi, pomisli Džejk, zapanjen. Zamisli, molim te.

Gašer se spusti kraj njega. Ugleda Džejkov izraz iznenađenja i isceri se. "Lepo, a? Sveže leti, toplo zimi, i tol'ko 'rane da petsto ljudi ne bi moglo da je iz'ede za petsto godina. A znaš šta je najbolje od svega, štene?

Najbolje od čitave ove ušuškane zajebancije?"

Džejk odmahnu glavom.

"Jebeni Pubići nemaju ni najmanje pojma da ovo mesto uopšte postoji! Misle da su ovde dole čudovišta.

U'vati samo nekog Pubića da prolazi na dva'es' stopa od šahta za kanalizaciju, ako ne mora!"

On zabaci glavu i grohotom se nasmeja. Džejk mu se nije pridružio, iako mu je neki hladni glas pozadi, u glavi, govorio da bi bilo politički od njega da učini tako. Nije mu se pridružio zato što je tačno znao kako su se osećali Pubići. Ispod grada je bilo čudovišta — trolova, bauka i orka. Zar njega nije zarobilo baš jedno od njih?

Gašer ga gurnu ulevo. "'Ajd' — samo što nismo.

Mrdaj! "

Potrčaše dalje, dok su ih koraci progonili u čoporu odjeka. Posle deset ili petnaest minuta trčanja, Džejk ugleda na oko dvesta jardi pred sobom nepropusni ulaz komore. Dok su se približavali, primetio je da iz njega štrči veliki točak ventila. Sa desne strane, na zidu, bio je postavljen aparat za komunikaciju.

"Rikn'o sam", prodahta Gašer kada su stigli do vrata na kraju tunela. "Ovak'i poslovi su previše za jednog invalida k'o što je tvoj stari pajtaš, nego kako!"

On pritisnu dugme interfona i zaurla: "Imam ga, Tik Tak — imam ga kako se samo poželeti može! Ni dlaka mu s glave ne fali! Zar ti nisam rek'o? Veruj ti Gašerčiću, rek'o sam, jer će da ti obavi pos'o kako treba! Otvaraj sad i puštaj nas unutra!"

On pusti dugme i nestrpljivo pogleda u vrata. Točak ventila nije se okrenuo. Umesto toga, ravni, otegnuti glas začu se iz zvučnika interfona: "Koja je lozinka?"

Gašer se užasno namršti, počeša se po bradi dugim, prljavim noktima, a onda podiže masku sa oka i ubrisa novi ugrušak žutozelene sluzi. "Tik Tak i njegove lozinke", reče on Džejku. Zvučao je podjednako zabrinuto i iznervirano. "Opasan je on baja, ali ako mene pitaš, preteruje u nekim stvarima."

On gurnu dugme i dreknu: "Ma daj, Tik Tak! Ako mi ne poznaješ glas, treba ti aparat za gluve!"

"O, prepoznajem ga ja", uzvrati otegnuti glas.

Džejku je on zvučao poput Džerija Rida, koji je igrao pajtaša Berta Rejnoldsa u drumskim filmovima Smoki i Bandit. "Ali ja ne znam ko je s tobom, zar ne? Ili si zaboravio da je ta kamera tu riknula još lane? Daj mi lozinku, Gašer, ili ostani da truneš tu napolju!"

Gašer zabi prst u nos, izvuče slinu boje želea od mente i nabi je u rešetku zvučnika. Džejk je posmatrao ovo detinjasto ispoljavanje ozlojeđenosti u nemoj opčinjenosti, osetivši kako u njemu bubri nedobrodošli, histerični smeh. Zar su prevalili ovoliki put, kroz lavirinte pune zamki i tunele bez osvetljenja, da bi poljubili ova nepropusna vrata samo zato što Gašer ne može da se seti Tik Takove lozinke?

Gašer mu uputi krvožedni pogled, a onda mu šaka kliznu preko lobanje, zgulivši žutu maramu natopljenu znojem. Ispod nje, lobanja je bila gola, ako se izuzme nekoliko upornih čuperaka crne kose nalik na šiljke bodljikavog praseta, i jako ulubljena iznad leve slepoočnice. Gašer zaviri u maramu i uze iz nje ceduljicu. "Bog neka blagoslovi Hutsa", promrmlja on.

"Huts se brine o meni baš k'o što treba, nego kako."

On zvirnu u ceduljicu, obrćući je ovamo-onamo, a onda je pruži Džejku. Govorio je tiho, kao da Tik Tak može da ga čuje i kada dugme GOVORI na interfonu nije pritisnuto.

"Ti si pravi mali gospodin, zar ne? A prva stvar koju malu gospodu uče pošto već nauče da ne jedu lepak i pišaju po ćoškovima, jeste da čitaju. Zato mi pročitaj reč na ovom papiru, maleni, jer mi je iščilela iz glave — nego kako."

Džejk uze papir, a onda ponovo diže pogled ka Gašeru. "Šta ako neću?" upita on hladno.

Gašer je bio na tren zatečen ovakvim odgovorom...

a onda se iskezio opasno dobro raspoložen. "E, pa onda ću da te u'vatim za grlo i upotrebim tvoju glavu k'o zvekir", reče on. "Sumnjam da će to da ubedi starog Tikija da me pusti unutra — jer je on još nervozan zbog tvog opakog drugara, nego kako — ali srce će mnogo da mi se razgali kada vidim kako ti mozak kaplje sa tog točka."

Džejk razmisli o tome, dok je mračni smeh još bubrio u njemu. Tik Tak je bio stvarno gadan baja, nego šta — znao je da će biti teško ubediti Gašera, koji je ionako na umoru, da izgovori lozinku čak i ako ga Roland zarobi. Ali ono na šta Tik Tak nije računao bilo je Gašerovo slabo pamćenje.

Nemoj da se smeješ. Ako to uradiš, stvarno će da ti prospe mozak.

I pored hrabrih reči, Gašer je gledao Džejka uistinu napeto i Džejk shvati jednu potencijalno moćnu činjenicu: Gašer se možda ne plaši smrti. . ali plaši se poniženja.

"U redu, Gašer", reče on mirno. Reč na ovom papiru glasi darežljivo."

"Daj mi to." Gašer mu ote ceduljicu, vrati je u maramu i brzo je ponovo zamota oko glave. Pritisnu dugme interfona. "Tik Tak? Još si tu?

"A gde bih bio? Na Zapadnom Kraju Sveta?"

Otegnuti glas zvučao je sada kao da se blago zabavlja.

Gašer isplazi beličasti jezik ka zvučniku; ali glas mu je bio dodvoravajući, gotovo servilan. "Lozinka je darežljivo, baš fina reč! A sad me puštaj unutra, prokletstvo!"

"Naravno", reče Tik Tak. Negde u blizini oglasi se neka mašina i natera Džejka da poskoči. Točak ventila u središtu vrata zavrte se. Kada se zaustavio, Gašer ga zgrabi, cimnu ka sebi, ščepa Džejka za mišicu i gurnu ga preko izdignutog ruba vrata u najčudniju prostoriju koju je ovaj video u životu.

26

Roland je sišao u ružičasto svetlo boje sutona.

Ojeve bistre oči virile su iz otvorenog V razreza njegove košulje; vrat mu je bio istegnut do pune, znatne dužine, dok je njušio topli vazduh koji je duvao iz rešetki ventilatora. Roland je morao u potpunosti da se osloni na bamburov njuh u mračnim prolazima iznad, i užasno se plašio da će životinja izgubiti Džejkov miris u tekućoj vodi.. ali kada je začuo kako zvuk pevanja — najpre Gašerovog, potom Džejkovog — odjekuje i vraća se kroz cevi, malo se opustio. Oj ga nije poveo na pogrešnu stranu.

I Oj je to čuo. Sve do tada, kretao se sporo i oprezno, čak se i vraćao tu i tamo da bi bio siguran, ali kada je začuo Džejkov glas, dao se u trk, zatežući kožni povodac. Roland se uplašio da će on početi da doziva Džejka svojim grubim glasom — Ejk! Ejk! — ali ovaj to nije učinio. I, baš kada su stigli do šahta koji je vodio u niže nivoe ovog dicijskog lavirinta, Roland je čuo zvuk neke nove mašine — nekakve pumpe, možda, praćen metalnim, odjekujućim treskom zalupljenih vrata.

Stigao je do dna četvrtastog tunela i načas bacio pogled na dvostruku liniju osvetljenih cevi koje su vodile u oba smera. Bile su obasjane močvarnom svetlošću, video je, poput znaka ispred mesta koje je pripadalo Balazaru u gradu Njujorku. On pogleda podrobnije uske hromirane ventilacione rešetke koje su se pružale pri vrhu oba zida i strelice ispod njih, a onda skinu kožnu omču sa Ojevog vrata. Oj nestrpljivo zatrese glavom, očito zadovoljan što je se otarasio.

"Blizu smo", promrmlja on u bamburovo naćuljeno uho, "i moramo biti tihi. Da li razumeš, Oj? Vrlo tihi."

"I-hi", odgovori Oj promuklim šapatom koji bi u dragim okolnostima bio smešan.

Roland ga spusti i Oj smesta jurnu niz tunel, ispruženog vrata, njuške uz čelični pod. Roland je mogao da ga čuje kako mrmlja Ejk-Ejk! Ejk-Ejk! sebi u bradu. Roland izvuče pištolj iz futrole i krenu za njim.

27

Edi i Suzana su podigli pogled prema ogromnom prostoru Blejnovog Hangara kada su se nebesa otvorila i kiša počela da lije kao iz kabla.

"Đavolska zgrada, ali zaboravili su na rampe za hendikepirane", viknu Edi, podigavši glas iznad zvuka kiše i grmljavine.

"Pusti sada to", reče Suzana nestrpljivo, skliznuvši sa kolica. "Hajdemo gore, da se sklonimo sa kiše."

Edi sumnjičavo pogleda strminu stepenica. Nisu bile visoke.. ali bilo ih je mnogo. "Sigurna si, Suz?"

"Da se trkamo, beli dečko", reče ona i poče da se migolji naviše sa natprirodnom lakoćom, koristeći šake, mišićave podlaktice i patrljke nogu.

I umalo ga i nije pretekla; Edi je morao da se bakće sa gvožđurijom, i to ga je usporilo. Oboje su dahtali kada su stigli do vrha, i pramenovi pare dizali su im se sa vlažne odeće. Edi je zgrabi ispod pazuha, a onda samo zadrža tako, uhvativši je šakama ispod krsta, umesto da je spusti natrag u kolica, kao što je nameravao da učini. Osećao se pohotno i poluludo, mada nije imao pojma zbog čega.

Ma daj, bre, pomisli on. Stigao si dovde živ; zato su ti žlezde napumpane i spremne za žurku.

Suzana obliznu punu donju usnu i zari mu svoje snažne prste u kosu. Povuče. Zabolelo ga je... i istovremeno bilo divno. "Rekla sam ti da ću da te preteknem, beli dečko", reče ona tihim, promuklim glasom.

"Ma daj — prestigao sam te.. za pola koraka."

Pokušao je da zvuči manje zadihano nego što je bio i ustanovio da je to nemoguće.

"Možda... ali si zato lipsao, zar ne?" Jedna šaka napusti njegovu kosu, kliznu niže i nežno stisnu.

Osmeh joj zablista u očima. "Nešto, ipak, nije lipsalo."

Grmljavina zatutnja nebom. Oni se trgoše, pa se nasmejaše zajedno.

"Daj", reče on. "Ovo je ludo. Nije vreme za to."

Nije mu protivrečila, ali ga je ponovo stisnula pre nego što je vratila šaku na njegovo rame. Edi oseti ubod žaljenja dok ju je spuštao natrag u kolica i gurao trkom preko ogromnih ploča, pod zaštitu krova.

Mislio je da je video istovetno žaljenje u Suzaninim očima.

Kada su se sklonili sa pljuska, Edi je zastao, pa su se osvrnuli. Trg Hangara, Ulica kornjače i čitav grad iza njih brzo su nestajali u nestalnoj sivoj zavesi. Ediju nije bilo nimalo žao. Lud nije zaslužio mesto u njegovoj mentalnoj knjizi isečaka za drage uspomene.

"Gledaj", promrmlja Suzana. Pokazivala je prema obližnjem vodoskoku. On se završavao velikom, krljuštastom ribljom glavom koja je izgledala kao bliski srodnik zmajeva-gargojla koji su ukrašavali uglove Hangara. Voda joj je tekla iz ustiju u srebrnoj bujici.

"Ovo nije običan prolazni pljusak, zar ne?" upita Edi.

"Jok. Ima da pada sve dok mu ne dosadi, a onda će da nastavi još malo, tek onako. Možda nedelju dana; možda mesec. Mada, nama to ništa neće značiti, ako Blejn zaključi da mu se ne sviđa kako izgledamo, pa nas sprži. Opali jednom da Roland zna da smo tu, šećeru, a onda ćemo da pogledamo okolo. Da vidimo ono što može da se vidi."

Edi uperi 'rugera' u sivo nebo, pritisnu oroz i ispali hitac koji je Roland čuo milju ili više odatle, dok je pratio Džejka i Gašera kroz lavirint pun zamki. Edi je stajao na mestu još trenutak, pokušavajući da ubedi sebe da će stvari možda ipak izići na dobro, da njegovo srce greši u tvrdoglavom insistiranju da su poslednji put videli revolveraša i dečaka Džejka. Onda ponovo ukoči automatski pištolj, vrati ga za pojas pantalona i ode natrag do Suzane. Ona je okrenula kolica od stepenica i odgurala se duž prolaza sačinjenog od stubova koji je vodio dublje u građevinu. Otvorila je pritom burence Rolandovog pištolja i napunila ga.

Pod krovom, kiša je imala tajnoviti, avetinjski zvuk i čak je i oštra grmljavina bila prigušena. Stubovi koji su držali građevinu imali su najmanje deset stopa u prečniku i vrhovi su im se gubili u pomrčini. Odozgo, iz tih senki, Edi je čuo gukajući razgovor golubova.

Sada iz senki ispliva znak koji je visio o debelim hromiranosrebrnim lancima:

NORTH CENTRAL POSITRONICS VAM ŽELI

DOBRODOŠLICU

U HANGAR LUDA

«— PUTOVANJE NA SEVEROISTOK (BLEJN)

PUTOVANJE NA SEVEROZAPAD (PATRIŠA) —»

"Sad znamo kako se zvao voz koji se srašio u reku", reče Edi. "Patriša. Mada, pogrešno su ih ofarbali.

Valjda roze treba da bude za devojčice, a plavo za dečake, ne obrnuto."

"Možda su oba plava."

"Nisu. Blejn je ružičast."

"Otkud ti to znaš?"

Edi je izgledao zbunjeno. "Ne znam otkud. . ali znam."

Pratili su strelicu koja je pokazivala prema Blejnovom hangaru, i ušli u nešto što je moralo biti veliko predvorje. Edi nije posedovao Suzaninu sposobnost da vidi prošlost u jasnim, vizionarskim bleskovima, ali njegova mašta svejedno je ispunila ovaj ogromni, stubovima ograđeni prostor, hiljadama užurbanih ljudi; čuo je kuckanje potpetica i mrmljanje glasova, video zagrljaje dočeka i oproštaja. A iznad svega, zvučnici su objavljivali vesti o desetak različitih odredišta.

Patriša se sada ukrcava za Severozapadne Baronije...

Molimo da se putnik Kilington, putnik Kilington, javi na šalter za informacije na donjem nivou.

Blejn sada stiže u hangar broj 2, i ubrzo će početi sa iskrcavanjem...

Sada su tu bili samo golubovi.

Edi uzdrhta.

"Pogledaj ta lica", promrmlja Suzana. "Ne znam da li te podilaze žmarci od njih, ali mene podilaze itekako." Pokazivala je desno. Visoko na zidu, niz izvajanih glava kao da je izbijao iz mermera i zurio odozgo u njih iz senki — strogi ljudi grubih lica dželata zadovoljnih svojim poslom. Nekoliko lica palo je sa svojih mesta i ostalo da leži u granitnim krhotinama i cepkama sedamdeset ili osamdeset stopa ispod njihovih drugova. Ona koja su ostala bila su puna paučinastih pukotina i isprskana golubijim izmetom.

"To mora da je bio Vrhovni sud, ili tako nešto", reče Edi, nelagodno osmatrajući sve te tanke usne i napukle, prazne oči. "Samo sudije mogu da istovremeno izgledaju tako pametno i tako krajnje nadrkano — to ti kaže neko ko zna te stvari. Nema nijednog među njima koji izgleda kao da bi pružio nekome ruku u nevolji."

"Hrpa izlomljenih slika, gde sunce žeže i gde nema hlada pod stablima mrtvim", promrmlja Suzana, a Edi na te reči oseti kako mu jeza igra valcer po koži ruku, grudi i nogu.

"Šta je to, Suz?"

"Pesma čoveka koji mora da je video Lud u snovima", reče ona. "Hajde, Edi. Zaboravi na njih."

"To je lakše reći nego učiniti." Ali on je ponovo pogura.

Ispred njih, ogromna rešetkasta barijera nalik na spoljno utvrđenje nekog zamka ispliva iz pomrčine... a iza nje, oni prvi put spaziše Blejna Jednošinca. Bio je ružičast. baš kao što je Edi rekao da će biti, delikatne nijanse koja se slagala sa venama koje su se pružale kroz mermerne stubove. Blejn je bio opružen iznad široke platforme za ukrcavanje kao glatko, aerodinamično tane, pre nalik na meso nego na metal.

Površina mu je bila samo na jednom mestu prekinuta — trouglastim prozorom opremljenim ogromnim brisačem. Edi je znao da se i sa druge strane Jednošinčevog nosa nalazi još jedan trouglasti prozor, tako da Blejn, ako ga gledaš spreda, izgleda kao da ima lice, kao Čarli Ćuf-Ćuf. A brisači liče na lukavo spuštene očne kapke.

Bela svetlost padala je kroz jugoistočni prorez Hangara na Blejna u dugom, izobličenom pravougaoniku. Ediju je telo voza ličilo na izvijena leđa nekog fantastičnog ružičastog kita — kita koji je potpuno nem.

"Au." Glas mu se spustio u šapat. "Pronašli smo ga."

"Da. Blejn Jednošinac."

"Je li mrtav, šta misliš? Izgleda mrtav."

"Nije. Spava, možda, ali daleko od toga da je mrtav."

"Sigurna si?"

"Jesi li ti bio siguran da će biti ružičast?" To nije bilo pitanje na koje je morao da odgovori, pa zato i nije odgovorio. Lice koje je okrenula ka njemu bilo je napeto i veoma uplašeno. "On spava, i znaš šta?

Plašim se da ga budim."

"Pa, onda ćemo sačekati ostale."

Ona odmahnu glavom. "Mislim da je bolje da pokušamo da budemo spremni za trenutak kada stignu ovamo... zato što mi se čini da će stići trkom.

Odguraj me do one kutije postavljene na rešetke.

Izgleda kao interfon. Vidiš je?"

Video je, pa je lagano počeo da je gura ka njoj.

Kutija je bila postavljena na jednoj strani zatvorene kapije u središtu barijere koja se pružala čitavom dužinom Hangara. Vertikalne šipke barijere bile su sačinjene od nečega što je ličilo na nerđajući čelik; one na kapiji izgledale su kao ukrasno gvožđe, i njihovi donji krajevi nestajali su u rupama na podu ojačanim čeličnim prstenovima. Nije postojao nikakav način da se ijedno od njih nekako provuče između tih šipki, shvatio je Edi. Razmak između njih nije bio veći od četiri inča. Bilo bi to tesno čak i za Oja.

Golubovi zašuštaše i zagukaše iznad njihovih glava.

Levi točak Suzaninih kolica monotono je škriputao.

Kraljevstvo za kanticu sa uljem, pomisli Edi i shvati da nije samo veoma uplašen. Poslednji put kada je osetio užas ovakvog nivoa, stajao je sa Henrijem na pločniku ulice Rajnhold na Holandskom brdu i posmatrao oronulu ruševinu Palate. Nisu ušli unutra tog dana 1977; okrenuli su leđa ukletoj kući i udaljili se, i on se seti da se zakleo da se nikada, ama baš nikada tamo neće vratiti. Bilo je to obećanje koje je održao, ali evo ga sada, u drugoj ukletoj kući, a avet se nalazila baš tamo — Blejn Jednošinac, dugo nisko ružičasto obličje sa jednim prozorom koji je zurio u njega kao oko opasne životinje koja se pravi da spava.

On se više ne pomera iz hangara u Kolevci... prestao je čak i da govori svojim mnoštvom glasova i da se smeje... Ardis je bio poslednji koji je prišao Blejnu... i kada Ardis nije mogao da odgovori na ono što ga je ovaj pitao, Blejn ga je pogubio plavom vatrom.

Ako se obrati meni, verovatno ću sići s uma, pomisli Edi.

Vetar nalete napolju i fini mlaz kiše ulete kroz visoki otvoreni prorez u boku zgrade. On ga vide kako udara o Blejnov prozor i ostaje tamo u kapima.

Edi najednom zadrhta i obazre se podrobno oko sebe. "Neko nas posmatra — osećam to."

"To me ni najmanje ne bi iznenadilo. Gurni me bliže kapiji, Edi. Hoću bolje da pogledam tu kutiju."

"Važi, ali nemoj da je diraš. Ako je naelektrisana.. "

"Ako Blejn bude hteo da nas sprži, učiniće to", reče Suzana, zagledana kroz šipke u Blejnova leđa. "Ti to znaš, baš kao što znam i ja."

I pošto je Edi znao da je to čista istina, ne reče ništa.

Kutija je izgledala kao kombinacija interfona i alarma protiv provalnika. Na gornjoj polovini nalazio se zvučnik, a kraj toga nešto što je ličilo na prekidač za govor i slušanje. Ispod toga su bili brojevi uređeni u obliku dijamanta:

Ispod dijamanta nalazila su se još dva dugmeta sa rečima ispisanim Uzvišenim Govorom: KOMANDA i UNOS.

Suzana je izgledala zbunjeno i podozrivo: "Šta li je sad ovo, šta misliš? Liči na neku spravu iz naučnofantastičnog filma."

Naravno da liči, shvati Edi. Suzana je u svoje vreme verovatno videla poneki sistem za obezbeđenje — najzad, živela je među bogatašima sa Menhetna, iako je oni nisu prihvatali sa mnogo entuzijazma — ali elektronska oprema koja se mogla nabaviti u njenom kad, 1963, bila je svetlosnim godinama iza one u njegovom, 1987. A nismo nikada ni pričali mnogo o razlikama, pomisli on. Pitam se šta li bi pomislila kada bih joj rekao da je Ronald Regan bio predsednik Sjedinjenih Država kada me je Roland oteo?

Verovatno da sam lud.

"To je sistem za obezbeđenje", reče on. A onda, iako su svi njegovi nervi i instinkti vrištali protiv toga, on natera sebe da pruži desnu ruku i pritisne prekidač za GOVOR i SLUŠANJE.

Ne začu se pucketanje elektriciteta; smrtonosna plava vatra ne jurnu mu uz ruku. Nije bilo čak ni znaka da je ta stvar uopšte priključena.

Možda je Blejn mrtav. Možda je, na kraju krajeva, ipak mrtav.

Ali nije zaista verovao u to.

"Alo?" reče on, i u mislima vide zlosrećnog Ardisa koji vrišti dok se prži pod plavom vatrom koja mu igra po licu i telu, topi mu oči i pali kosu. "Alo... Blejn? Bilo ko? "

On pusti dugme i sačeka, krut od napetosti.

Suzanina šaka zavuče se u njegovu, hladna i mala. I dalje nije bilo nikakvog odgovora, i Edi — sada sa više oklevanja nego ikad — ponovo pristisnu dugme.

"Blejn?"

On pusti dugme. Sačeka. I pošto mu i dalje niko nije odgovarao, obuze ga opasna vrtoglavica, što mu se često dešavalo u trenucima stresa i straha. Kada bi ga obuzela ta vrtoglavica, više nije vodio računa o ceni.

Nije vodio računa ni o čemu. Bilo je to kao kada je nadigrao Balazarovu vezu, čoveka žućkastog lica, u Nasauu, i tako je bilo i sada. A kada bi ga Roland video u trenutku kad ga obuzme to ludačko nestrpljenje, video bi i više od puke sličnosti između Edija i Kutberta; zakleo bi se da Edi jeste Kutbert.

On stisnu dugme palcem i razdra se u zvučnik, poprimivši verodostojni (i potpuno iskvareni) britanski naglasak: "Alo, Blejn! Zdravo da si, drugar!

Ovde Robin Pijavica, domaćin emisije Životni stil bogatih i benavih. Zovem da ti javim da si baš ti dobio šest milijardi dolara i novi 'ford eskort' na lutriji Pablišers Kliring Hausa!" Golubovi prhnuše iznad njih u tihoj, prepadnutoj eksploziji krila. Suzana zadrža dah. Na licu je imala užasnuti izraz odane žene koja je upravo čula kako njen muž bogoradi usred katedrale.

"Edi, prekini! Prekini! "

Edi nije mogao da prekine. Usta su mu se osmehivala, ali oči su mu blistale mešavinom straha, histerije i frustriranog besa. "Ti i tvoja jednošinska curica, Patriša, provešćete luuuksuznih mesec dana u ljupkom Džimtaunu, gde ćete piti samo najbolja vina i jesti samo najbolje device! Vi.. "

"...šššššš.. "

Edi prekinu i pogleda Suzanu. Smesta je bio siguran da je ona bila ta koja ga je ućutkivala — ne samo zato što je već pokušala, već zato što je ona bila jedina druga osoba tu — a opet je, istovremeno, znao da to nije bila ona. To je bio neki drugi glas; glas veoma mladog i veoma uplašenog deteta.

"Suz? Jesi li ti.. "

Suzana je odmahivala glavom i istovremeno podizala ruku. Pokazivala je ka kutiji interfona, i Edi vide kako dugme sa oznakom KOMANDA svetli veoma slabom, sedefastoružičastom bojom. Bila je to boja ista kao boja jednošinca koji je spavao u svom hangaru sa druge strane barijere.

"Šššš.. nemojte ga buditi", jadikovao je dečji glas.

Dopirao je iz zvučnika, tih poput večernjeg lahora.

"Šta.. " započe Edi. Onda zavrte glavom, posegnu prema prekidaču za GOVOR i SLUŠANJE i blago ga pritisnu. Kada je ponovo progovorio, nije to bila nesnosna dreka Robina Pijavice već gotovo šapat druga zaverenika. "Šta si ti? Ko si ti?"

On pusti dugme. On i Suzana gledali su jedno drugo krupnim očima dece koja sada znaju da dele kuću sa opasnim — možda nenormalnim — odraslim. Kako su došli do te spoznaje? Pa, drugo dete im je to reklo, dete koje je dugo živelo sa nekom nenormalnom odraslom osobom, krilo se u senkama i iskradalo se samo kada je znalo da je ta odrasla osoba zaspala; preplašeno dete koje je samo pukim slučajem nevidljivo.

Nije bilo odgovora. Edi pusti sekunde da teku.

Svaka je izgledala dovoljno duga da u njenom rasponu pročita čitavi roman. Ponovo je posezao za dugmetom, kada se ponovo pojavi slabi ružičasti sjaj.

"Ja sam Mali Blejn", šapnu dečji glas. "Onaj koga on ne vidi. Onaj koga je zaboravio. Onaj koga misli da je ostavio za sobom u ruševinama i dvoranama mrtvih."

Edi ponovo pritisnu dugme rukom koja je počela nekontrolisano da mu se trese. Mogao je da čuje tu drhtavicu i u svom glasu. "Ko? Ko je taj ko ne vidi? Je li to Medved?"

Ne — ne Medved; ne on. Šardik je ležao mrtav u šumi, mnogo milja iza njih; svet je od tada krenuo dalje. Edi se najednom seti kako mu je bilo kada je prislonio uho uz ta čudna neotkrivena vrata na čistini gde je Medved proživeo svoj nasilni poluživot, ta vrata sa nekako strašnim crnim i žutim prugama. Sve je to bilo delić, shvatio je sada; sve je to bilo sastavni deo neke strašne celine u raspadanju, iscepane mreže sa Mračnom Kulom u središtu poput nekog neshvatljivog kamenog pauka. Čitav Srednji Svet postao je jedna ogromna ukleta kućerina u ovo čudno pozno doba; čitav Srednji Svet pretvorio se u Zabiti; čitav Srednji Svet postao je pustara, puna aveti, i sam avet.

On vide kako Suzanine usne obrazuju reči pravog odgovora pre nego što je glas iz interfona stigao da ih izgovori, a te reči bile su očigledne koliko i rešenje zagonetke kada se jednom odgovor izgovori.

"Veliki Blejn", šapnu nevidljivi glas. "Veliki Blejn je duh u mašini — duh u svim mašinama. "

Suzani se ruka podigla do grla i ščepala ga grčevito, kao da ona namerava samu sebe da zadavi. Oči su joj bile pune strave, ali nisu bile staklaste, niti zapanjene; bile su oštre i pune shvatanja. Možda je poznavala glas sličan ovome u svome kada — dok je integralna celina Suzane bila potisnuta u stranu zbog zaraćenih ličnosti Dete i Odete. Dečji glas je nju iznenadio baš kao i njega, ali agonija u njenim očima svedočila je o tome da joj takav koncept nije stran.

Suzana je znala sve o ludilu podvojenosti.

"Edi, moramo odavde", reče ona. Prestravljenost je njene reči pretvorila u nenaglašenu zvučnu mrlju.

Čula je zvižduk vazduha u sopstvenom dušniku kao hladni vetar oko dimnjaka. "Edi moramo odavde Edi moramo odavde Edi..."

"Prekasno", reče majušni, jadikujući glas. "Budan je.

Veliki Blejn je budan. On zna da ste ovde. I dolazi."

Najednom svetla — jarko narandžasta, neonska — blesnuše u parovima iznad njih, okupavši ogromni prostor Hangara pod stubovima oštrim sjajem koji je proterao sve senke. Stotine golubova suknuše u brišućem, preplašenom, besciljnom letu, prenute iz kompleksa međusobno povezanih gnezda visoko iznad.

"Čekaj!" viknu Edi. "Molim te, čekaj!"

U svom uzbuđenju, zaboravio je da pritisne dugme, ali to nije bilo nimalo važno. Mali Blejn mu svejedno odgovori. "Ne! Ne smem da dozvolim da me uhvati! Ne smem da dozvolim da i mene ubije!"

Svetla na kutiji interfona ponovo se pogasiše, ali samo na tren. Ovaj put, osvetliše se i KOMANDA i UNOS, i njihova boja nije bila ružičasta već jeziva tamnocrvena, boja kovačevog ognja.

"KO STE VI?" riknu glas, i to ne samo iz kutije, već iz svakog ispravnog zvučnika u gradu. Istrulela tela koja su visila sa stubova zadrhtaše od vibracija tog moćnog glasa; činilo se da bi čak i mrtvi umakli od Blejna, da mogu.

Suzana se skupi u kolicima, stisnuvši uši dlanovima, izduživši lice u užasu, iskrivivši usta u nemom vrisku. Edi oseti kako se i sam skuplja prema svim onim fantastičnim, halucinantnim užasima uzrasti od jedanaest godina. Je li to bio glas kog se plašio dok su on i Henri stajali ispred Palate? Koji je možda očekivao? Nije znao.. ali znao je sigurno kako se Džek osećao u onoj staroj priči kada je shvatio da je isuviše često koristio stabljiku pasulja, pa je probudio džina.

"KAKO SE USUĐUJETE DA ME BUDITE IZ SNA?

RECITE MI SMESTA, ILI UMRITE NA LICU MESTA!"

Mogao je da se zaledi tu, da pusti Blejna — Velikog Blejna da im uradi ono što je uradio Ardisu (ili nešto još gore); možda je trebalo da se zaledi, zaključan u zečjoj rupi užasa iz bajke. Ali sećanje na glasić koji je prvi progovorio bilo je ono što mu je omogućilo da se pokrene. Bio je to glas prestravljenog deteta, ali ono je pokušalo da im pomogne, prestravljeno ili ne.

Zato sada moraš pomoći sam sebi, pomisli on. Ti si ga probudio; sad se ponesi sa njim, tako ti Hrista!

Edi pruži ruku i ponovo pritisnu dugme. "Moje je ime Edi Din. Žena sa mnom je moja žena, Suzana. Mi smo..."

On pogleda Suzanu, koja klimnu glavom i panično mu pokaza rukama da nastavi.

"Mi smo u potrazi. Tragamo za Mračnom Kulom koja leži na Stazi Zraka. U društvu smo sa još dvojicom, Rolandom iz Gileada i... Džejkom iz Njujorka. I mi smo iz Njujorka. Ako si ti. ." On zastade na tren, pre nego što je izgovorio reči Veliki Blejn.

Kada bi ih upotrebio, možda bi ukazao inteligenciji koja leži iza tog glasa na to da su čuli još jedan glas; duha unutar duha, da tako kaže.

Suzana mu ponovo mahnu da nastavi, obema rukama.

"Ako si ti Blejn Jednošinac.. pa.. želimo da nas povezeš."

On pusti dugme. Odgovor nije stizao, kako mu se činilo, jako dugo, i čuo je samo uzbuđeni šum krila golubova iznad. Kada je Blejn ponovo progovorio, glas mu se začuo samo iz zvučnika na kapiji i zvučao je gotovo ljudski.

"NE ISKUŠAVAJTE MOJE STRPLJENJE. SVA VRATA PREMA TOM TAMO ZATVORENA SU. GILEADA NEMA VIŠE, A ONI ZNANI KAO REVOLVERAŠI SVI SU MRTVI.

SAD MI ODGOVORITE NA PITANJE: KO STE VI? OVO VAM JE POSLEDNJA PRILIKA."

Začu se cvrčanje. Zrak brilijantne plavobele svetlosti suknu naniže sa tavanice i načini rupu veličine loptice za golf u mermernom podu na manje od pet stopa levo od Suzaninih kolica. Dim koji je mirisao na udar groma lenjo se diže odatle. Suzana i Edi zurili su jedan trenutak jedno u drugo u nemoj stravi, a onda se Edi baci ka kutiji sprave za komunikaciju i pritisnu dugme.

"Grešiš! Mi jesmo došli iz Njujorka! Došli smo kroz vrata, na plaži, pre samo nekoliko nedelja!"

"Istina je", uzviknu Suzana. "Kunem se da jeste!"

Tišina. Iza duge barijere, Blejnova ružičasta leđa glatko su se grbila. Činilo se da ih prednji prozor posmatra kao ljigavo stakleno oko. Brisač je mogao da bude kapak poluspušten u lukavom migu.

"DOKAŽITE TO", reče Blejn konačno.

"Hriste, kako to da uradim?" upita Edi Suzanu.

"Ne znam."

Edi ponovo pritisnu dugme. "Kip Slobode! Da li ti to nešto znači?"

"NASTAVI", reče Blejn. Sada mu je glas zvučao gotovo zamišljeno.

"Empajer Stejt Bilding! Berza! Svetski trgovinski centar! Red-Hots sa Koni Ajlenda! Muzička dvorana Radio Siti! Ist Vil..."

Blejn ga preseče.. i sada, neverovatno, glas koji se začuo iz zvučnika bio je otegnuti glas Džona Vejna.

"O-KEJ, PUTNIČE, VERUJEM TI."

Edi i Suzana razmeniše još jedan pogled, ovaj put zbunjeno i sa olakšanjem. Ali, kada je Blejn ponovo progovorio, glas mu je ponovo bio hladan i neosetljiv.

"POSTAVI MI PITANJE, EDI DINE IZ NJUJORKA. I BOLJE NEKA BUDE DOBRO." Nastade pauza, a onda Blejn dodade: "JER AKO NE BUDE, TI I TVOJA ŽENA ĆETE UMRETI, BEZ OBZIRA NA TO ODAKLE DOLAZITE."

Suzana skrenu pogled sa kutije na kapiji ka Ediju.

"O čemu on to priča?" prošišta ona.

Edi odmahnu glavom. "Ubij me ako imam pojma."

28

Džejku je prostorija u koju ga je Gašer uvukao ličila na 'Minitmen' silos za projektile koji su ukrasili pacijenti neke ludnice: delom muzej, delom dnevna soba, delom hipijevska gajba. Iznad njega, prazni prostor uzdizao se do zaobljene tavanice, a ispod njega se obrušavao sedamdeset pet ili stotinu stopa do podjednako zaobljene osnove. Oko jednog jedinog ovalnog zida pružale su se u vertikalnim linijama neonske cevi naizmeničnih boja: crvene, plave, zelene, žute, narandžaste, boje breskve, ružičaste. Te duge cevi spajale su se u gromoglasnim čvorovima duginih boja na dnu i na vrhu silosa.. ako je o tome uopšte reč.

Soba se nalazila otprilike na tri četvrtine visine ogromnog kapsulastog prostora i na podu su joj se nalazile zarđale gvozdene rešetke. Ćilimi koji su ličili na turske (kasnije je saznao da su takvi ćilimi zapravo poticali iz baronije po imenu Kašmin) ležali su tu i tamo po rešetkastom podu. Uglove su im držala mesingana postolja uspravnih lampi ili dežmekaste nogare pretapaciranih fotelja. Da nisu, lepetali bi kao papirne trake privezane za električni ventilator zbog neprekidne tople vazdušne struje koja je dopirala odozdo. Druga vazdušna struja, koja je dopirala od kružne grupe ventilatora nalik na one u tunelu kojim su došli ovamo, komešala se oko četiri ili pet stopa iznad Džejkove glave. Na suprotnoj strani sobe bila su vrata identična onima kroz koja su on i Gašer ušli, i Džejk je pretpostavljao da je to nastavak podzemnog hodnika koji prati Stazu Zraka.

U sobi se nalazilo pola tuceta ljudi, četiri muškarca i dve žene. Džejk je nagađao da gleda u Vrhovnu komandu Sedokosih — to jest, ako je ostalo dovoljno Sedokosih da im Vrhovna komanda uopšte treba. Niko od njih nije bio mlad, ali svi su još bili u najboljim godinama. Gledali su Džejka podjednako radoznalo kao i on njih.

U središtu sobe, sa jednom masivnom nogom prebačenom nonšalantno preko rukonaslona fotelje dovoljno velike da bude presto, sedeo je čovek koji je izgledao kao mešavina vikinškog ratnika i džina iz bajke za decu. Njegov mišićavi trup bio je nag izuzev srebrne trake oko jednog bicepsa, kanije za nož prebačene preko ramena i čudne amajlije oko vrata.

Donji deo tela bio mu je odeven u meke, uske kožne čakšire uvučene u visoke čizme. Oko jedne od njih nosio je vezan žuti šal. Njegova kosa, prljavo sivoplava, spuštala se u kaskadi gotovo do sredine njegovih širokih leđa; oči su mu bile zelene i radoznale poput očiju mačora dovoljno starog da bude mudar, ali nedovoljno starog da izgubi taj rafinirani osećaj za surovost koji u mačjim krugovima prolazi kao zabava. Okačeno o remen, sa naslona njegove fotelje, visilo je nešto što je izgledalo kao veoma stari mitraljez.

Džejk pogleda podrobnije ukras na Vikingovim grudima i vide da je to staklena kutija u obliku mrtvačkog kovčega okačena o srebmom lančiću. U njoj, majušni zlatni brojčanik časovnika pokazivao je vreme od tri sata i pet minuta. Ispod brojčanika, sićušno zlatno klatno kretalo se levo-desno, i uprkos tihom šumu cirkulisanja vazduha odozgo i odozdo, mogao je da čuje tik-tak zvuk koji je ono proizvodilo.

Kazaljke sata kretale su se brže nego što bi trebalo, i Džejk nije bio mnogo iznenaden kada je video da se one kreću unazad.

On pomisli na krokodila iz Petra Pana, na onog koji je stalno progonio Kapetana Kuku, i smešak mu dodirnu usne. Gašer to vide i podiže šaku. Džejk se trže dalje od njega, podigavši ruke do lica.

Tik Tak zapreti Gašeru prstom u zabavnom gestu školskog prekora. "Daj, daj.. nema potrebe za tim, Gašeru", reče on. Gašer smesta spusti ruku. Lice mu se potpuno promenilo. Pre toga, na njemu se smenjivao glupavi bes i neka vrsta lukavog, gotovo egzistencijalnog humora. Sada je izgledao samo servilno i predano. Poput ostalih u prostoriji (uključujući i samog Džejka), Gašermen nije mogao da dugo ne gleda Tik Taka; oči su mu neumoljivo bile privlačene natrag. Tik Tak je tu bio jedina osoba koja je izgledala sasvim vitalno, sasvim zdravo i sasvim živo.

"Ako ti kažeš da nema potrebe, onda je tako", reče Gašer, ali Džejku uputi mračni pogled pre nego što je vratio oči ka plavom divu na prestolu. "Ipak, vrrrlo je bistar, Tiki. Vrrrlo bistar, nego kako, i ako 'oćeš moje mišljenje, treba mu dresura!"

"Kada budem hteo tvoje mišljenje, tražiću ga", reče Tik Tak. "A sad zatvori vrata, Gaš — jesi li rođen u čamcu?"

Tamnokosa žena kreštavo se nasmeja, gakanjem svrake. Tik Tak načas upravi oči ka njoj; ona smesta utihnu i spusti oči prema rešetkastom podu.

Vrata kroz koja ga je Gašer uvukao sastojala su se, u stvari, od dvoja vrata. Taj raspored podsetio je Džejka na način na koji su se zatvarale vazdušne komore svemirskih brodova u inteligentnijim naučnofantastičnim filmovima. Gašer je zalupio i jedna i druga i okrenuo se ka Tik Taku, pokazavši mu palcem da je sve u redu. Tik Tak klimnu glavom i pruži mlitavo ruku naviše da pritisne dugme na komadu nameštaja koji je ličio na govornicu. U zidu šištavo proradi pumpa i neonske cevi primetno potamneše. Začu se slabo šištanje vazduha i točak ventila na unutrašnjim vratima zavrte se i zatvori.

Džejk je pretpostavljao da je onaj na spoljnim vratima učinio isto. Ovo je bila neka vrsta skloništa od bombardovanja, naravno; to je bilo van svake sumnje.

Kada je pumpa zamrla, duge neonske cevi povratile su svoj raniji prigušeni sjaj.

"Eto", reče Tik Tak prijazno. Njegove oči počeše da ispituju Džejka od glave do pete. Džejk je imao jasan i veoma neprijatan osećaj da ga stručno fajliraju i smeštaju u katalog. "Zdravi smo i čitavi, je l'? Fino nam je k'o bubregu u loju. Zar ne, Huts?"

"Jašta!" odgovori smesta visoki, mršavi muškarac u crnom odelu. Lice mu je bilo prekriveno nekakvim osipom koji je opsesivno češao.

"Ja ga doveo", reče Gašer. "Rek'o sam ti da možeš da mi poveriš to da uradim, i eto, vidiš."

"Jesi", reče Tik Tak. "Svaka čast. Malo sam posumnjao u tvoju sposobnost da se na kraju setiš lozinke, ali.. "

Tamnokosa žena oglasi se novim kreštavim gakanjem. Tik Tak se napola okrenu prema njoj, sa tim lenjim osmehom na uglovima usana, i pre nego što je Džejk mogao i da pojmi šta se dešava — šta se već desilo — ona se teturala unazad, očiju iskolačenih od iznenađenja i bola, pipajući rukama po nekom čudnom tumoru na sredini grudi, gde ga pre samo jedne sekunde nije bilo.

Džejk shvati da je Tik Tak načinio nekakav pokret dok se okretao, pokret brz kao treptaj oka. Vitki beli balčak koji je štrčao iz kanije prebačene preko Tik Takovog ramena nestao je. Nož se sada nalazio na drugoj strani sobe, i virio je iz grudi tamnokose žene.

Tik Tak je potegao i bacio natprirodnom brzinom sa kojom Džejk nije bio siguran da bi čak i Roland mogao da se meri. Bilo je to nalik na neki opaki trik.

Ostali su nemo posmatrali kako se žena tetura prema Tik Taku, gušeći se oštro, ruku labavo sklopljenih oko balčaka noža. Ona kukom udari o jednu uspravnu lampu i onaj po imenu Huts pohita napred da je uhvati pre nego što padne. Tik Tak se nije ni pomerio; samo je nastavio da sedi sa nogom prebačenom preko rukonaslona trona, posmatrajući ženu sa svojim lenjim osmehom.

Noga joj zape za jedan od ćilima i ona posrnu napred. Tik Tak se ponovo pokrenu tom sablasnom brzinom, povukavši nogu koja mu je visila preko rukonaslona fotelje, da bi je zatim isturio kao klip.

Noga se zabi u jamu trbuha tamnokose žene i ona polete unazad. Krv joj prsnu iz ustiju i isprska nameštaj. Ona udari u zid, kliznu niz njega i završi u sedećem položaju, sa bradom na grudnoj kosti. Džejku je ona ličila na nekog filmskog Meksikanca za vreme sijeste uz zid od ćerpiča. Bilo mu je teško da poveruje da je ona iz živih prešla medu mrtve tako strašnom brzinom.

Neonske cevi pretvorile su joj kosu u izmaglicu, polucrvenu, poluplavu. Njene staklaste oči zurile su u Tik Taka krajnje zapanjeno.

"Rekao sam joj za taj smeh", reče Tik Tak. Njegove oči upraviše se ka drugoj ženi koja je bila dežmekasta i riđa, pomalo nalik na kamiondžiju za duge ture. "Zar ne, Tili?"

"Jesi", reče Tili smesta. Oči su joj bile blistave od straha i uzbuđenja, i opsesivno je oblizivala usne.

"Nego šta si, mnogo, mnogo puta. Mogu da navijem sat i garantujem da je tako."

"Da znaš da bi mogla, kad bi bila u stanju, tako debela", reče Tik Tak. "Donesi mi moj nož, Brendone, i pazi da ukloniš smrad te drolje pre nego što mi ga staviš u ruku."

Niski, krivonogi muškarac odskakuta da učini kako mu je rečeno. Nož isprva nije hteo da se oslobodi; činilo se da se zaglavio u grudnoj kosti nesrećne tamnokose žene. Brendon se preplašeno osvrnu prema Tik Taku i jače cimnu.

Tik Tak, međutim, kao da je sasvim zaboravio kako na Brendona, tako i na ženu koja je bukvalno umrla od smeha. Njegove brilijantno zelene oči prikovale su se za nešto što ga je zanimalo mnogo više od mrtve žene.

"Dođi ovamo, maleni", reče on. "Hoću da te bolje pogledam."

Gašer ga gurnu. Džejk posrnu napred. Pao bi da ga snažne Tik Takove ruke nisu uhvatile za ramena. A onda, kada je bio siguran da je Džejk povratio ravnotežu, Tik Tak zagrabi dečaka za levi ručni zglob i podiže ga. Ono što ga je zainteresovalo bio je Džejkov 'seiko.'

"Ako je ovo ono što mislim da jeste, onda je to pravo znamenje", reče Tik Tak. "Pričaj, dečko — kakav je to sigul koji nosiš?"

Džejk, koji nije imao pojma šta je to sigul, mogao je samo da se nada najboljem. "To je sat. Ali pokvaren je, gospodine Tik Tak."

Huts se na to zakikota, a onda poklopi usta obema šakama kada se Tik Tak okrenuo da ga pogleda.

Trenutak kasnije, Tik Tak ponovo pogleda Džejka i sunčani osmeh zameni mrštenje. Jedan pogled u taj osmeh bio je gotovo dovoljan da čovek zaboravi da tamo kod zida sedi mrtva žena, a ne neki filmski Meksikanac za vreme sijeste. Jedan pogled u taj osmeh bio je gotovo dovoljan da čovek zaboravi da su ovi ljudi ludi i da je Tik Tak najverovatnije najluđi pacijent u čitavoj ludnici.

"Sat" reče Tik Tak, klimajući glavom. "Jašta, sasvim prikladno ime za tako nešto; najzad, šta čovek radi sa spravom za vreme, osim što je povremeno gleda? Je l' da, Brendone? Je l' da, Tili? Je l' da, Gašer?"

Odgovoriše mu usrdnim potvrđivanjem. Tik Tak ih nagradi svojim neodoljivim osmehom, pa se ponovo okrenu prema Džejku. Sada Džejk primeti da taj osmeh, neodoljiv ili ne, nimalo ne dotiče Tik Takove zelene oči. One su bile iste sve vreme: hladne, surove i radoznale.

On pruži prst prema 'seiku', koji je sada pokazivao sedam sati i devedeset jedan minut — pre i posle podne — i povuče ga neposredno pre nego što je dodirnuo staklo iznad displeja sa tečnim kristalom.

"Reci mi, dragi moj dečko — je li taj tvoj 'sat' miniran?"

"Ha? O! Ne. Ne, nije miniran." Džejk dodirnu brojčanik sata prstom.

"To ništa ne znači, ako je podešen na frekvenciju tvog tela", reče Tik Tak. Govorio je oštrim, prekornim tonom koji je koristio Džejkov otac kada nije želeo da ljudi shvate da on zapravo nema pojma o čemu govori.

Tik Tak načas pogleda Brendona i Džejk vide kako ovaj odmerava razloge za i protiv određivanja krivonogog za osobu koja će dodirnuti sat. On onda odbaci tu pomisao i ponovo pogleda Džejku u oči.

"Ako me ova stvarčica protrese, drugar, za trideset sekundi ima da se daviš od sopstvene pišice."

Džejk proguta knedlu, ali ne reče ništa. Tik Tak ponovo pruži prst i ovaj put mu dopusti da se spusti na brojčanik 'seika.' U trenutku kada je to učinio, svi brojevi pretvoriše se u nule, a onda ponovo počeše da odbrojavaju unapred.

Tik Takove oči suzile su se u grimasi potencijalnog bola dok je dodirivao brojčanik sata. Sada su im se uglovi nabrali u prvom iskrenom osmehu koji je Džejk kod njega video. On pomisli da tu ima nešto zadovoljstva zbog sopstvene hrabrosti, ali da je osmeh najvećim delom izazvan jednostavnim čuđenjem i interesovanjem.

"Mogu li da ga dobijem?" upita on Džejka slatko.

"Kao gest tvoje dobre volje, da tako kažemo? Ja pomalo volim časovnike, štenac moj dragi nego kako."

"Samo izvolite." Džejk smesta skinu sat sa ruke i spusti ga na Tik Takov krupni dlan koji je čekao.

"Priča baš k'o neki mali svilenguzi gospodičić, zar ne?" reče Gašer zadovoljno. "U staro doba, neko bi platio vrrrrlo visoku cenu da mu se taki neko vrati, Tiki, jašta, nego kako. Evo, na primer, moj otac.. "

"Tvoj otac je umro tako naduven i truo od mandre da ni psi nisu hteh da ga jedu", prekinu ga Tik Tak.

"Sad začepi, idiote jedan."

Gašer je u prvom trenutku izgledao jarosno... a onda samo zbunjeno. On utonu u obližnju fotelju i zatvori usta.

Tik Tak je, u meduvremenu, razgledao 'seikovu' podešavajuću narukvicu sa izrazom strahopoštovanja.

On je širom otvori, razvuče, sklopi uz škljocanje.

Spusti pramen kose među alkice, pa se nasmeja kada se one zatvoriše oko njega. Najzad navuče sat na ruku i gurnu ga do polovine podlaktice. Džejk pomisli kako taj suvenir iz Njujorka tamo izgleda vrlo čudno, ali ne reče ništa.

"Divno!" uzviknu Tik Tak. "Odakle ti to, maleni?"

"To sam dobio kao rođendanski poklon od oca i majke", reče Džejk. Gašer se nagnu napred na to, poželevši možda da ponovo pomene zamisao o otkupu. Ako je i bilo tako, napeti izraz na Tik Takovom licu natera ga da se predomisli i zavali natrag bez reči.

"Ma nije valjda?" začudi se Tik Tak, podigavši obrve. Pronašao je dugmence koje je osvetljavalo brojčanik i nastavio da ga pritiska i posmatra kako se svetlo pali i gasi. Onda je ponovo pogledao Džejka, i oči su mu se još jednom suzile u blistave zelene proreze. "Reci mi nešto, maleni — da li ovo radi na dipolarno ili bipolamo kolo?"

"Ni na jedno, ni na drugo", reče Džejk, ne znajući da mu to što je propustio da kaže da ne zna šta bilo koji od tih termina znači donosi poprilične buduće nevolje.

"Radi na nikl-kadmijumsku bateriju. Bar sam prilično siguran da je tako. Nikada nisam morao da je zamenim, a odavno sam izgubio listić sa uputstvima."

Tik Tak ga je dugo gledao bez reči i Džejk sa užasom shvati da plavušan pokušava da zaključi da li mu se to Džejk ruga. Ako bude zaključio da mu se Džejk zaista ruga, Džejk je pretpostavljao da bi zlostavljanje koje je pretrpeo usput izgledalo kao golicanje prema onome što bi Tik Tak mogao da učini.

Najednom je poželeo da skrene Tik Takov tok misli — želeo je to više nego bilo šta na svetu. I rekao je prvo za šta je pomislio da će upaliti.

"On ti je bio deda, zar ne?"

Tik Tak upitno podiže obrve. Ruke mu se vratiše na Džejkova ramena, i mada mu stisak nije bio jak, Džejk je mogao da oseti njihovu fenomenalnu snagu. Ako Tik Tak odluči da pojača stisak i naglo ga povuče napred, slomiće Džejkovu ključnjaču kao olovku. Ako ga gurne, verovatno će mu slomiti kičmu.

"Ko je bio moj deda, maleni?"

Džejkove oči još jednom osmotriše Tik Takovu masivnu plemenito oblikovanu glavu i široka ramena.

Seti se onoga što je Suzana rekla: Pogledaj samo koliki je, Rolande — sigurno su morali da ga podmažu kako bi se uvukao u tu kabinu!

"Čovek u avionu. Dejvid Kvik."

Tik Takove oči se raširiše od iznenadenja i zapanjenosti. On onda zabaci glavu i zaurla od smeha koji odjeknu pod kupolastom tavanicom visoko iznad.

Ostali se nervozno nasmešiše. Niko se, međutim, nije usudio da se glasno nasmeje... ne posle onoga što se dogodilo ženi tamne kose.

"Ko god da si, i odakle god da dolaziš, dečko, najprepredeniji si baja na kojeg je Tik Tak naleteo u mnogo, mnogo godina. Kvik mi je bio pradeda, a ne deda, ali bio si sasvim blizu — zar ne, Gašeru, dragi moj?"

"Jesje", reče Gašer. "Prepreden je, nego kako. To sam i ja mog'o da ti reknem. Ali svejedno, vrrrlo prefrigan."

"Da", reče Tik Tak zamišljeno. Šake mu se stisnuše na dečakovim ramenima i on privuče Džejka bliže tom osmehnutom, lepom, ludačkom licu. "I sam vidim da je prefrigan. To mu je u očima. Ali, pobrinućemo se mi za to, Gašeru, zar ne?"

Ne obraća se on to Gašeru, pomisli Džejk. Već meni.

Misli da me hipnotiše... a možda upravo to i čini.

"Jesje", prodahta Gašer.

Džejk oseti da se utapa u tim širokim zelenim očima. Iako Tik Takov stisak i nije bio mnogo jak, nije mogao da uvuče dovoljno vazduha u pluća. On prizva svu svoju snagu u naporu da se oslobodi vlasti koju je plavušan imao nad njim, i ponovo izgovori prve reči koje su mu pale na pamet:

"I tako pade Lord Pert, a čitav kraj se zatrese od te grmljavine."

To je na Tik Taka delovalo kao šamar. On se trže, suzi zelene oči i stisnu bolno šake na Džejkovim ramenima. "Šta si to rekao? Gde si to čuo?"

"Rekla mi je jedna ptičica", odgovori Džejk sa proračunatom drskošću i već sledećeg trena polete preko prostorije.

Da je udario glavom u ovalni zid, onesvestio bi se ili poginuo. Kako se dogodilo, udario je kukom, odbio se i sručio teško na gvozdenu rešetku. Ošamućeno je zatresao glavom, pogledao oko sebe i našao se licem u lice sa ženom koja nije zasela na sijestu. U šoku, on viknu i otpuza dalje od nje na rukama i kolenima. Huts ga šutnu u grudi, preturivši ga na leđa. Džejk ostade tamo da leži i brekće, zagledan gore, u čvor duginih boja gde su se spajale neonske cevi. Trenutak kasnije, vidokrug mu ispuni Tik Takovo lice. Čovekove usne bile su stisnute u oštru, pravu liniju, obrazi potpaljeni rumenilom, a u očima mu je bio strah. Stakleni ukras u obliku mrtvačkog kovčega koji je on nosio oko vrata, visio je odmah ispred Džejkovih očiju, zaljuljan blago tamo-amo na srebrnom lančiću, kao da imitira klatno majušnog zidnog časovnika unutra.

"Gašer je u pravu", reče on. Uze šakom pregršt materijala Džejkove košulje i podiže ga. "Baš si prefrigan. Ali bolje da nisi prefrigan prema meni, maleni. Bolje da ti nikad ne padne na pamet da budeš prefrigan prema meni. Jesi li čuo za ljude sa kratkim fitiljem? E, pa ja uopšte nemam fitilja, a postoje stotine njih koji bi mogli to da posvedoče, samo da ih nisam zauvek ućutkao. Ako mi ikada budeš pomenuo Lorda Perta.. ikada, ikada, ikada... otkinuću ti vrh lobanje i naždrati se tvog mozga. Neću da čujem za tu baksuznu priču u Kolevci Sedokosih. Da li me razumeš? "

Džejk ne odgovori. Gledao je u panel ventilacione rešetke koja se pružala oko odaje.

Tik Tak ga zgrabi prstima za nos i žestoko stegnu.

"Da li me razumeš?"

"Da! " viknu Džejk. Njegove oči, koje su sada suzile od bola baš kao i od straha, vratiše se Tik Takovom licu. Želeo je ponovo da pogleda u rešetku za ventilaciju, želeo je očajnički da se uveri da ono što je video nije bio puki trik njegovog preplašenog, preopterećenog uma, ali nije se usudio. Plašio se da bi neko drugi — Tik Tak lično, najverovatnije — pošao za njegovim pogledom i ugledao ono što je ugledao on.

"Dobro." Tik Tak odvuče Džejka za nos natrag do fotelje i ponovo prebaci nogu preko rukonaslona. "Da onda malo proćaskamo. Počećemo od tvog imena, važi? Kako bi ono moglo da glasi, maleni?"

"Džejk Čembers." Sa stisnutim nozdrvama, glas mu je zvučao nazalno i nejasno.

"A jesi li ti Ne-Vidiš, Džejk Čembers?"

Za trenutak, Džejk se zapita da li ga ovaj na neki čudan način pita je li on slep.. ali naravno, svi su oni mogli da vide da nije. "Ne razumem šta..."

Tik Tak ga protrese držeći ga za nos. "Ne-Vidiš!

Ne-Vidiš! Bolje prestani da se igraš sa mnom, dečko!"

"Ne razumem..." započe Džejk, a onda pogleda stari mitraljez koji je visio sa fotelje i još jednom pomisli na oborenog Foke-Vulfa. Delići mu se sklopiše u glavi.

"Ne — nisam Nacista. Ja sam Amerikanac. Sve se to okončalo davno pre nego što sam ja rođen!"
(Igra reči: Not-See ("Ne-Vidiš") izgovara se slično kao Nazi ("Nacista"); prev.)

Tik Tak pusti Džejkov nos, iz kojeg smesta navre krv. "Mogao si to odmah da mi kažeš i da sebe poštediš popriličnog bola, Džejk Čembers... ali sad bar razumeš kako mi ovde obavljamo stvari, zar ne?"

Džejk klimnu glavom.

"Jašta! Vrlo dobro! Da počnemo od jednostavnih pitanja."

Džejkove oči ponovo se iskraše prema rešetki za ventilaciju Ono što je video ranije još je bilo tamo; nije to bila samo njegova mašta. Dva oka sa zlatnim prstenovima lebdela su u mraku iza hromiranih otvora za vazduh.

Oj.

Tik Tak ga ošamari, oborivši ga na Gašera, koji ga smesta ponovo gurnu napred. "Vreme je za školu, dušo draga", šapnu Gašer. "Pazi sad na lekcije! Jako dobro pazi na nji'!"

"Gledaj me kad ti se obraćam", reče Tik Tak. "Ako mi ne ukažeš malo poštovanja, Džejk Čembers, otkinuću ti muda."

"U redu."

Tik Takove zelene oči opasno blesnuše. "Šta u redu?"

Džejk potraži slepo pravi odgovor, odgurnuvši od sebe hrpu pitanja i iznenadnu nadu koja mu je svanula u glavi. A ono što mu je došlo poslužilo bi i u njegovoj Kolevci Pubića.. inače poznatoj pod imenom Škola Pajper. "U redu, ser?"

Tik Tak se osmehnu. "Dobar početak, dečko", reče on i nagnu se napred, oslonivši podlaktice o butine. "A sad... šta je to Amerikanac?"

Džejk poče da priča, trudeći se iz sve snage da pritom ne gleda prema rešetki za ventilaciju.

29

Roland vrati pištolj u futrolu, stavi obe ruke na točak ventila i pokuša da ga okrene. Nije hteo da popusti. To ga nije mnogo iznenadilo, ali je predstavljalo ozbiljan problem.

Oj je stajao kraj njegove leve čizme i gledao uzbuđeno odozdo, čekajući da Roland otvori vrata kako bi mogli da nastave put do Džejka. Revolveraš je i sam želeo da to bude tako lako. Ne bi vredelo da prosto ostane tu i sačeka da neko izađe; proći će možda čitavi sati ili dani pre nego što neki Sedokosi odluči da ponovo upotrebi ovaj izlaz. Gašeru i njegovim prijateljima možda bi moglo da padne na pamet da oderu Džejka živog dok revolveraš čeka da se to dogodi.

On prisloni glavu uz čelik, ali ne ču ništa. Ni to ga nije iznenadilo. Video je već takva vrata, davno — brave se nisu mogle razbiti mecima, a kroz njih se svakako ništa nije moglo čuti. Možda postoje jedna; možda i dvoja, sučelice jedna drugima, sa nekim bezvazdušnim prostorom između.

Negde, medutim, mora da postoji dugme koje bi zavrtelo točak u sredini vrata i oslobodilo reze. Ako bi Džejk bio u stanju da dospe do tog dugmeta, sve bi još moglo da izađe na dobro.

Roland shvati da on nije punopravni član tog ka-teta; pretpostavljao je da čak i Oj zna više od njega o tajnom životu koji postoji u njegovom srcu (veoma je sumnjao u to da je bambur pratio Džejka samo po njuhu kroz te tunele gde je voda tekla u zagađenim potocima). Svejedno, on je bio u stanju da pomogne Džejku kada je dečak pokušavao da pređe iz svog sveta u ovaj. Bio je u stanju da vidi... a kada je Džejk pokušavao da ponovo dođe do ključa koji je ispustio, bio je u stanju da mu pošalje poruku.

Ovaj put moraće da bude veoma obazriv u slanju poruka. U najboljem slučaju, Sedokosi bi shvatili da se nešto dešava. U najgorem, Džejk bi mogao pogrešno da shvati ono što Roland pokušava da mu kaže i učini nešto glupo.

Ali, kada bi mogao da vidi...

Roland zatvori oči i usmeri svu svoju koncentraciju prema Džejku. Pomisli na dečakove oči i odasla ka da ih pronađe.

Isprva, nije bilo ničega, ali konačno poče da se obrazuje neka slika. Bilo je to lice uokvireno dugom, sivoplavom kosom. Zelene oči blistale su u dubokim dupljama poput žara u kakvoj pećini. Roland brzo shvati da je to Tik Tak, i da je to potomak čoveka koji je umro u vazdušnoj kočiji — zanimljivo, ali bez praktične vrednosti u ovoj situaciji. On pokuša da pogleda iza Tik Taka, da vidi ostatak prostorije u kojoj drže Džejka, i ljude u njoj.

"Ejk", šapnu Oj, kao da podseća Rolanda da ovo nije ni vreme ni mesto za dremanje.

"Šššš", reče revolveraš, ne otvarajući oči.

Ali, nije vredelo. Hvatao je samo mrlje, verovatno zato što je Džejkova koncentracija bila tako čvrsto usmerena ka Tik Taku; svi ostali i sve ostalo predstavljalo je jedva nešto više od niza sivkastih obličja na rubovima Džejkovog opažanja.

Roland ponovo otvori oči i lako udari levom pesnicom po otvorenom dlanu desne šake. Mislio je da bi mogao da se potrudi i vidi više... ali dečak bi možda tako postao svestan njegovog prisustva. To bi bilo opasno. Gašer bi mogao da nanjuši nešto, a ako on to ne bi učinio, Tik Tak svakako bi.

On diže pogled prema uskim rešetkama za ventilaciju, pa ga spusti na Oja. Nekoliko puta se zapitao koliko je ovaj zapravo pametan; činilo se da će sada to i ustanoviti.

Roland pruži svoju zdravu levu ruku, zavuče prste između horizontalnih letvica rešetke za ventilaciju najbliže ulazu kroz koji su uveli Džejka, i povuče.

Rešetka iskoči uz pljusak rđe i suve mahovine. Rupa koja je ostala iza nje bila je premalena za čoveka... ali ne i za jednog bambura. On spusti rešetku, podiže Oja i reče mu tiho u uho.

"Idi... vidi.. vrati se. Da li razumeš? Ne dozvoli da te vide. Samo idi vidi i vrati se."

Oj mu se zagleda u lice, ne govoreći ništa, čak ni Džejkovo ime. Roland nije imao pojma da li ga je ovaj razumeo ili ne, ali gubljenje vremena u razmišljanjima nije nimalo moglo da im pomogne. On stavi Oja u ventilacioni šaht. Bambur onjuši trunje suve mahovine, nežno kinu, a onda samo čučnu tamo dok mu je strujanje vazduha nabiralo dugo, svilenkasto krzno, zagledan podozrivo u Rolanda svojim čudnim očima.

"Idi, vidi i vrati se", ponovi Roland šapatom, i Oj nestade u senkama, hodajući tiho, uvučenih kandži, po jastučićima šapa.

Roland ponovo izvuče pištolj i učini ono najteže.

Ostade da čeka.

Oj se vratio posle nepuna tri minuta. Roland ga podiže iz šahta i spusti ga na pod. Oj ga pogleda odozdo istegnuvši dugi vrat. "Koliko ih je, Oj?" upita Roland. "Koliko si ih video?"

Jedan dugi trenutak, mislio je da bambur neće učiniti ništa osim da nastavi da zuri u njega tako napeto. Tada ovaj stidljivo diže šapu u vazduh, isturi kanže i zagleda se u njih, kao da pokušava da se seti nečeg veoma teškog. Najzad, on poče da kucka po čeličnom podu.

Jedan.. dva... tri.. četiri. Pauza. Zatim još dvaput, brzo i nežno, kuckajući lako isturenim kandžama po čeliku: pet, šest. Oj zastade po drugi put, spuštene glave, nalik na dete uhvaćeno usred muka neke titanske mentalne borbe. Onda kucnu kandžama po čeliku još jednom, poslednji put, zagledan pritom odozdo u Rolanda. "Ejk!"

Šest Sedokosih.. i Džejk.

Roland podiže Oja i pomazi ga. "Dobro!" promrmlja u Ojevo uho. Uistinu, bio je gotovo smožden iznenađenjem i zahvalnošću. Nadao se nečemu, ali ovaj pažljivi odgovor bio je zapanjujući. A on jedva da je i sumnjao u tačnost brojanja. "Dobro, mali moj!"

"Oj! Ejk!"

Da, Džejk. Džejk je predstavljao problem. Džejk, kome je dao obećanje koje je nameravao da održi.

Revolveraš razmisli duboko na svoj čudan način — u toj kombinaciji suvog pragmatizma i divlje intuicije koju je verovatno nasledio od svoje čudne bake, Lude Didre, i koja ga je održala u životu tokom svih ovih godina otkad su njegovi stari saputnici nestali. Sada se oslanjao na to da bi sačuvao život i Džejku.

On ponovo podiže Oja, znajući da bi Džejk mogao da preživi — mogao — ali da će bambur gotovo sigurno umreti. On šapnu nekoliko jednostavnih reči u Ojevo naćuljeno uho, ponavljajući ih iznova i iznova.

Najzad on prestade da govori i vrati ga u šaht za ventilaciju. "Dobri mali moj", šapnu on. "Idi sad. Uradi to. Moje srce odlazi sa tobom."

"Oj! Ce! Ejk!" šapnu bambur, a onda ponovo odjuri u mrak.

Roland sačeka da nastane pakao.

30

Postavi mi pitanje, Edi Din iz Njujorka. I bolje neka bude dobro... jer ako ne bude, ti i tvoja žena ćete umreti, bez obzira na to odakle dolazite.

I kako čovek, za ime Božje, da odgovori na tako nešto?

Tamnocrvena svetlost se ugasila; sada se ponovo pojavila ružičasta. "Požurite", pokuša da ih podstakne glasić Malog Blejna. "Gori je nego ikad pre... požurite ili će vas ubiti! "

Edi je bio neodređeno svestan toga da jata uznemirenih golubova još besciljno lete kroz Hangar, i da su se neki od njih sudarili sa stubovima i popadali mrtvi na pod.

"Šta on to hoće?" zašišta Suzana u zvučnik, prema glasu Malog Blejna negde iza. "Za ime Božje, šta on to hoće? "

Bez odgovora. A Edi je osećao da im vreme za razmišljanje sa kojim su počeli sada ističe. On pritisnu dugme za GOVOR i SLUŠANJE i progovori frenetično dok mu je znoj curio niz obraze i vrat.

Postavi mi pitanje.

"Dakle — Blejn! Šta si radio u ovih proteklih par godina? Pretpostavljam da nisi vozio starom trasom, na jugoistok, a? Imaš neki poseban razlog za to? Nije ti bilo do toga?"

Nije se čulo ništa osim šuštanja i lepeta golubova. U mislima on vide Ardisa koji pokušava da vrišti dok mu se obrazi tope, a jezik hvata plamen. Oseti kako mu se kostreše dlačice na potiljku. Od straha? Ili elektriciteta koji se prikuplja?

Požurite... gori je nego ikad pre.

"Uostalom, ko te je uopšte napravio?" upita Edi frenetično, pomislivši. Kad bih samo znao šta ta jebena stvar hoće! "Hoćeš da pričamo o tome? Jesu li to bili Sedokosi? Njah.. verovatno Veliki Starci, je l' tako? Ili..."

On zaćuta. Sada je osećao Blejnovu tišinu kao fizičku težinu na koži poput mesnatih, grabljivih ruku.

"Šta to hoćeš?" viknu on. "Do sto đavola, šta to hoćeš da čuješ?"

Bez odgovora ali dugmad na kutiji ponovo su sijala ljutitom tamnocrvenom bojom, i Edi je znao da im je vreme gotovo isteklo. Mogao je u blizini da čuje neko tiho zujanje — zvuk nalik na električni generator i nije mislio da je taj zvuk samo zamišljao, bez obzira koliko je u to želeo da veruje.

"Blejn!" viknu Suzana iznenada. "Blejn, da li me čuješ?"

Bez odgovora... i Edi oseti da se vazduh puni elektricitetom kao što se činija pod slavinom puni vodom. Osećao je kako mu elektricitet gorko pucketa u nozdrvama sa svakim udisajem; osećao je kako mu plombe zuje poput ljutitih insekata.

"Blejn, imam ja jedno pitanje za tebe, i ono baš i jeste prilično dobro! Slušaj!" Ona zatvori oči na tren, frenetično trljajući slepoočnice, a onda ih ponovo otvori. "'Postoji nešto.. uh... što nije ništa. A opet, ima ime: nekad je dugo, a... a nekad kratko...'" Ona zaćuta i zagleda se u Edija razrogačenim očima punim agonije.

"Pomozi mi! Ne mogu da se setim kako glasi ostatak!"

Edi je samo zurio u nju kao da je sišla s uma. Za ime Božje, o čemu ona to govori? A onda mu svanu, i uklopi se u sve na neki uvrnuti način, i ostatak zagonetke škljocnu mu u glavi glatko kao poslednja dva delića slagalice. On se ponovo okrenu prema zvučniku.

"'Učestvuje u našim razgovorima, i u svakoj našoj igri.' Šta je to? To je naše pitanje, Blejn — šta je to?"

Crvena svetlost koja je obasjavala dugmad sa natpisima KOMANDA i UNOS ispod brojeva raspoređenih u obliku dijamanta zgasnu. Nastade jedan beskrajni trenutak tišine pre nego što je Blejn ponovo progovorio... ali Edi je bio svestan jenjavanja osećaja da mu elektricitet puzi po koži.

"SENKA, NARAVNO", odgovori Blejnov glas. "LAKO PITANJE... ALI NIJE LOŠE. UOPŠTE NIJE LOŠE."

Glas koji se začuo iz zvučnika bio je živ i promišljen. . ali isto tako ispunjen još nečim.

Zadovoljstvom? Čežnjom? Edi nije mogao sasvim da se odluči, ali jeste znao da u tom glasu postoji nešto što ga je podsetilo na Malog Blejna. Znao je, takođe, još nešto: Suzana im je spasla kožu, bar za neko vreme. On se sagnu i poljubi joj hladno, oznojeno čelo.

"DA LI ZNATE JOŠ ZAGONETKI?" upita Blejn.

"Da, mnogo", reče Suzana smesta. "Naš saputnik, Džejk, ima čitavu knjigu sa njima."

"IZ NJUJORŠKOG MESTA POSTOJANJA?" upita Blejn, i sada mu je ton glasa bio sasvim jasan, makar za Edija. Blejn je možda mašina, ali Edi je šest godina bio džanki na heroinu, i umeo je da prepozna pohlepu za drogom kada je čuje.

"Iz Njujorka, tako je", reče on. "Ali Džejk je zarobljen. Odveo ga je čovek po imenu Gašer."

Bez odgovora... a onda dugmad ponovo zasjaše tom bledoružičastom bojom. "Zasad je dobro", šapnu glas Malog Blejna. "Ali morate biti obazrivi.. on je prevrtljiv..."

Crvena svetla se smesta pojaviše.

"JE LI NEKO OD VAS PROGOVORIO?" Blejnov glas bio je hladan i — Edi je mogao da se zakune da je tako — podozriv.

On pogleda Suzanu.

Suzana mu uzvrati razrogačenim, preplašenim očima male devojčice koja je čula kako se nešto neopisivo kradom pomera pod krevetom.

"Ja sam pročistio grlo, Blejn", reče Edi. On proguta knedlu i obrisa mišicom znoj sa čela. "Ja sam... ma sranje, šta ima da lažem, na smrt sam preplašen."

"TO JE VEOMA MUDRO OD TEBE. TE ZAGONETKE O KOJIMA GOVORITE — JESU LI ONE GLUPE? NE ŽELIM DA MI SE STRPLJENJE STAVLJA NA PROBU GLUPIM ZAGONETKAMA."

"Većinom su pametne", reče Suzana, ali pritom je uzbuđeno pogledala Edija.

"TI LAŽEŠ. TI UOPŠTE NE ZNAŠ KAKVE SU TE ZAGONETKE."

"Kako možeš da kažeš..."

"ANALIZA GLASA. MATRICE FRIKCIJE I DIFTONŠKO NAGLAŠAVANJE STRESA OBEZBEĐUJU POUZDANI KOEFICIJENT ISTINE/NEISTINE. POUZDA-NOST PREDVIĐANJA JE 97 PROCENATA, PLUS ILI MINUS 0,5 PROCENATA." Glas utihnu na tren, i kada je ponovo progovorio, učinio je to pretećim otegnutim glasom koji je Ediju bio veoma poznat. Bio je to glas Hemfrija Bogarta. "PREDLAŽEM DA ŠE DRŽIŠ ONOG ŠTO ZNAŠ, ŠRCE. POŠLEDNJI TIP KOJI JE PROBAO DA ŠAKRIJE IŠTINU OD MENE ZAVRŠIO JE NA DNU ŠENDA U KAUBOJŠKIM ČIZMAMA OD ŠEMENTA."

"Hriste", reče Edi. "Prešli smo nekih četiri stotine milja da bismo sreli kompjutersku verziju Riča Litla.

Kako to da možeš da imitiraš tipove kao što su Džon Vejn i Hemfri Bogart, Blejn? Tipove iz našea sveta?"

Ništa.

"Okej, ako na to nećeš da odgovoriš. Odgovori onda na sledeće ako si hteo zagonetku, zašto tako nisi rekao?"

Ponovo nije bilo odgovora, ali Edi ustanovi da mu odgovor i nije potreban. Blejn je voleo zagonetke, pa je i njima zadao jednu. Suzana ju je rešila. Edi je pretpostavljao da bi, da ona to nije uspela da učini, njih dvoje sada izgledali kao dva džinovska briketa uglja na podu Hangara Luda.

"Blejn?" upita Suzana nelagodno. Nije bilo odgovora. "Blejn, jesi li još tu?"

"DA. RECITE MI JOŠ JEDNU."

"Kada vrata nisu vrata?" upita Edi.

"KAD SU TEGLA. MORAĆETE VIŠE DA SE POTRUDITE AKO ZAISTA OČEKUJETE DA VAS ODVEDEM NEKUDA. MOŽETE LI VIŠE DA SE POTRUDITE?"

"Ako Roland stigne ovamo, sigurna sam da možemo", reče Suzana. "Bez obzira na to koliko su dobre ili ne zagonetke u Džejkovoj knjizi, Roland ih zna na stotine — u stvari, učio ih je kao dete." Rekavši to, ona shvati da uopšte ne može da zamisli Rolanda kao dete. "Hoćeš li nas povesti, Blejn?"

"MOGAO BIH", reče Blejn, i Edi je bio sasvim siguran da je čuo nejasnu crtu surovosti u tom glasu.

"ALI MORAĆETE DA AKTIVIRATE PUMPU KAKO BIH KRENUO, A MOJA SE PUMPA AKTIVIRA OTPOZADI."

"Što će reći?" upita Edi, zagledan kroz rešetke u glatku ružičastu liniju Blejnovih leđa. Ali Blejn nije odgovorio na ovo, niti na bilo koje drugo pitanje koje su postavili. Jarka narandžasta svetlost ostala je upaljena, ali i Veliki Blejn i Mali Blejn kao da su utonuli u zimski san. Edi je, međutim, znao da nije tako. Blejn je bio budan. Blejn ih je posmatrao. Blejn je osluškivao njihove matrice frikcije i diftonški naglasak stresa.

On pogleda Suzanu.

"'Moraćete da aktivirate pumpu, ali moja se pumpa aktivira otpozadi'", reče on mračno. "To je zagonetka, zar ne?"

"Da, naravno." Ona pogleda trouglasti prozor, toliko nalik na podrugljivo, poluzatvoreno oko, a onda ga privuče bliže kako bi mu šapnula u uho. "On je potpuno lud, Edi šizofrenik, paranoik, a verovatno i pati od priviđenja."

"Ma šta kažeš", prodahta on. "Ovde imamo jednog poludelog genija, jednošinca i duha iz mašine koji voli zagonetke i ide brže od zvuka. Dobrodošla u fantastičnu verziju Leta iznad kukavičjeg gnezda."

"Imaš li pojma šta je odgovor?"

Edi odmahnu glavom. "A ti?"

"Nešto me golica, pozadi u glavi. Verovatno lažna uzbuna. Stalno mislim na ono što je Roland rekao: dobra zagonetka je uvek razumna i uvek razrešiva.

Nalik na mađioničarski trik."

"Navođenje na pogrešnu stranu."

Ona klimnu glavom. "Ispali još jedan hitac, Edi — neka znaju da smo još tu."

"Jah. Samo kad bismo mi bili sigurni da su oni još tamo."

"Šta misliš, Edi, jesu li?"

Edi je počeo da se odmiče, i rekao je bez zastajanja ili osvrtanja: "Ne znam — to je zagonetka na koju čak ni Blejn ne bi mogao da odgovori."

31

"Da li bih mogao da dobijem nešto za piće?" upita Džejk. Glas mu je zvučao promuklo i nazalno. I usta i tkiva u njegovom zlostavljanom nosu počeli su da otiču. Izgledao je kao neko ko je izvukao najdeblji kraj u gadnoj uličnoj tuči.

"O da", odgovori Tik Tak razumno. "Mogao bi. Da ti pravo kažem, svakako bi mogao. Mi imamo dosta toga za piće, zar ne, Bakroglavi?"

"Jesje", reče visoki čovek sa naočarima, belom svilenom košuljom i crnim svilenim pantalonama.

Izgledao je kao neki profesor sa koledža iz Panč karikature s prekretnice veka. "Ovde šljoka ne mož' da zafali."

Tik Tak, koji je ponovo sedeo zavaljen u svojoj fotelji sličnoj tronu, pogleda veselo Džejka. "Imamo vina, slabog piva, jakog piva i, naravno, stare dobre vode. Ponekad je to sve što telu treba, zar ne? Sveža, čista, bistra voda. Kako ti to zvuči, maleni?"

Džejkovo grlo, takođe natečeno i suvo kao šmirgla, zapeče bolno. "Zvuči dobro", šapnu on.

"Znam samo da je kod mene probudilo žeđ", reče Tik Tak. Usne mu se raširiše u osmeh. Zelene oči mu zasvetlucaše. "Donesi mi krčag vode, Tili — proklet bio ako znam šta se to desilo s mojim manirima."

Tili prođe kroz vrata komore na suprotnoj strani sobe — naspram onih kroz koja su Džejk i Gašer ušli.

Džejk ju je otpratio pogledom i obliznuo usne.

"E sad', reče Tik Tak, pogledavši ponovo Džejka, "ti veliš da je američki grad iz kog si došao taj Njujork prilično sličan Ludu."

"Pa.. ne baš.. "

"Ali prepoznaješ ponešto od mašinerije", navaljivao je Tik Tak. Ventile, pumpe i tako to. Da ne pominjem plamene cevi."

"Da. Mi to zovemo neon, ali je isto."

Tik Tak pruži ruku ka njemu. Džejk se skupi, ali Tik Tak ga samo potapša po ramenu. "Da, da; sasvim blizu." Oči mu blesnuše. "I jesi čuo za kompjutere?"

"Naravski, ali..."

Tili se vratila sa krčagom i bojažljivo prišla Tik Takovom prestolu. On ga uze i pruži ga Džejku. Kada je Džejk pružio ruku da ga uzme, Tik Tak mu ga izmače i sam otpi. Dok je Džejk gledao kako voda curi iz Tik Takovih ustiju i sliva mu se niz gole grudi, počeo je da se trese. Nije mogao da se uzdrži.

Tik Tak ga pogleda preko krčaga, kao da se upravo setio da je Džejk još tu. Iza njega, Gašer, Bakroglavi, Brendon i Huts cerili su se kao deca iz školskog dvorišta koja su upravo čula zabavni masni vic.

"Zamisli, mislio sam na to koliko sam ja žedan, pa sam sasvim zaboravio na tebe! " uzviknu Tik Tak. "To je đavolski gadno od mene, proklete da su mi oči! Ali, naravno, izgledalo je tako dobro... i jeste dobro...

hladno... čisto.. "

On pruži krčag Džejku. Kada je Džejk pružio ruku za njim, Tik Tak ga izmače.

"Najpre, maleni, da mi kažeš šta znaš o dipolarnim kompjuterima i tranzitivnim kolima", reče on hladno.

"Šta.. " Džejk pogleda prema rešetki za ventilaciju, ali zlatnih očiju i dalje nije bilo tamo. Počeo je da misli da ih je ipak na kraju krajeva samo zamislio. On upravi pogled u Tik Taka, shvativši jasno jednu stvar: da uopšte neće dobiti vode. Bilo je glupo od njega što je uopšte sanjao o tome da bi mogao. "Šta su to dipolarni kompjuteri?"

Tik Takovo lice zgrči se od besa; on pljusnu ostatak vode u Džejkovo pomodrelo, naduveno lice. "Nemoj da se igraš sa mnom! " vrisnu. On strgnu 'seiko' sat i zatrese ga ispred Džejka. "Kad sam te pitao da li ovo radi na dipolarno kolo, rekao si da ne radi! Zato nemoj da mi pričaš da ne znaš o čemu govorim kad si mi već jasno stavio do znanja da znaš! "

"Ali... ali. ." Džejk nije mogao da nastavi. U glavi mu se vrtelo od straha i zbrke. Bio je svestan, na neki izdvojeni način, da liže sa usana onoliko vode koliko je to moguće.

"Ima hiljadu tih jebenih dipolarnih kompjutera ispod ovog jebenog grada, a jedini koji još radi neće da izvede ništa osim da igra 'Gledaj me' i da pušta te bubnjeve! Ja hoću te kompjutere! Hoću da oni rade za mene!"

Tik Tak se naglo nagnu napred na prestolu, ščepa Džejka, protrese ga napred-nazad, pa ga baci na pod.

Džejk udari u jednu od lampi, preturi je, i sijalica eksplodira uz šuplji, kašljucavi zvuk. Tili tiho jeknu i kroči unazad, očiju razrogačenih i preplašenih.

Bakroglavi i Brendon zgledaše se nelagodno.

Tik Tak se nagnu napred, sa laktovima na butinama, i vrisnu Džejku u lice: "Hoću ih i NAMERAVAM DA IH IMAM! "

Tišina se spusti na prostoriju, remećena samo blagim šuštanjem toplog vazduha koji je dopirao od ventilatora. Tada izopačeni bes na Tik Takovom licu nestade tako iznenadno kao da ga nikada nije ni bilo.

Zameni ga novi šarmantni osmeh. On se još više nagnu napred i pomože Džejku da se osovi na noge.

"Izvini. Pomislim na potencijal ovog mesta i ponekad se zanesem. Molim te da primiš moje izvinjenje, maleni." On podiže prevrnuti krčag i dobaci ga Tili. "Napuni ovo, beskorisna kučko! Koji ti je đavo?"

On ponovo obrati pažnju na Džejka, i dalje sa osmehom TV voditelja.

"U redu; našalio si se ti, našalio sam se ja. A sad mi kaži sve što znaš o dipolarnim kompjuterima i tranzitivnim kolima. Onda možeš da se napiješ."

Džejk otvori usta da kaže nešto — nije imao pojma šta — a onda, neverovatno, Rolandov glas nađe mu se u umu, ispunivši ga.

Zavlači ih, Džejk — a ako postoji dugme koje otvara vrata, približi mu se.

Tik Tak ga je podrobno posmatrao. "Nešto ti je palo na pamet, maleni, zar ne? Ja uvek znam. Zato nemoj da čuvaš tajnu; reci svom starom drugu Tikiju."

Džejk uhvati pokret krajičkom oka. Iako se nije usuđivao da podigne pogled prema panelu ventilatora — ne dok je sva Tik Takova pažnja upravljena prema njemu znao je da se Oj vratio, i da viri odozgo kroz otvore za vazduh.

Da ih zavlači... i najednom, Džejk je tačno znao kako to da učini.

"Jesam se setio nečega", reče on, "ali nisu u pitanju kompjuteri. Već moj stari drugar Gašer. I njegov stari drugar, Huts."

"Ček'! Ček'!" viknu Gašer. "O čemu ti to pričaš, dečače?"

"Zašto ne kažeš Tik Taku ko ti je stvarno dao lozinku, Gašer? Onda ću ja moći da kažem gde je držiš."

Tik Takov zbunjeni pogled pređe sa Džejka na Gašera. "Šta to on priča?"

"Ništa!" reče Gašer, ali ne uspe da se uzdrži od brzog pogleda upućenog Hutsu. "Samo melje i pokušava da se izvuče tako što će mene da opanjka, Tiki. Rek'o sam ti da je prefrigan! Zar nisam rek'o..."

"Što ne pogledaš malo u tu maramu, a?" zatraži Džejk. "Tu on ima ceduljicu na kojoj je napisana reč.

Morao sam da mu je pročitam zato što ni toliko nije umeo sam."

Ovaj put kod Tik Taka nije bilo iznenadnog besa; lice mu se umesto toga postepeno smrknulo, kao letnje nebo pred strašnu oluju."

"Da vidim tvoju maramu, Gašer", reče on tihim, napregnutim glasom. "Da tvoj stari drugar zvirne malo."

"Laže on, kad ti kažem!" viknu Gašer, prekrivši maramu rukama i ustuknuvši dva koraka prema zidu.

Pravo iznad njega, Ojeve zlatom uokvirene oči blesnuše. "Treba samo da mu pogledaš u lice i da vidiš da taj prefrigani mali štenac ume samo da laže!"

Tik Tak pređe pogledom na Hutsa, koji je izgledao bolestan od straha. "Šta je s tim?" upita Tik Tak blagim, strašnim glasom. "Šta je s tim, Hutermenu?

Znam da ste ti i Gašer stari guzni drugari, i znam da imaš mozak obešene guske, ali svakako ni ti nisi valjda toliko glup da zapišeš lozinku za unutrašnju odaju... nisi valjda? Nisi valjda?"

"Ja sam.. samo mislio.. " započe Huts.

"Zaveži!" dreknu Gašer. On uputi Džejku pogled čiste, bolesne mržnje. "Ubiću te zbog ovoga, srce — gledaj samo ako te ne ubijem."

"Skini maramu, Gašer", reče Tik Tak. "Hoću da zvirnem unutra."

Džejk se pomeri u stranu, bliže podijumu sa tasterima.

"Ne!" Gašerove rake vratiše se marami i stisnuše je kao da bi mogla da odleti svojevoljno. "Neka sam proklet ako hoću!"

"Brendone, zgrabi ga", reče Tik Tak.

Brendon se baci na Gašera. Gašerov pokret nije bio tako brz kao Tik Takov, ali bio je dovoljno brz; on se sagnu, istrgnu nož iz sare čizme i zabi ga u Brendonovu mišicu.

"O, gade jedan! " dreknu Brendon od iznenađenja i bola kada mu krv pokulja iz mišice.

"Vidi šta si uradio?" vrisnu Tili.

"Zar moram sve ovde sam da radim?" viknu Tik Tak, više ogorčen nego besan, činilo se, i osovi se na noge. Gašer uzmače od njega, preplićući krvavim nožem napred-nazad ispred lica u mističnim šarama.

Druga ruka čvrsto mu je držala teme.

"Nazad", prodahta on. "K'o brata te volem, Tiki, al' ako se ne povučeš, ima da ti smestim ovo sečivo u trbuh — nego kako."

"Ti? Teži slučaj", reče Tik Tak uz smeh. On izvuče nož iz kanije i uhvati ga vešto za koštani balčak. Sve oči bile su uprte u njih dvojicu. Džejk načini dva brza koraka do podijuma sa malim grozdom tastera i posegnu za onim koji je mislio da je Tik Tak pritisnuo.

Gašer je uzmicao duž ovalnog zida, svetlosne cevi bojile su mu mandrom poharano lice nizom bolesnih boja: zelenom poput žuči, grozničavo crvenom, žutom poput žutice. Sada je Tik Tak stajao ispod rešetke za ventilaciju gde je Oj posmatrao.

"Spusti to, Gašer", reče Tik Tak razumnim tonom.

"Doveo si dečaka kao što sam tražio; ako iko dobije svoje zbog ovoga, biće to Huts, a ne ti. Samo mi pokaži..."

Džejk vide kako se Oj sprema da skoči i shvati dve stvari: šta bambur namerava da uradi, i ko ga je na to naveo.

"Oj, ne! " vrisnu on.

Svi se okrenuše da ga pogledaju. U tom trenu, Oj skoči, udari o tanušnu rešetku za ventilaciju i obori je.

Tik Tak se obrnu prema tom zvuku i Oj mu pade na pridignuto lice, grizući i kidajući.

32

Roland začu to, slabašno, čak i kroz dvostruka vrata — Oj, ne! — i klonu duhom. On sačeka da se točak ventila okrene; ali to se ne dogodi. On zatvori oči i odasla svom snagom: Vrata, Džejk! Otvori vrata!

On ne oseti nikakav odgovor, a slike nestaše.

Njegova linija komunikacije sa Džejkom, od početka slaba, sada je bila presečena.

33

Tik Tak se zatetura unazad, psujući i vrišteći, hvatajući uskoprcalo stvorenje koje ga je ujedalo i kopalo mu po licu. On oseti kako mu se Ojeve kandže zarivaju u levo oko, izbijaju ga, i užasavajući crveni bol utonu u njegovu glavu kao plamteća baklja bačena u duboki bunar. U tom trenutku, njegova jarost prevazišla je bol. On ščepa Oja, strgnu ga sa lica i diže ga iznad glave, u nameri da ga pocepa kao krpu.

"Ne! " zakuka Džejk. On zaboravi na taster koji je otključavao vrata i zgrabi mašinku koja je visila sa naslona fotelje.

Tili vrisnu. Ostali se razbežaše. Džejk uperi staru nemačku mašinku u Tik Taka. Oj, okrenut naglavačke u tim ogromnim, snažnim rukama i savijen gotovo do tačke pucanja, ludački se koprcao i sekao zubima po vazduhu. Kreštao je u agoniji — užasavajuće ljudskim zvukom.

"Ostavi ga na miru, gade!" vrisnu Džejk, i pritisnu obarač.

Bio je dovoljno priseban da cilja nisko. Rika šmajsera kalibra 40 bila je gromoglasna u zatvorenom prostoru, iako je ispalio samo pet ili šest metaka.

Jedna svetleća cev prsnu u eksploziji hladne narandžaste vatre. Rupa se pojavi jedan inč iznad levog kolena Tik Takovih uskih pantalona, i tamnocrvena mrlja smesta poče da se širi. Tik Takova usta otvoriše se u šokirano slovo O od iznenađenja, u izrazu koji je govorio jasnije nego što bi to mogle reči, da je, uprkos inteligenciji, Tik Tak očekivao da poživi dugi, srećni život u kojem on puca u druge, ali drugi nikada ne pucaju u njega. Možda i da pucaju u njega, ali da ga zaista pogode? Taj izraz iznenađenja saopštavao je da to naprosto nije smelo da se nađe u kartama.

Dobrodošao u stvarni svet, mater ti jebem, pomisli Džejk.

Tik Tak ispusti Oja na gvozdeni rešetkasti pod da bi se uhvatio za ranjenu nogu. Bakroglavi se baci na Džejka i obavi mu mišicu oko vrata, a onda se Oj nađe na njemu, uz kreštavi lavež, žvaćući članak Bakroglavog kroz crne svilene pantalone. Bakroglavi vrisnu i otplesa dalje, pokušavajući da strese Oja sa noge. Oj se držao za njega poput prilepka. Džejk se okrenu i vide da Tik Tak puzi ka njemu. Ponovo je došao do noža i sečivo mu je sada bilo stisnuto među zubima.

"Zbogom, Tiki", reče Džejk, i ponovo pritisnu oroz šmajsera. Ništa se ne dogodi. Džejk nije znao da li je mašinka prazna ili zaglavljena, a ovo teško da je bio trenutak da o tome razmišlja. On načini dva koraka unazad pre nego što mu dalji uzmak ne onemogući velika fotelja koja se Tik Taku služila kao presto. Pre nego što je mogao da klizne oko nje, tako da se fotelja nađe između njih, Tik Tak ga zgrabi za članak. Druga ruka mu krenu prema balčaku noža. Ostaci levog oka ležali su mu na obrazu kao gromuljica želea od mente; desno oko piljilo je ka Džejku puno bezumne mržnje.

Džejk pokuša da se otme iz stegnute šake i prući se po Tik Takovom prestolu. Pogled mu pade na džep zašiven za desni rukonaslon. Iz njegovog elastičnog vrha štrčala je napukla sedefasta drška revolvera.

"O, maleni, ala ćeš da patiš!" šapnu Tik Tak u ekstazi. Iznenađeno slovo O zamenio je široki, drhtavi kez. "O, ala ćeš da patiš! I ala ću biti srećan kada ti..

Šta. .?"

Kez se oklembesi i iznenađeno slovo O ponovo poče da se pojavljuje kada je Džejk uperio jevtini niklovani revolver u njega i napeo udarač. Stisak na Džejkovom članku pojača se toliko da mu se učinilo da će mu kosti popucati.

"Ti ne smeti! " reče Tik Tak šapatom nalik na vrisak.

"Bogami, ja smeti", reče Džejk mračno i povuče obarač Tik Takovog dotrajalog pištolja. Začu se ravni prasak, mnogo manje dramatičan od tevtonske rike šmajsera. Crna rupica pojavi se visoko na desnoj strani Tik Takovog čela. Tik Tak nastavi da zuri odozdo u Džejka, sa nevericom u preostalom oku.

Džejk pokuša da natera sebe da ponovo puca na njega i ne uspe u tome.

Tik Taku se najednom parče skalpa sljušti poput starih tapeta i pade mu na desni obraz. Roland bi znao šta to znači; Džejk je sada, međutim, bio gotovo nesposoban da suvislo razmišlja. Mračni, uspaničeni užas vrteo mu se glavom kao levak uragana. On se skupi natrag u velikoj fotelji kada mu sa članka spade ruka, a Tik Tak se svali napred, na lice.

Vrata. Morao je da otvori vrata i pusti revolveraša unutra.

Usredsredivši se na to i ništa drugo, Džejk pusti revolver sa sedefastom drškom da zadžangrlja po gvozdenoj rešetki i odgurnu se iz fotelje. Ponovo je posezao prema tasteru koji je mislio da je video da Tik Tak pritiska, kada mu se dve šake stisnuše oko vrata i povukoše ga unazad, dalje od podijuma.

"Rek'o sam da ću da te ubijem zbog toga, gadni moj mali druže", šapnu mu glas u uho, "a Gašermen uvek održi obećanje."

Džejk zamlatara iza sebe obema rukama i ne pronađe ništa osim praznog vazduha. Gašerovi prsti zabiše mu se u vrat, daveći ga nepopustljivo. Svet mu posive pred očima. Sivilo se brzo produbi u Ijubičasto, a ijubičasto u crno.

34

Pumpa proradi i točak ventila u središtu vrata brzo se zavrte. Neka je hvala bogovima! pomisli Roland. On zgrabi točak desnom rukom gotovo pre nego što je ovaj prestao da se okreće i otvori ga s trzajem. Druga vrata bila su odškrinuta; iza njih dopirali su zvuci borbe i Ojev lavež, sada kreštav od bola i besa.

Roland šutnu vrata čizmom i otvori ih, pa ugleda kako Gašer davi Džejka. Oj je ostavio Bakroglavog i sada je pokušavao da natera Gašera da pusti Džejka, ali Gašerova čizma obavljala je dvostruku funkciju: sprečavala je pristup bamburovim zubima do njenog vlasnika i štitila Oja od virusne infekcije koja je tekla kroz Gašerovu krv. Brendon ponovo ubode Oja u bok u pokušaju da ga natera da pusti Gašerov članak, ali Oj nije obraćao pažnju. Džejk je visio o prljavim rukama čoveka koji ga je uhvatio kao marioneta čiji su konci poodsecani. Lice mu je bilo rumeno i belo, a natečene usne imale su mu delikatnu nijansu lavande.

Gašer diže pogled. "Ti", zareža on.

"Ja", saglasi se Roland. On opali jednom i leva strana Gašerove glave se rasprsnu. Čovek odlete unazad, dok mu se razvezivala krvlju isprskana žuta marama, pa pade preko Tik Taka. Stopala mu na trenutak grčevito zadobovaše po gvozdenim rešetkama, a onda se umiriše.

Revolveraš opali dvaput u Brendona, zapinjući udarač revolvera bridom desne šake. Brendon, koji se nagnuo iznad Oja kako bi ga još jednom zahvatio, obrnu se, udari o zid i skliznu polako niz njega, hvatajući se za jednu od cevi. Zelena močvarna svetlost prosu mu se kroz olabavljene prste.

Oj odhrama do mesta gde je Džejk ležao i poče da mu liže bledo, nepomično lice.

Bakroglavom i Hutsu bilo je dovoljno ono što su videli. Oni potrčaše jedan uz drugog prema malim vratima kroz koja je Tili otišla da donese krčag sa vodom. Nije bilo vreme za viteštvo; Roland ih obojicu pogodi u leđa. Sada je morao da se kreće brzo, veoma brzo, i nije smeo da dozvoli da ga zadrže ova dvojica u slučaju da ponovo smognu hrabrosti.

Grozd jarkih narandžastih svetiljki upali se na vrhu prostora u obliku kapsule, i oglasi se alarm, glasnim, promuklim zavijanjem koje je zatreslo zidove.

Trenutak ili dva kasnije, svetla za slučaj opasnosti počeše da pulsiraju u ritmu alarma.

35

Edi se ponovo okretao prema Suzani kada je alarm počeo da zavija. On viknu iznenađeno i podiže 'rugera', u prazno. "Šta se dešava?"

Suzana zavrte glavom — nije imala predstavu.

Alarm je bio zastrašujući, ali to je bio samo deo problema; takođe je bio dovoljno glasan da bude fizički bolan. Ti pojačani ubodi zvuka naterali su Edija da pomisli na sirenu šlepera dignutu na deseti stepen.

U tom trenutku, narandžasta neonska svetla zapulsiraše. Kada je stigao do Suzaninih kolica, Edi vide da tasteri KOMANDA i UNOS takođe pulsiraju jarkocrvenim odsevima. Ličili su na oči koje namiguju.

"Blejn, šta se dešava?" viknu on. Obazre se, ali vide samo poskakujuće senke. "Da li ti ovo radiš?"

Blejnov jedini odgovor bio je smeh — strašni veštački smeh koji natera Edija da pomisli na mehaničkog klovna koji je stajao ispred Kuće užasa na Koni Ajlendu kada je on bio mali.

"Blejn, prestani! " vrisnu Suzana. "Kako možemo da razmislimo o odgovoru kad ti puštaš tu sirenu za vazdušnu opasnost? "

Smeh prestade podjednako naglo kao što je počeo, ali Blejn ne odgovori. Ili je možda to učinio; iza rešetki koje su ih razdvajale od platforme, ogromni motori pokretani slo-trans turbinama bez trenja probudiše se na komandu dipolarnih kompjutera za kojima je Tik Tak toliko žudeo. Prvi put posle čitave decenije, Blejn Jednošinac bio je budan i zagrevao se kako bi postigao brzinu potrebnu za polazak.

36

Alarm, koji je zaista bio ugrađen kako bi upozorio davno mrtve stanovnike Luda na predstojeći vazdušni napad (i koji nije bio čak ni isproban zagotovo hiljadu godina), prekrio je grad zvukom. Sva svetla koja su još radila upalila su se i počela da pulsiraju u ritmu.

Pubići iznad ulica i Sedokosi ispod njih podjednako su bili ubeđeni da je konačno nastupio kraj od kog su oduvek strepeli. Sedokosi su posumnjali da je došlo do nekog mehaničkog kvara. Pubići, koji su oduvek verovali da će se duhovi koji vrebaju u mašinama ispod grada jednog dana dići da izvrše dugo odlaganu osvetu nad onima koji su još živi, verovatno su bili bliži pravoj istini o onome što se dešavalo.

U drevnim kompjuterima pod gradom svakako je preostala neka inteligencija, jedan jedini živi organizam koji je odavno prestao da živi razumno pod uslovima koji su, unutar njegovih nemilosrdnih dipolarnih kola, mogli da budu samo apsolutna stvarnost. U svojim bankama podataka on je držao sve više tuđinsku logiku osam stotina godina i mogao je tako da je drži još osam stotina, da nisu stigli Roland i njegovi prijatelji; a opet, taj mentis non corpus razmišljao je i postajao sa svakom proteklom godinom sve luđi; čak i za vreme svojih sve dužih perioda sna, moglo se reći da je sanjao, a ti snovi postajali su sve nenormalniji kako je svet kretao dalje. Sada, iako je nezamisliva mašinerija koja je održavala Zrake bila oslabljena, ta bezumna i neljudska inteligencija probudila se u ruševinama i počela još jednom, mada bestelesna kao svaki duh, da se tetura kroz dvorane mrtvih.

A u Hangaru Luda, Blejn Jednošinac se spremao da zapali iz grada.

37

Roland začu korak iza sebe dok je klečao kraj Džejka i okrenu se podigavši pištolj. Tili, čije je lice boje testa bilo maska zbrke i sujevernog straha, podiže ruke i zakrešta: "Nemoj da me ubiješ, sai!

Molim te! Nemoj da me ubiješ!"

"Beži onda", reče Roland odsečno, i kada se Tili dala u pokret, udari je po listu noge vrhom cevi revolvera. "Ne tamo — kroz vrata kroz koja sam ja ušao. I ako me ikada ponovo budeš videla, ja ću ti biti poslednje što si ugledala. Sad kreći!"

Ona nestade u senkama koje su poskakivale i kružile.

Roland spusti glavu na Džejkove grudi, stisnuvši dlan o drugo uho kako bi prigušio pulsiranje alarma.

Čuo je otkucaje dečakovog srca, spore ali snažne. On zavuče ruke oko dečaka i Džejkove oči tada zatrepereše i otvoriše se. "Ovaj put me nisi pustio da padnem." Glas mu je bio samo promukli šapat.

"Ne. Ni ovaj put, niti ikad više. Ne troši glas."

"Gde je Oj?"

"Oj!" lanu bambur. "Oj!"

Brendon je zasekao Oja nekoliko puta, ali nijedna-rana nije izgledala smrtonosno, pa čak ni ozbiljno. Bilo je jasno da trpi bol, ali bilo je podjednako jasno da je ispunjen radošću. Gledao je Džejka blistavim očima, isplaženog ružičastog jezika.

"Ejk, Ejk, Ejk!"

Džejku grunuše suze i on pruži ruke ka njemu; Oj mu dohrama u naručje i dopusti mu da ga na tren zagrli.

Roland ustade i obazre se. Pogled mu se prikova za vrata na suprotnoj strani prostorije. Dva čoveka kojima je pucao u leđa krenula su u tom pravcu, a žena je takođe želela tamo. Revolveraš krenu prema vratima sa Džejkom u naručju i sa Ojem za petama. On šutnu jednog od mrtvih Sedokosih u stranu i sagnu se da prođe. Prostorija pozadi bila je kuhinja. Uspešno je izgledala kao svinjac uprkos svim ugrađenim aparatima i zidovima od nerđajućeg čelika; Sedokose očito nije mnogo zanimalo domaćinstvo.

"Piće", šapnu Džejk. "Molim... tako žedan."

Roland oseti čudnovato udvajanje, kao da se vreme presavilo unazad. Seti se kako se isteturao iz pustinje, izludeo od vrućine i praznine. Seti se kako se onesvestio u štali postaje, polumrtav od žeđi, i probudio zbog ukusa sveže vode koja mu je curela niz grlo. Dečak mu je skinuo košulju, natopio je ispod pumpe i dao mu da pije. Sada je na njega došao red da učini za Džejka ono što je Džejk učinio za njega.

Roland se obazre i ugleda lavabo. Ode tamo i okrenu slavinu. Poteče hladna, čista voda. Iznad njih, oko njih, ispod njih, alarm je urlao i urlao.

"Možeš li da stojiš?"

Džejk klimnu glavom. "Mislim da mogu."

Roland postavi dečaka na noge, spreman da ga uhvati ako mu se učini da stoji suviše nestabilno, ali Džejk se pridrža za lavabo, a onda poturi glavu ispod tekuće vode. Roland uze Oja i pregleda mu rane. Sirile su se. Prošao si veoma srećno, krznati druže, pomisli Roland, pa pruži ruku kraj Džejka da nakupi u šaci vode za životinju. Oj to žudno ispi.

Džejk se odmače od slavine, kose slepljene uz obraze. Koža mu je još bila suviše bleda, a tragovi gadnih batina još su se jasno videli, ali izgledao je bolje nego kada se Roland prvi put nagnuo nad njega.

Jedan strašni trenutak, revolveraš je bio siguran da je Džejk mrtav.

On shvati da želi da se vrati i ponovo ubije Gašera, a to ga navede na drugu pomisao.

"Šta je sa onim kojeg je Gašer zvao Tik Tak? Jesi li ga video, Džejk?"

"Da. Oj ga je napao iz zasede. Iskidao mu lice. Onda sam ja pucao u njega."

"Mrtav?"

Džejkove usne zadrhtaše. On ih čvrsto stisnu. "Da.

U.. " On kucnu po čelu, visoko iznad desne obrve.

"Imao sam... imao sam sreće."

Roland ga pogleda procenjivački, a onda zavrte glavom. "Znaš, sumnjam u to. Ali to sada nije važno.

Hodi."

"Kuda ćemo?" Džejkov glas još je bio jedva čujniji od promuklog mrmljanja, i neprestano je gledao kraj Rolandovog ramena prema sobi u kojoj umalo nije umro.

Roland pokaza na drugu stranu kuhinje. Iza novog hermetičnog prolaza, nastavljao se hodnik. "To će nam biti dovoljno za početak."

"REVOLVERAŠU", odjeknu glas odasvud.

Roland se obrnu na petama, jednom rukom štiteći Oja, drugom obgrlivši Džejkova ramena, ali nije mogao nikoga da vidi.

"Ko mi se obraća?" viknu on.

"RECI SVOJE IME, REVOLVERAŠU."

"Roland od Gileada, sin Stivenov. Ko mi se obraća?"

"GILEADA VIŠE NEMA", reče zamišljeno glas, ignorišući pitanje.

Roland diže pogled prema tavanici i vide šare koncentričnih prstenova na njoj. Glas je dolazio odatle.

"NIJEDAN REVOLVERAŠ NIJE HODAO SREDNJIM SVETOM GOTOVO TRl STOTINE GODINA."

"Ja i moji prijatelji smo poslednji."

Džejk uze Oja od Rolanda. Bambur smesta poče da liže dečakovo natečeno lice; njegove zlatom uokvirene oči bile su pune obožavanja i sreće.

"To je Blejn", šapnu Džejk Rolandu. "Zar ne?"

Roland klimnu glavom. Naravno da jeste ali njemu se činili da je Blejn daleko više od pukog voza-jednošinca.

"DEČAČE! JESI LI TI DŽEJK IZ NJUJORKA?"

Džejk se zguri uz Rolanda i podiže pogled ka zvučnicima. "Jesam", reče. "Ja sam to. Džejk iz Njujorka. Uh.. sin Elmerov."

"DA LI JOŠ IMAŠ KNJIGU SA ZAGONETKAMA? ONU ZA KOJU SU MI REKLI?"

Džejk posegnu preko ramena i izraz užasnutog prisećanja ispuni mu lice kada mu prsti ne dodirnuše ništa osim sopstvenih leđa. Kada je ponovo pogledao Rolanda, revolveraš mu je pružao ranac, i mada je čovekovo usko, prefinjeno izborano lice bilo bezizrazno kao i uvek, Džejk oseti naznaku osmeha koja se krila na uglovima njegovih usana.

"Moraćeš da podesiš remenje", reče Roland dok je Džejk uzimao ranac. "Produžio sam ga."

"Ali, Dašto mi ti.. ?"

Roland klimnu glavom. "Obe knjige su još unutra."

"ŠTA TO IMAŠ, MALI PUTNIČE?' upita glas ležerno i otegnuto.

"Zaboga!" reče Džejk.

Može da nas vidi, baš kao što može i da nas čuje, pomisli Roland i trenutak kasnije spazi malo stakleno oko u uglu, daleko iznad normalne ljudske linije pogleda. Oseti kako mu jeza klizi po koži i shvati, po zabrinutom izrazu na Džejkovom licu i po načinu na koji su se dečakove ruke stisnule oko Oja, da nije usamljen u svojoj nelagodnosti.

Taj glas pripadao je mašini, neverovatno pametnoj mašini, mašini kojoj je bilo do poigravanja, ali svejedno, u njemu je bilo nečeg pogrešnog.

"Knjigu", reče Džejk.

"Imam knjigu sa zagonetkama."

"DOBRO." U glasu se čulo gotovo ljudsko zadovoljstvo. "ZAISTA IZVRSNO."

Dronjavi, bradati čovek najednom se pojavi na vratima sa suprotne strane kuhinje. Okrvavljena, prljava žuta marama lepršala je sa mišice Pridošlice.

"Vatre u zidovima!" vrisnu on. U panici, kao da nije shvatao da Roland i Džejk nisu deo njegovog jadnog podzemnog ka-teta. "Dim na nižim nivoima! Ljudi se ubijaju! Nešto je krenulo kako ne treba! Ma do đavola, sve je krenulo kako ne treba! Moramo..."

Vratanca rerne najednom se otvoriše kao otkačena vilica. Gusti zrak plavobele vatre grunu i proguta glavu dronjavog muškarca. On se zatetura unazad sa odećom u plamenu, dok mu je koža ključala na licu.

Džejk se zapilji odozdo u Rolanda, zapanjen i užasnut. Roland obgrli dečaka oko ramena.

"PREKINUO ME JE", reče glas. "TO JE BILO NEVASPITANO, ZAR NE?"

"Jeste", reče Roland mirno. "Krajnje nevaspitano."

"SUZANA IZ NJUJORKA VELI DA ZNAŠ MNOGO ZAGONETKI NAPAMET, ROLANDE OD GILEADA. JE LI TO TAČNO?"

"Jeste."

Začu se eksplozija u jednoj od soba koje su se nalazile u ovom delu hodnika; pod zadrhta pod njihovim nogama, a glasovi zavrištaše u neusklađenom horu. Pulsirajuća svetla i beskrajno vrečanje sirene zamreše na tren, pa se vratiše punom snagom. Mali pramen gorkog, jetkog dima dolebde iz ventilatora. Oj ga onjuši i kinu.

"RECI MI JEDNU OD SVOJIH ZAGONETKI, REVOLVERAŠU", pozva ga glas. Bio je smiren i staložen, kao da svi zajedno sede negde na nekom mirnom seoskom trgu umesto ispod grada koji kao da je na ivici toga da sam sebe rastrgne.

Roland se zamisli na tren, i u misli mu dođe Kutbertova omiljena zagonetka. "U redu, Blejn", reče on. "Hoću. Šta je to bolje od svih bogova i gore od Matorog Papka? Mrtvaci to stalno jedu; živi koji to jedu umiru sporo."

Nastade duga pauza. Džejk zabi lice u Ojevo krzno kako bi pokušao da izbegne zadah isprženog Sedokosog.

"Budi obazriv, revolverašu." Glas je bio tanušan poput svežeg lahora u najvrelijem letnjem danu. Glas mašine dopirao je iz svih zvučnika, ali ovaj se začuo samo iz zvučnika direktno iznad njih. "Budi obazriv, Džejk iz Njujorka. Upamtite da su ovo Zabiti. Hodajte lagano i budite veoma obazrivi."

Džejk pogleda revolveraša, razrogačivši oči. Roland malčice, jedva primetno klimnu glavom i podiže jedan prst. Činilo se kao da češe nos sa strane, ali taj prst mu je takođe ležao preko usana i Džejk pomisli da mu Roland u stvari saopštava da ćuti.

"PAMETNA ZAGONETKA", reče Blejn konačno.

Činilo se da mu je glas ispunjen pravim divljenjem.

"ODGOVOR JE NIŠTA, ZAR NE"

"Tako je", reče Roland. "I ti si veoma pametan, Blejn."

Kada je glas ponovo progovorio, Roland začu ono što je Edi već čuo: duboku i nekontrolisanu pohlepu.

"PITAJ ME ZA JOŠ JEDNU."

Roland duboko udahnu. "Ne baš sad."

"NADAM SE DA ME NE ODBIJAŠ, ROLANDE, SINE STIVENOV JER TO JE TAKOĐE NEVASPITANO.

KRAJNJE NEVASPITANO."

"Povedi nas do naših prijatelja i pomozi nam da napustimo Lud", reče Roland. "Onda ćemo možda imati vremena za odgonetanje."

"MOGAO BIH DA VAS UBIJEM NA LICU MESTA", reče glas, i sada je bio hladan kao najmračniji zimski dan.

"Da", reče Roland. "Siguran sam da bi mogao. Ali zagonetke bi umrle sa nama."

"MOGAO BIH DA UZMEM DEČAKOVU KNJIGU."

"Lopovluk je nevaspitaniji i od odbijanja, i od prekidanja razgovora", primeti Roland. Govorio je kao da samo ubija vreme, ali preostali prsti njegove desne šake čvrsto su stiskali Džejkovo rame.

"Osim toga", reče Džejk, zagledan odozdo u zvučnik na tavanici, "odgovori nisu u knjizi. Te stranice su istrgnute." U blesku nadahnuća, on kucnu po slepoočnici. "Ali su zato ovde."

"MORATE IMATI NA UMU DA NIKO NE VOLI PAMETNJAKOVIĆE", reče Blejn. Začu se nova eksplozija, ovaj put glasnija i bliža. Jedna rešetka za ventilaciju odlete u vazduh i suknu preko kuhinje poput projektila. Trenutak kasnije, dva muškarca i jedna žena pojaviše se na vratima koja su vodila u preostali deo jazbine Sedokosih. Revolveraš uperi revolver u njih, pa ga spusti dok su se oni teturali kroz kuhinju, ka silosu pozadi, ni ne pogledavši Rolanda i Džejka. Rolandu su oni ličili na životinje koje beže od šumskog požara.

Panel od nerđajućeg čelika na tavanici kliznu i otvori se, otkrivši kvadrat tame. Nešto srebrnasto blesnu u njemu, i nekoliko trenutaka kasnije čelična kugla, od možda jedne stope u prečniku, ispade iz rupe i zadrža se u vazduhu kuhinje.

"PRATITE", reče Blejn ravno.

"Hoće li nas to odvesti Ediju i Suzani?" upita Džejk ispunjen nadom.

Blejn mu odgovori samo ćutanjem.. ali kada kugla zalebde hodnikom, Roland i Džejk krenuše za njom.

38

Džejk nije jasno upamtio vreme koje je usledilo, i to je verovatno bilo milostivo. Napustio je svoj svet više od godinu dana pre nego što će devet stotina ljudi izvršiti samoubistvo zajedno u maloj južnoameričkoj zemlji zvanoj Gvajana, ali znao je za periodične juriše leminga u smrt, a ono što se dešavalo u podzemnom gradu Sedokosih koji se raspadao bilo je slično tome.

Čule su se eksplozije, neke na njihovom nivou, ali većina duboko ispod njih; jedak dim povremeno je dopirao kroz rešetke za ventilaciju, ali većina prečišćivača vazduha još je radila i oni su najgori deo odstranili pre nego što je mogao da se sakupi u zagušljive oblake. Nisu videli vatre. A opet, Sedokosi su reagovali kao da je nastupila apokalipsa. Većina ih je samo bežala, sa licima praznim, u paničnom obliku slova O, ali mnogi su počinili samoubistvo u hodnicima i povezanim sobama kroz koje je čelična kugla vodila Rolanda i Džejka. Neki su pucali u sebe; mnogo više ih je preseklo grlo i vene; nekolicina kao da je progutala otrov. Na svim licima mrtvih nalazio se isti izraz preovlađujućeg užasa. Džejk je samo neodređeno mogao da pojmi šta ih je nateralo na to.

Roland je imao bolju zamisao o tome šta im se dogodilo — šta se dogodilo njihovim umovima — kada je odavno mrtvi grad oživeo oko njih, a onda naizgled počeo sam sebe da rastrže. I Roland je bio taj koji je shvatio da Blejn to čini namerno. Da ih Blejn tera na to.

Oni se sagnuše i zaobiđoše muškarca koji je visio o cevima sistema za grejanje i stuštiše se niz stepenište iza lebdeće čelične lopte.

"Džejk!" viknu Roland. "Ti me uopšte nisi pustio unutra, zar ne?"

Džejk odmahnu glavom.

"Nisam ni mislio da jesi. Bio je to Blejn."

Oni stigoše do podnožja stepenica i požuriše uskim hodnikom prema hermetičkim vratima sa rečima APSOLUTNO ZABRANJEN PRISTUP odštampanim na njima šiljatim slovima Uzvišenog Govora.

"Da li je to Blejn?" upita Džejk.

"Jeste — to mu ime odgovara kao i bilo koje drugo."

"A šta je sa tim drugim g..."

"Ćuti!" reče Roland mračno.

Čelična lopta zastade ispred hermetičnih vrata.

Točak se zavrte i vrata poskočiše i odškrinuše se.

Roland ih povuče, i oni stupiše u ogromnu podzemnu prostoriju koja se protezala u tri pravca koliko god su mogli da vide. Bila je ispunjena naizgled beskrajnim redovima kontrolnih ploča i elektronske opreme.

Većina ploča bila je tamna i mrtva, ali dok su Džejk i Roland stajali na vratima i ogledali se razrogačenim očima, videli su kako se pale pilotska svetla i čuli kako se mašinerija zagreva.

"Tik Tak je rekao da ima na hiljade kompjutera", reče Džejk. "Izgleda daje bio u pravu. Bože moj, pogledaj!"

Roland nije razumeo reč koju je Džejk upotrebio, pa zato nije rekao ništa. Samo je gledao kako se red za redom ploča osvetljava. Oblak iskri i trenutni jezik zelene vatre poskočiše sa jedne od konzola kada je neki drevni deo mašinerije pregoreo.

Međutim, činilo se da je mašinerija najvećim delom proradila, i da radi sasvim fino. Igle koje se vekovima nisu pomerale najednom su skočile u zeleno. Ogromni cilindri od aluminijuma zavrteli su se, usuvši podatke uskladištene u silikonskim čipovima u banke podataka koje su još jednom bile potpuno budne i spremne za unos. Digitalni prikazi koji su predstavljali sve, od vodostaja i pritiska vode u Reci Zapadne Baronije do raspoložive količine struje u usnuloj nuklearnoj elektrani u Basenu Senda, osvetlili su se u brilijantnim tačkastim matricama zelene i crvene boje.

Iznad njih, počeše da se pale grupe obešenih kugli, zračeći svetlom. A ispod, iznad i oko njih — posvuda — čulo se duboko bas-zujanje generatora i slo-trans motora koji su se budili iz dugog sna.

Džejk je počeo prilično da zaostaje. Roland ga uze ponovo u naručje i pojuri za čeličnom loptom kraj mašina čiju funkciju i namenu nije mogao čak ni da nagađa. Oj mu je trčao za petama. Lopta skrenu levo, i prolaz u kom su se sada našli prostirao se između poslaganih TV monitora, na hiljade njih, složenih u redove nalik na dečje kockice.

Moj tata bi se oduševio, pomisli Džejk.

Neki delovi ove ogromne video-arkade još su bili u tami, ali mnogi ekrani bili su uključeni. Prikazivali su grad u haosu, kako iznad, tako i ispod površine.

Grupice Pubića besciljno su tumarale ulicama, razrogačenih očiju, usana koje su se nečujno pomerale. Mnogi su skakali sa visokih zgrada. Džejk sa užasom primeti da su se stotine njih okupile kraj mosta na Sendu i bacale se u reku. Drugi ekrani prikazivali su prostrane sobe ispunjene ležajima, nalik na spavaonice. Neke od tih soba bile su u požaru, ali uspaničeni Sedokosi kao da su sami izazivali te požare spaljujući sopstvene dušeke i nameštaj iz Bog zna kog razloga.

Na jednom ekranu video se div sa grudima poput bureta, koji je bacao Ijude i žene u nešto što je izgledalo kao krvlju isprskana presa. To je bilo veoma gadno samo po sebi, ali postojalo je još nešto gore: žrtve su stajale u redu bez čuvara i krotko čekale na svoj red. Krvnik, čija je žuta marama bila čvrsto stegnuta oko lobanje, tako da su mu se njeni krajevi njihali ispod ušiju poput kikica, zgrabio je neku staricu i podigao je, sačekavši strpljivo da se blok od nerđajućeg čelika digne i oslobodi pod za ubijanje kako bi mogao da je ubaci unutra. Starica se nije otimala; u stvari, činilo se da se osmehuje.

"U SOBAMA LJUDI DOLAZE I ODLAZE", reče Blejn,

"ALI SUMNJAM DA IKO OD NJIH RAZGOVARA O MIKELANĐELU." On se najednom nasmeja — čudnovatim, kikotavim smehom koji je zvučao poput pacova koji trči po slomljenom staklu. Zvuk izazva jezu koja jurnu Džejku uz leđa. Nije želeo da ima bilo šta sa inteligencijom koja se tako smejala. . ali, zar su imali izbora?

On bespomoćno skrenu pogled prema monitorima... a Roland mu smesta okrenu glavu dalje od njih. Učinio je to blago, ali čvrsto. "Tamo nema ničega što bi ti trebalo da vidiš, Džejk", reče on.

"Ali, zašto oni to rade?" upita Džejk. On nije ništa jeo čitav dan, ali ipak je osećao potrebu da povraća.

"Zašto? "

"Zato što su uplašeni, a Blejn pothranjuje njihov strah. Ali ponajviše, mislim da je razlog to što su isuviše dugo živeli na groblju svojih dedova pa su se od toga zamorili. I pre nego što osetiš sažaljenje prema njima, seti se koliko bi bili srećni da mogu i tebe da povedu sa sobom na tu čistinu gde se staza završava."

Čelična lopta suknu iza još jednog ugla, ostavivši za sobom TV ekrane i opremu za elektronsko praćenje.

Napred, široka traka od nekog sintetičkog materijala bila je ugrađena u pod. Blistala je kao sveži katran između dve uske trake od hromiranog čelika koje su se sužavale u tačku koja nije predstavljala suprotnu stranu te prostorije, već njen horizont.

Lopta poskoči nestrpljivo iznad tamne pruge, i najednom transportna traka — jer to je bilo to — dade se u nemi pokret, hitajući između čeličnih graničnika brzinom od koje je poskakivala. Lopta načini mali luk u vazduhu, podstičući ih da se popnu.

Roland potrča uz pokretnu traku sve dok otprilike nije dostigao njenu brzinu, a onda to i učini. On spusti Džejka i njih trojica — revolveraš, dečak i zlatooki bambur — brzo krenuše nošeni preko te senkovite ravnice gde su se budile drevne mašine. Pokretna traka ih je prenela do dela ispunjenog nečim što je ličilo na kabinete za odlaganje fajlova u beskrajnim redovima. Oni su bili tamni... ali ne i mrtvi. Tiho zujanje dopiralo je iz njih, a Džejk je video kako jarkožuta svetlost sija kroz proreze između čeličnih panela tanke poput dlake.

On najednom shvati da misli na Tik Taka.

Ima možda na stotine hiljada tih jebenih dipolarnih kompjutera ispod ovog jebenog grada! Hoću te kompjutere!

Pa, pomisli Džejk, oni se bude, tako da pretpostavljam da si dobio ono što si hteo, Tiki... ali da si ovde, nisam baš siguran da bi to još hteo.

Tada se on seti Tik Takovog pradede, koji je bio dovoljno hrabar da se ukrca u avion iz drugog sveta i vine se u nebo. Džejk je pretpostavljao da bi Tik Tak, sa takvom krvlju u venama, daleko od zastrašenosti koja bi ga navela na samoubistvo, bio oduševljen ovakvim obrtom stvari... i što se više prestravljenih ljudi ubije, tim bi on srećniji bio.

Sada je prekasno, Tiki, pomisli on. Bogu hvala.

Roland progovori blagim, začuđenim glasom. "Sve ove kutije.. mislim da putujemo kroz mozak stvari koja sebe naziva Blejn, Džejk. Mislim da putujemo kroz njegov um. "

Džejk klimnu glavom i zateče sebe kako misli o svom završnom sastavu. "Blejnova glava napast je prava."

"Da."

Džejk pogleda Rolanda podrobno. "Hoćemo li izaći tamo gde mislim da ćemo izaći?"

"Da", reče Roland. "Ako još pratimo Stazu Zraka, izaći ćemo u Hangaru."

Džejk klimnu glavom. "Rolande?"

"Šta je?"

"Hvala ti što si došao po mene."

Roland klimnu glavom i zagrli Džejka oko ramena.

Daleko pred njima, ogromni motori oživeše uz grmljavinu. Trenutak kasnije, začu se teška škripa i zapljusnu ih nova svetlost — oštri sjaj narandžastih neonki. Džejk je sada mogao da vidi mesto gde se pokretna traka završavala. Iza nje nalazile su se strme, uske pokretne stepenice koje su vodile gore, u tu narandžastu svetlost.

39

Edi i Suzana čuli su kako teški motori počinju da rade direktno ISpod njih. Trenutak kasnije, široka traka mermernog poda poče lagano da se uvlači, otkrivši ispod dugi osvetljeni prorez. Pod je nestajao u njihovom smeru. Edi zgrabi drške Suzaninih kolica i povuče ih brzo unazad duž čelične barijere između platforme jednošinca i ostatka Hangara. Duž sve većeg pravougaonika svetlosti stajalo je nekoliko stubova, i Edi je očekivao da se oni stropoštaju kada pod na kom stoje nestane ispod njihovih osnova. To se nije dogodilo. Stubovi su nastavili mirno da stoje, kao da lebde u prostoru.

"Vidim pokretne stepenice!" viknu Suzana glasnije od neprekidnog, pulsirajućeg alanna. Naginjala se napred, zagledana u rupu.

"Aha!" doviknu joj Edi. "Pošto nam je ovde galerija na spratu, dole mora da je pozamanterija, parfem i ženski donji veš."

"Šta? "

"Nema veze!"

"Edi!" vrisnu Suzana. Oduševljeno iznenađenje razli joj se licem kao vatromet za Četvrti juli. Ona se nagnu još više, pokazujući, i Edi bi primoran da je zgrabi kako ne bi ispala iz kolica. "To je Roland! To su obojica!"

Začu se drhtavi udar kada se prorez u podu otvorio do maksimalne dužine i zaustavio. Motori koji su ga pokretali duž skrivenih žlebova pogasiše se s dugim, zamirućim njiskom. Edi pritrča rubu otvora i vide da Roland stoji na jednom od stepenika eskalatora. Džejk — pobelelog lica, pun modrica, krvav, ali sasvim jasno Džejk i sasvim jasno živ — stajao je kraj njega i oslanjao se o revolveraševo rame. A na stepeniku odmah iza njih, zagledan odozdo svetlim očima, bio je Oj.

"Rolande! Džejk!" viknu Edi. On skoči, zamahavši rukama iznad glave, i nastavi da poskakuje na rubu proreza. Da je imao šešir, bacio bi ga u vazduh.

Oni pogledaše odozdo i mahnuše. Džejk se cerio, video je Edi, a čak je i matori ružni dugonja izgledao je kao da bi ubrzo mogao da pukne i osmehne se.

Čudima, pomisli Edi, nikad kraja. Srce kao da mu je iznenada bilo preveliko za grudni koš i on zaigra brže, mlatarajući rukama i podvriskujući, uplašen da će, ako ne nastavi sa kretanjem, pući od radosti i olakšanja.

Sve do ovog trenutka nije shvatao koliko je ubeđen bio u srcu da nikada više neće videti Rolanda i Džejka.

"Hej, momci! TAKO je! Jebote, ludilo! Vucite guzice ovamo! "

"Edi, pomozi mi!"

On se okrenu. Suzana je pokušavala da se iskobelja iz kolica, ali nabor pantalona od jelenske kože koje je nosila uhvatio se za mehanizam za kočenje. Smejala se i jecala u isto vreme, dok su joj tamne oči plamtele od sreće. Edi je podiže iz kolica toliko silovito, da su se ona srušila postrance.

On zaigra sa njom u krug. Držala mu se jednom rukom oko vrata, dok je drugom iz sve snage mahala.

"Rolande! Džejk! Penjite se ovamo! Mrdnite tim dupetima čujete me?"

Kada su stigli do vrha, Edi zagrli Rolanda i poče da ga lupa po leđima, dok je Suzana obasipala Džejkovo pridignuto, nasmejano lice poljupcima. Oj je trčao okolo praveći uske osmice, uz kreštavi lavež.

"Šećeru!' reče Suzana. "Dobro si?"

"Jesam", reče Džejk. I dalje se cerio, ali imao je suze u očima. "I drago mi je što sam tu. Nemaš pojma koliko mi je drago."

"Mogu da pretpostavim, šećeru. U to možeš da se opkladiš." Ona se okrenu da pogleda Rolanda. "Šta su mu uradili? Lice mu izgleda kao da je neko prešao buldožerom preko njega."

"To je uglavnom uradio Gašer", reče Roland. "Taj više neće maltretirati Džejka. Niti bilo koga drugog."

"A šta je s tobom, rmpalijo? Jesi li ti dobro?"

Roland klimnu glavom i obazre se. "Dakle, ovo je Hangar."

"Da", reče Edi. On je virio u prorez. "Šta je tamo dole?"

"Mašine i ludilo."

-

"Vidim da si pričljiv si kao i uvek." Edi pogleda Rolanda sa osmehom. "Da li znaš koliko sam srećan što te vidim, čoveče? Imaš li uopšte pojma?"

"Da — mislim da imam." Roland se tada osmehnu, pomislivši na to koliko se ljudi menjaju. Postojalo je vreme, i to ne tako davno, kada je Edi bio na rubu toga da zakolje revolveraša njegovim rođenim nožem.

Motori ispod njih ponovo se pokrenuše. Pokretne stepenice se zaustaviše. Prorez u podu još jednom poče da se zatvara. Džejk priđe Suzaninim preturenim kolicima, i dok ih je ispravljao, ugleda glatko ružičasto obličje iza gvozdenih šipki. Dah mu zastade i san koji je usnio pošto su otišli iz Rečnog Prelaza vrati mu se punom silinom: ogromno ružičasto obličje nalik na metak koje šiba kroz prazninu zapadnog Misurija prema njemu i Oju. Dva velika trouglasta prozora koji svetlucaju visoko na praznom licu nadolazećeg čudovišta, prozora nalik na oči... a sada je njegov san postao java, baš kao što je znao da će se na kraju dogoditi.

Ime mu je Bolni Blejn, do igranja mu nije, u sebi strašan ćuf-ćuf vozić krije.

Edi priđe i prebaci ruku preko Džejkovih ramena.

"E, pa eno ga, šampione baš kao što je i stajalo u reklamama. Šta misliš o njemu?"

"U stvari, ništa naročito." Bilo je to kolosalno izvrdavanje istine, ali Džejk je bio suviše iscrpljen za nešto bolje.

"I ja mislim isto", reče Edi. "Govori. I voli zagonetke."

Džejk klimnu glavom.

Roland je posadio Suzanu na kuk i zajedno su pregledali kontrolnu kutiju sa izdignutim tasterima sa brojevima u obliku dijamanta. Džejk i Edi im se pridružiše. Edi uhvati sebe kako neprestano gleda odozgo u Džejka kako bi se uverio da to nije samo izmaštao ili prizvao željom; dečak je zaista bio tu.

"Šta sad?" upita on Rolanda.

Roland pređe lako prstima preko tastera označenih brojevima i zavrte glavom. Nije znao.

"Zato što mi se čini da motori jednošinca rade sve brže", reče Edi. "Hoću reći, teško je razabrati sa sigurnošću dok taj alarm urla, ali mislim da je tako... a to je, na kraju krajeva, robot. Šta ako, kao, krene bez nas?"

"Blejn!" viknu Suzana. "Blejn, jesi li...?"

"SLUŠAJTE ME DOBRO, PRIJATELJI", grmnu Blejnov glas. "POD GRADOM SE NALAZE VELIKE USKLADIŠTENE KOLIČINE KANISTERA ZA HEMIJSKI I BIOLOŠKI RAT. ZAPOČEO SAM SEKVENCU KOJA ĆE IZAZVATI EKSPLOZIJU I OSLOBODITI TAJ GAS. DO EKSPLOZIJE ĆE DOĆI ZA DVANAEST MINUTA."

Glas na tren ućuta, a onda do njih dopre glas Malog Blejna, gotovo prekriven neprestanom, pulsirajućom drekom alarma: "...Plašio sam se da će doći do nečeg sličnog... morate požuriti.. "

Edi je ignorisao Malog Blejna, koji mu nije saopštavao ništa što on već nije znao. Naravno da moraju da požure, ali ta činjenica je u ovom trenutku bila daleko. Nešto mnogo krupnije mu je gotovo sasvim zaokupilo misli. "Zašto? " upita on. "Zašto bi, za ime Božije, učinio nešto takvo?"

"MISLIM DA JE TO OČIGLEDNO. NE MOGU DA IZAZOVEM NUKLEARNU EKSPLOZIJU U GRADU, A DA NE UNIŠTIM I SEBE. A KAKO BIH ONDA MOGAO DA VAS ODVEZEM TAMO GDE ŽELITE DA IDETE, KADA BIH BIO UNIŠTEN?"

"Ali u gradu još ima na hiljade ljudi", reče Edi.

"Ubićeš ih."

"DA", reče Blejn mirno. "VIDIMO SE KASNIJE, ALIGATORE, MALO SUTRA, KROKODILE, PIŠI KAD STIGNEŠ."

"Zašto? " viknu Suzana. "Zašto, proklet da si?"

"ZATO ŠTO SU MI DOSADILI. VAS ČETVORO STE MI, MEĐUTIM, PRILIČNO ZANIMLJIVI. NARAVNO, TO KOLIKO ĆETE MI I DALJE BITI ZANIMLJIVI ZAVISI OD TOGA KOLIKO SU DOBRE VAŠE ZAGONETKE. A, KAD SAM VEĆ KOD ZAGONETKI ZAR NIJE VREME DA SE DATE NA REŠAVANJE MOJE? IMATE TAČNO JEDANAEST MINUTA I DVADESET SEKUNDI PRE NEGO ŠTO SE KANISTERI NE RASPRSNU."

"Prekini to!" dreknu Džejk jače od gromoglasne sirene. "Nije reč samo o gradu — takav gas mogao bi da odlebdi bilo kuda! Mogao bi čak da pobije i ljude u Rečnom Prelazu."

"ŠTA JE, TU JE", odgovori Blejn ravnodušno. "MADA SMATRAM DA ONI MOGU NA KAŠIČICU DA RAČUNAJU TRAJANJE SVOG VEKA, JOŠ PAR GODINA; POČELE SU JESENJE OLUJE I PREOVLADUJUĆI VETROVI ODNEĆE GAS DALJE OD NJIH. MEĐUTIM, VAS ČETVORO STE U SASVIM DRUGAČIJEM POLOŽAJU. BOLJE DA RAZMISLITE MALO, DA NE BI BILO VIDIMO SE KASNIJE, ALIGATORU, MALO SUTRA, KROKODILU, PIŠI KAD STIGNEŠ." Glas zastade. "I JOŠ

NEŠTO, KAO DODATAK: OVAJ GAS NIJE BEZBOLAN."

"Opozovi to!" reče Džejk. "Mi ćemo ti i dalje postavljati zagonetke, zar ne, Rolande? Koliko god zagonetki budeš hteo! Samo opozovi to!"

Blejn poče da se smeje. Smejao se dugo, oštrim kricima elektronskog veselja u širokom, praznom prostoru Hangara, gde se taj smeh mešao da monotonim svrdlanjem i ritmom alarma.

"Prekini!" viknu Suzana. "Prekini! Prekini! Prekini!"

Blejn učini to. Trenutak kasnije, alarm se prekinu usred dreke. Nastala tišina — remećena samo dobovanjem kiše — bila je zaglušujuća.

Sada je glas koji se začuo iz zvučnika bio veoma tih, zamišljen i krajnje nemilosrdan. "SAD IMATE DESET MINUTA", reče Blejn. "DA VIDIMO KOLIKO STE ZAISTA ZANIMLJIVI."

40

"Endru."

Ovde nema nikakvog Endrua, stranče, pomisli on.

Endru je odavno nestao; Endrua više nema, kao što neće biti ni mene.

"Endru! " insistirao je glas.

Dopirao je izdaleka. Dopirao je izvan prese za jabukovaču koja je nekada bila njegova glava.

Nekada je zaista postojao dečak po imenu Endru, i otac je odveo tog dečaka u park na krajnjoj zapadnoj strani Luda, u park gde su bila stabla jabuke i zarđala limena čatrlja koja je izgledala kao pakao, a mirisala kao raj. Da bi mu odgovorio na pitanje, otac je Endruu rekao da se to zove kuća jabukovače. Onda je potapšao Endrua po glavi, rekao mu da se ne plaši i poveo ga kroz ulaz prekriven ćebetom.

Tamo je bilo još jabuka — korpe i korpe — naslaganih uz zidove unutra, i tamo je takođe bio i suvonjavi starac po imenu Dulap, čiji su se mišići migoljili pod belom kožom kao crvi i čiji je zadatak bio da ubacuje jabuke, korpu za korpom, u razglavljenu, zveketavu mašinu koja je stajala u središtu prostorije.

Iz cevi koja ja štrčala sa suprotne strane mašine izlazila je slatka jabukovača. Jedan dragi čovek (više se nije sećao kako je on mogao da se zove) stajao je tamo, sa zadatkom da puni jabukovačom krčag za krčagom. Treći čovek stajao je iza njega, a njegov posao bio je da zvekne punjača krčaga po tintari ako isuviše prospe.

Otac je Endruu dao čašu zapenušane jabukovače, i mada je on okusio veliki broj zaboravljenih delikatesa u godinama provedenim u gradu, nikada nije okusio ništa finije od tog slatkog, hladnog pića. Bilo je to kao da guta nalet oktobarskog vetra. A opet, ono čega se sećao jasnije od ukusa jabukovače ili crvastog pomeranja i migoljenja Dulapovih mišića dok je ovaj praznio kofe, bio je nemilosrdni način na koji je mašina redukovala velike crvenozlatne jabuke u tečnost. Dva tuceta valjaka nosilo ih je ispod obrtnog čeličnog bubnja sa izbušenim rupama. Jabuke su najpre bile stiskane, a zatim bi bukvalno prsle i prolile svoje sokove niz žljeb pod nagibom dok je filter hvatao seme i pulpu.

Sada je njegova glava bila presa za jabukovaču, a mozak mu se sastojao od jabuka. Ubrzo će one prsnuti kao što su jabuke prskale pod valjkom, i progutaće ga blažena tama.

"Endru! Diži glavu i pogledaj me."

Nije mogao.. i ne bi to učinio čak i da je mogao.

Bolje da prosto leži tu i čeka tamu. Ionako je trebalo da bude mrtav; zar mu ono pakleno derište nije metkom prosviralo mozak?

"Nije ti se ni približio mozgu, seratoru jedan, i ne umireš. Samo te boli glava. Ali, umrećeš ako ne prestaneš tu da se izležavaš i valjaš u sopstvenoj krvi...

a ja ću se postarati, Endru, da tvoja smrt bude takva da ovo što sada osećaš izgleda kao blaženstvo."

Nisu pretnje bile ono što je nateralo čoveka na podu da podigne glavu, vec pre način na koji se činilo da vlasnik tog prodornog, šištavog glasa, čita njegove misli. Glava mu se lagano digla, i agonija je bila neizdrživa Činilo se da se teški predmeti klizaju i premeću unutar koščate posude u kojoj se nalazilo ono što mu je ostalo od uma, bušeći usput krvave kanale kroz njegov mozak. Ote mu se dugo, nerazgovetno stenjanje. Na desnom obrazu nešto mu se klatilo i golicalo ga, kao da mu tuce muva šeta tamo po krvi. Hteo je da ih otera, ali znao je da mu trebaju obe ruke samo da bi se pridržao.

Prilika koja je stajala na suprotnoj strani prostorije kraj prolaza koji je vodio u kuhinju izgledala je grozno, nestvarno. To je bilo delom zato što su svetla odozgo pulsirala, a delom zato što je pridošlicu video samo jednim okom (nije mogao da se seti šta se desilo sa drugim i nije to ni želeo), ali nešto mu je govorilo da je glavni razlog za to činjenica da stvorenje jeste grozno i nestvarno. Izgledalo je kao čovek... ali momak koji je nekada bio Endru Kvik shvatio je da to zapravo uopšte nije ljudsko biće.

Stranac koji je stajao ispred prolaza nosio je kratku, tamnu jaknu pritegnutu opasačem oko struka, izbledele farmerke i stare, prašnjave čizme — čizme čoveka sa sela, jahača, ili..

"Ili revolveraša, Endru?" upita stranac i zakikota se.

Tik Tak je očajnički zurio u priliku na vratima, pokušavajući da joj vidi lice, ali kratka jakna imala je kapuljaču, a ova je bila podignuta. Strančev lik bio je izgubljen u njenim senkama.

Sirena zaćuta usred dreke. Svetla za slučaj opasnosti ostala su upaljena, ali su bar prestala da blešte.

"Tako", reče stranac tihim, prodornim glasom. "Bar možemo da čujemo sopstvene misli."

"Ko si ti?" upita Tik Tak. Pomerio se malo, i novi tegovi kliznuše mu kroz glavu, probijajući nove kanale u njegovom mozgu. Koliko god bilo strašno to osećanje, grozno golicanje muva na desnom obrazu bilo je nekako još gore.

"Ja sam čovek sa mnogo lica, ortak", reče muškarac iz tame kapuljače, i mada mu je glas bio mrtav ozbiljan, Tik Tak je čuo smeh prikriven odmah ispod površine. "Neki me zovu Džimi, neki me zovu Timi; neki me zovu Hendi, neki me zovu Dendi. Mogu da me zovu Gubitnikom, ili Pobednikom, mogu da me zovu i kantom, samo da me ne lupaju."

Čovek na vratima zabaci glavu i njegov smeh sledi kožu na mišicama ranjenika tako da se skupila u grudvice jeze; bilo je to nalik na zavijanje vuka.

"Zvali su me Bezvremenim Strancem", reče čovek.

On krenu prema Tik Taku, i čovek na podu tada zastenja i pokuša da odbaulja unazad. "Takođe su me zvali Merlinom ili Maerlinom ali koga je briga, jer taj nikada nisam bio, mada to nisam ni poricao. Nekada me zovu Mađioničarem... ili Čarobnjakom... ali nadam se da zajedno možemo dalje pod skromnijim uslovima, Endru. Pod ljudskijim uslovima."

On svuče kapuljaču, otkrivši skladno lice širokog čela koje, bez obzira na prijatan izgled, nije u sebi imalo ničeg ljudskog. Velike grozničave ruže nalazile su se na Čarobnjakovim jagodicama; njegove plavozelene oči iskrile su se naletom radosti previše divlje da bi bila normalna; njegova plavocrna kosa štrčala je u klovnovskim pramenovima poput gavranovog perja; njegove usne, raskošno crvene, otvoriše se da otkriju zube ljudoždera.

"Zovi me Fanin", reče iscerena prikaza. "Ričard Fanin. To nije baš tačno, možda, ali mislim da je dovoljno blizu za obavljanje državnih poslova." On pruži ruku čiji je dlan bio bez linija. "Šta kažeš, ortak?

Stegni ruku koja je stezala svet."

Stvorenje koje je nekada bilo EndruKvik i koje su u dvoranama Sedokosih poznavali kao Tik Taka vrisnu i ponovo pokuša da se iskoprca unazad. Parče skalpa zguljeno metkom malog kalibra koji mu je samo zaorao po lobanji umesto da u nju prodre, ljuljao se napred-nazad; dugi pramenovi sedoplave kose i dalje su ga golicali po obrazu. Kvik, međutim, više to nije osećao. Čak je zaboravio i na bol u lobanji i pulsiranje u duplji gde mu se nekada nalazilo levo oko. Čitava njegova svest stopila se u jednu jedinu misao: Moram umaći od ove zveri koja izgleda kao čovek.

Ali kada mu je stranac zgrabio desnu šaku i stegao je, ta misao prođe kao san pri buđenju. Vrisak koji je bio zatočen u Kvikovim grudima ote mu se sa usana u uzdahu ljubavnika. Zurio je tupavo u iscerenog pridošlicu. Oklembešeno parče skalpa ljuljalo mu se i visilo.

"Da li ti to smeta? Sigurno ti smeta. Evo!" Fanin zgrabi obešeno parče i naglo ga iščupa sa Kvikove glave, otkrivši mutnjikavi komad lobanje. Začu se zvuk nalik na cepanje teške tkanine. Kvik kriknu.

"Daj, daj, to boli samo koji tren." Čovek je sada čučao ispred Kvika i govorio kao što povlađujući roditelj može da govori detetu sa trnom u prstu. "Zar nije tako?"

"J-j-jeste", promrmlja Kvik. I bilo je tako. Bolje već jenjavao. A kada je Fanin ponovo pružio ruku ka njemu, pomilovavši ga po levom obrazu, Kvikov trzaj unazad bio je samo refleks, brzo prevladan. Dok ga je ruka bez bora mazila, osećao je kako mu se vraća snaga. On diže pogled prema pridošlici sa glupavom zahvalnošću, drhtavih usana.

"Je li tako bolje, Endru? Jeste, zar ne?"

"Jeste! Jeste!"

"Ako želiš da mi zahvališ -a siguran sam da želiš moraš da kažeš nešto što je govorio jedan moj stari poznanik. Na kraju me je izdao, ali svejedno mi je bio prilično dugo drugar, pa ga još nosim u srcu. Kaži:

'Moj život za tebe', Endru možeš li to da kažeš?"

Mogao je, i rekao je; u stvari, kao da nije bio u stanju da prestane to da govori. "Moj život za tebe!

Moj život za tebe! Moj život za tebe! Moj život..."

Stranac mu ponovo dodimu obraz, ali ovaj put stravična, sirova munja bola sevnu kroz glavu Endrua Kvika. On vrisnu.

"Izvini zbog toga, ali nema se mnogo vremena, a ti si počeo da zvučiš kao pokvarena ploča. Endi, da te pitam lepo, otvoreno: da li bi voleo da ubiješ derište koje je pucalo u tebe? Da ne pominjem njegove prijatelje i onog kavgadžiju koji ga je ovamo i doveo — njega ponajviše. Čak i džukca koji ti je izbio oko, Endru da li bi to voleo?"

"Da", prodahta bivši Tik Tak. Šake mu se stisnuše u krvave pesnice. "Da!"

"Baš dobro", reče stranac i pomože Kviku da se osovi na noge, "zato što oni moraju da umru — petljaju se u stvari u koje ne smeju da se petljaju.

Očekivao sam da se Blejn pobrine za njih, ali stvari su otišle predaleko da se oslanjam na bilo šta. . najzad, ko bi uopšte pomislio da će stići ovako daleko?"

"Ne znam", reče Kvik. U stvari, nije imao blagog pojma o čemu to stranac govori. Niti ga je bilo briga; kroz um mu se provlačilo osećanje oduševljenja, kao neka izvrsna droga, a posle bola prese za jabukovaču, za njega je to bilo dovoljno. Više nego dovoljno.

Usne Ričarda Fanina se poviše unazad. "Medved i kost... ključ i ruža.. dan i noć.. vreme i plima. Dosta!

Dosta, kažem! Ne smeju se primaknuti Kuli bliže nego što su sada!"

Kvik se zatetura unazad kada su čovekove ruke suknule treperavom brzinom munje. Jedna prekinu lančić o kom je visio majušni sat sa klatnom u staklu; druga mu strgnu 'seiko' Džejka Čembersa sa podlaktice.

"Da uzmem ja ovo, a?" osmehnu se Čarobnjak Fanin opčinjavajuće, prekrivši skromno usnama te grozne zube. "Ili ti to smeta?"

"Ne", reče Kvik, predavši i poslednje simbole svog dugog vođstva bez ikakve primedbe (u stvari, potpuno nesvestan da to uopšte čini). "Samo izvoli."

"Hvala ti, Endru", reče mračnjak tiho. "Sad moramo da pohitamo — očekujem drastičnu promenu u atmosferi ove sredine otprilike za sledećih pet minuta.

Moramo stići do najbližeg spremišta sa gas-maskama pre nego što se to dogodi, a ono bi trebalo da je blizu.

Ja bih tu promenu mogao da preživim sasvim lepo, ali plašim se da bi ti imao izvesne poteškoće."

"Ne razumem o čemu govoriš", reče Endru Kvik.

Glava je ponovo počela da ga boli, i sve mu se vrtelo.

"I ne moraš", reče stranac glatko. "Hodi, Endru — mislim da treba da požurimo. Dan pun posla, a? Sa malo sreće, Blejn će da ih sprži na samoj platformi, gde nesumnjivo još stoje — postao je veoma ekscentričan tokom godina, jadnik. Ali mislim da treba da požurimo, bez obzira."

On obavi ruku oko Kvikovih ramena i, uz kikot, povede ga kroz prolaz koji su Roland i Džejk upotrebili pre samo nekoliko minuta.

VI - ZAGONETKA I PUSTARE

1

"U redu", reče Roland. "Recite mi tu njegovu zagonetku."

"A šta je sa svim onim ljudima tamo?" upita Edi, pokazavši na drugu stranu širokog, stubovima oivičenog Trga Hangara i dalje, prema gradu. "Šta možemo da uradimo za njih?"

"Ništa", reče Roland, "ali još je moguće da možda učinimo nešto za sebe. A sad, kako glasi zagonetka?"

Edi pogleda prema aerodinamičnom obličju jednošinca. "Rekao je da moramo da aktiviramo pumpu kako bi krenuo. Samo što se njegova pumpa aktivira otpozadi. Znači li ti to bilo šta?"

Roland pažljivo razmisli o tome, pa odmahnu glavom. On pogleda Džejka. "Pada li ti šta na pamet, Džejk?"

Džejk odmahnu glavom. "Ja pumpu čak ni ne vidim."

"To je verovatno lakši deo", reče Roland. "Kažemo on i njega umesto to i toga zato što Blejn zvuči kao živo biće, ali on je i dalje mašina — sofisticirana, ali ipak samo mašina. Sam je aktivirao motore, ali mora da mu je potrebna nekakva šifra ili kombinacija da bi otvorio kapiju i vrata voza."

"Bolje da požurimo", reče Džejk nervozno. "Prošlo je dva ili tri minuta otkad nam se poslednji put obratio. Najmanje."

"Ne računaj na to", reče Edi mračno. "Vreme je ovde uvrnuto."

"Ipak..."

"Jah, jah." Edi baci pogled ka Suzani, ali ona je opkoračila Rolandov kuk i gledala numerički dijamant sa sanjarskim izrazom na licu. On ponovo pogleda Rolanda. "Prilično sam siguran da si u pravu da je to neka kombinacija zbog toga svi ti brojčanici svakako postoje." On podiže glas. "Je li to u pitanju, Blejn? Da li smo u pravu bar kada je o tome reč?"

Bez odgovora; samo sve brža tutnjava jednošinčevih motora.

"Rolande", reče Suzana najednom. "Moraš mi pomoći."

Sanjarski izlaz zamenila je mešavina užasnutosti, preneraženosti i odlučnosti. Rolandu ona nikada nije izgledala lepše... ili usamljenije. Bila mu je na ramenima kada su stajali na rubu čistine i posmatrali kako Medved pokušava da kandžama skine Edija sa drveta i Roland joj nije video izraz na licu kada joj je rekao da ona mora da ga gađa. Ali znao je kakav je taj izraz bio, jer ga je sada video. Ka je točak, sa jedinom svrhom da se okreće, tako da se na kraju uvek vrati na mesto sa kojeg je i krenuo. Tako je oduvek bilo, pa je tako bilo i sada; Suzana je ponovo bila suočena sa medvedom, i njeno lice saopštavalo je da ona to zna.

"Šta je?" upita on. "Šta je bilo, Suzana?"

"Znam odgovor, ali ne mogu da dođem do njega.

Zakačio mi se za um kao kada ti se riblja kost zaglavi u grlu. Treba da me podsetiš na nešto. Ne na njegovo lice, već na njegov glas. Na ono što je rekao."

Džejk baci pogled na svoj ručni zglob i iznova se iznenadi setivši se Tik Takovih mačjih zelenih očiju kada je umesto sata ugledao samo mesto gde se ovaj nekada nalazio — beli oblik ocrtan njegovom potamnelom kožom. Koliko su još imali vremena?

Svakako ne više od sedam minuta, a i to bi bilo velikodušno. On diže pogled i vide da je Roland izvukao metak iz opasača i da ga šeta po zglavcima leve šake. Džejk smesta oseti kako mu očni kapci postaju sve teži i brzo odvrati pogled.

"Kog glasa želiš da se setiš, Suzana Din?" upita Roland tihim, zamišljenim glasom. Oči mu nisu bile prikovane za njeno lice već za metak dok je ovaj izvodio beskrajni, gipki ples preko njegovih zglavaka..

i nazad... preko... i nazad...

Nije morao da diže pogled da bi znao da je Džejk odvratio pogled sa plesa metka, a da Suzana nije. On poče da ubrzava, sve dok se nije činilo kao da mu metak gotovo lebdi iznad nadlanice.

"Pomozi mi da se setim glasa mog oca", reče Suzana Din.

2

Za trenutak je vladala tišina, izuzev daleke, prodorne eksplozije u gradu, dobovanja kiše po krovu Hangara i moćnog pulsiranja jednošinčevih slo-trans motora. Tada duboko hidraulično zujanje proseče vazduh. Edi odvrati pogled od metka koji je plesao preko revolveraševih prstiju (imao je muke da to učini; shvatio je da bi za nekoliko trenutaka i sam bio hipnotisan) i virnu kroz gvozdene rešetke. Tanka srebrna šipka izbijala je iz zakošene ružičaste površine između prednjih Blejnovih prozora. Ličila je na nekakvu antenu.

"Suzana?" upita Roland istim tihim glasom.

"Šta je?" Oči su joj bile otvorene, ali glas joj je bio dalek i šuman — glas nekoga ko govori u snu.

"Sećaš li se glasa svog oca?"

"Da... ali ne mogu da ga čujem."

"ŠEST MINUTA, PRIJATELJI."

Edi i Džejk se trgoše i pogledaše prema zvučniku kontrolne kutije ali Suzana to kao da nije ni čula; samo je zurila u lebdeći metak. Ispod njega, Rolandovi zglavci mreškali su se kao vlakna na razboju.

"Pokušaj, Suzana", podstaknu je Roland i najednom oseti kako se Suzana menja u zagrljaju njegove desne ruke. Kao da je dobila u težini i, na neki neodredivi način, u vitalnosti. Kao da se njena suština nekako izmenila.

I jeste.

"Š'a ima da se zamlaćuješ sa tom kučkom?" upita hrapavi glas Dete Voker.

3

Deta je zvučala i ogorčeno i razveseljeno. "Ona nikad u životu nije imala veću ocenu od trojke iz matiša. Ni to ne bi imala da joj ja nisam pomagala."

Ona zastade, pa dodade zlovoljno. "I tatica. I on joj je malo pomag'o. Ja sam znala one specijal brojke, ali on nam je pokaz'o mrežu. Bre, to me je najviše oduševljavalo!" Ona se zakikota. "Suz nije mogla da se seti zato što Odeta nikad nije kapirala te specijal brojke."

"Koje specijal brojke?" upita Edi.

"Proste brojke!" Izgovorila je reč proste tako da se gotovo rimovala sa bogte. Ona pogleda Rolanda, kao da je sada potpuno budna... samo što to nije bila Suzana, niti isto ono bedno, đavolsko stvorenje koje je nekada nosilo ime Deta Voker, iako je zvučala isto.

"Išla je kod tatice i cmizdrila i cmizdrila zato što će da padne iz matiša.. a to je bila obična dečja algebra! Ta kučka je čitala poeziju i suviše ju je volela da bi si priuštila i malo ars mathematica, kapirate?" Deta zabaci glavu i nasmeja se, ali otrovna, poluludačka gorčina nestala je iz tog zvuka. Činilo se da je zaista razveseljena time koliko je njena mentalna bliznakinja bila blesava.

"A tatica je rek'o: 'Ću ti pokažem jedan trik, Odeta.

Ja sam ga naučio u koledžu. To mi je pomoglo da savladam proste brojke, pa će da pomogne i tebi. Će ti pomogne da nađeš koji god ti prost broj zatreba.' A O-deta, glupa kao i uvek, ona kaže: 'Učitelj kaže da ne postoji formula za proste brojke, tatice.' A tatica joj o'ma' uzvrati: 'I nema. Ali možeš da gi u'vatiš, Odeta, ako imaš mrežu.' On je to nazv'o Eratostenova Mreža.

Odnesi me do te kutije na zidu, Rolande ima da odgovorim na zagonetku tog belačkog kompjutera.

Ima da ti zabacim mrežu i da ti u'vatim putovanje vozom."

Roland je odnese tamo, dok su ga u stopu pratili Edi, Džejk i Oj.

"Da' mi to parče uglja što čuvaš u torbekanji."

On potraži i izvuče kratko parče ugljenisanog štapa.

Deta ga uze u zagleda se u brojčanik u obliku dijamanta. "Nije baš 'nako kako mi je tatica pokaz'o, ali valjda će na isto da iziđe", reče ona trenutak kasnije. "Proste brojke su ti k'o i ja — obične i specijal.

To mora da bude brojka koju napraviš kad sabereš dve druge brojke, i ne mož' da se deli ni sa čim osim s jedan i sa samom sobom. Jedan je prosta brojka eto tako, pošto jeste. Dva je prosta brojka zato što može da se dobije kad sabereš jedan i jedan, a može da se deli sa jedan i sa dva, ali to je jedina parna brojka koja je prosta. Sve ostale parne možeš da šutneš."

"Ne pratim", reče Edi.

"Zato što si glupi beli dečko", reče Deta, ali ne baš neljubazno. Ona podrobno pogleda dijamantni oblik još koji tren, pa brzo poče da dodiruje vrhom ugljena sve tipke sa parnim brojevima, ostavljajući na njima male crne mrlje.

"Tri je prosta brojka, ali ništa što dobiješ kad množiš sa tri ne mož' da bude prosto", reče ona i Roland tada ču nešto čudno i divno: Deta se gubila iz ženinog glasa; nije ju zamenjivala Odeta Holms, već Suzana Din. Neće morati da je izvodi iz transa; i sama je već izlazila, potpuno prirodno.

Suzana poče da dodiruje ugljenom sve brojeve dobijene množenjem sa tri koji su preostali sada, kada su svi parni bili eliminisani: devet, petnaest, dvadeset jedan i tako dalje.

"Isto važi i za pet i sedam", promrmlja ona, i najednom je ponovo bila budna, u potpunosti Suzana Din. "Samo moraš da označiš neparne kao što je dvadeset pet, koji već nisu precrtani." Dijamantni oblik na kontrolnoj kutiji sada je izgledao ovako:

"Eto", reče ona umorno. "Ono što je ostalo u mreži jesu svi prosti brojevi između jedan i sto. Prilično sam sigurna da je to kombinacija koia otvara kapiju."

"IMATE JEDAN MINUT, PRIJATELJI. POKAZALI STE SE MNOGO GLUPLJIM NEGO ŠTO SAM SE NADAO DA ĆETE BITI."

Edi je ignorisao Blejnov glas i zagrlio je Suzanu.

"Jesi li se vratila, Suz? Jesi li budna?"

"Jesam. Probudila sam se usred onoga što je ona pričala, ali sam je svejedno pustila da priča još malo.

Činilo mi se nepristojnim da je prekidam." Ona pogleda Rolanda. "Šta kažeš? Hoćeš da probamo?"

"PEDESET SEKUNDI."

"Da. Ti probaj kombinaciju, Suzana. To je tvoj odgovor."

Ona posehnu prema vrhu dijamanta, ali Džejk spusti šaku preko njene. "Ne", reče on. "'Ova pumpa se aktivira otpozadi.' Sećaš se?"

Ona ga pogleda zapanjeno, pa se osmehnu. "Tako je. Pametni Blejn.. i pametni Džejk, takođe."

Gledali su u tišini kako pritiska dugme za dugmetom, počevši od devedeset sedam. Čulo je tiho škljocanje sa pritiskom svake tipke. Nije nastala napeta pauza pošto je pritisnula i poslednje dugme; kapija u središtu barijere smesta poče da klizi uvis po šinama uz oštro čegrtanje i sipanje ljuspi rđe odnekud visoko.

"NIMALO LOŠE", reče Blejn sa uvažavanjem.

"VEOMA SE RADUJEM OVOME. SMEM LI DA PREDLOŽIM DA SE BRZO UKRCATE? U STVARI, MOŽDA BI BOLJE BILO DA POTRČITE. U OVOJ OBLASTI POSTOJI NEKOLIKO ISPUSTA ZA GAS."

4

Tri ljudska bića (jedno od njih nosilo je četvrto na kuku) i jedna mala, krznata životinja, protrčali su kroz otvor u barijeri i stuštili se ka Blejnu Jednošincu. On je stajao i zujao u svom uskom prostoru za ukrcavanje, napola iznad platforme i napola ispod nje, nalik na džinovski metak metak obojen u neprikladnu nijansu ružičaste boje koji leži u otvorenom magacinu moćne puške. U ogromnom prostoru Hangara, Roland i ostali izgledali su kao obične pokretne trunke. Iznad njih, jata golubova kojima je sada preostalo samo četrdeset sekundi života — nadletala su i obrušavala se ispod drevnog krova Hangara. Dok su se putnici približavali jednošincu, zakrivljeni deo njegove ružičaste oplate kliznuo je naviše, otkrivši ulaz. Iza njega nalazio se duboki, bledoplavi tepih.

"Dobrodošli u Blejna", reče smirujući glas dok su oni uletali unutra. Svi su ga prepoznali; bila je to malo glasnija, malo sigurnija verzija Malog Blejna. "Hvaljen neka je Imperijum! Molimo da se postarate da vaša tranzitna karta bude spremna za kontrolu i upamtite da je neovlašćeno ukrcavanje ozbiljan zločin kažnjiv po zakonu. Nadamo se da ćete uživati u putovanju.

Dobrodošli u Blejna. Hvaljen neka je Imperijum!

Molimo da se postarate da vaša tranzitna karta.. "

Glas najednom ubrza, pretvori se najpre u brbljanje humanoidne veverice, a zatim u visoko, rastorokano zavijanje. Začu se kratka elektronska psovka — BUUP!

— a onda glas potpuno umuknu.

"MISLIM DA MOŽEMO DA SE RATOSILJAMO TOG DOSADNOG STAROG SRANJA, ZAR NE?" upita Blejn.

Spolja dopre ogromna, zaglušujuća eksplozija. Edi, koji je sada nosio Suzanu, bio je bačen napred i pao bi da ga Roland nije uhvatio za mišicu. Do tog trenutka, Edi se držao očajničke pomisli da je Blejnova pretnja o otrovnom gasu bila samo bolesna šala. Trebalo je da znaš, pomisli on. Apsolutno se ne sme verovati nikome ko smatra da je imitiranje starih fimskih glumaca zabavno. Izgleda da je to nekakav prirodni zakon.

Iza njih, zakrivljeni deo oplate kliznu natrag na svoje mesto s tihim udarcem. Vazduh blago zašišta iz skrivenih ventila i Džejk oseti blago pucketanje u ušima. "Mislim da je upravo podesio pritisak u kabini."

Edi klimnu glavom dok je gledao oko sebe razrogačenim očima. "I ja sam to osetio. Gledajte ovo mesto! Au!"

Nekada je čitao o jednoj avio-kompaniji — Ridžent Er, možda je ta bila u pitanju — koja je prevozila ljude koji su želeli da lete između Njujorka i Los Anđelesa raskošnije nego što su to dopuštale linije poput Delte ili Junajteda. Koristili su prilagođeni 727 sa salonom, barom, video prostorijom i odeljcima za spavanje.

Pretpostavio je da je unutrašnjost tog aviona izgledala pomalo kao ono što je sada gledao.

Stajali su u dugoj, cevastoj prostoriji opremljenoj plišanim foteljama i modularnim sofama. Na suprotnom kraju odeljka, koji je bio dug najmanje osamdeset stopa, bilo je nešto što nije ličilo na bar, već na neki udobni bistro. Instrument nalik na hapsikord stajao je na podnožju od poliranog drveta, osvetljen skrivenim malim reflektorom. Edi je gotovo očekivao da se pojavi Hogi Karmajkl i zasvira 'Zvezdanu prašinu.'

Indirektna svetla sijala su sa panela postavljenih visoko duž zidova, a na polovini visine odeljka, sa plafona je visio luster. Džejku je on ličio na manju repliku onoga što je ležao na ruiniranom podu balske dvorane u Palati. A to ga nije ni iznenadilo — počeo je takve veze i udvostručavanja da prima zdravo za gotovo. Jedino što je nedostajalo ovoj sjajnoj prostoriji bio je makar jedan jedini prozor.

Piéce de résistance je stajao na podijumu ispod lustera. Bila je to ledena skulptura revolveraša sa revolverom u levoj šaci. Desna je držala uzde ledenog konja koji je hodao, umoran i spuštene glave, za njim.

Edi je mogao da vidi da na toj šaci postoje samo tri prsta — poslednja dva prsta i palac.

Džejk, Edi i Suzana zurili su opčinjeno u iznureno lice ispod zaleđenog šešira dok je pod blago počinjao da bruji pod njihovim nogama. Sličnost sa Rolandom bila je izuzetna.

"PLAŠIM SE DA SAM MORAO DA RADIM PRILIČNO BRZO", reče Blejn skromno. "KAKO VAM SE DOPADA?"

"Apsolutno zapanjujuće", reče Suzana.

"HVALA TI, SUZANA OD NJUJORKA."

Edi je oprobavao rukom jednu od sofa. Bila je neverovatno meka; kada ju je dodirnuo, poželeo je da odspava najmanje šesnaest sati. "Veliki Starci su stvarao putovali sa stilom, zar ne?"

Blejn se ponovo nasmeja i kreštavi, ne sasvim zdravi podzvuk tog smeha natera ih da se nelagodno zgledaju. "NEMOJTE DA STEKNETE POGREŠAN UTISAK", reče Blejn. "OVO JE BILA BARONIJSKA KABINA ONO ŠTO BISTE VI, PRETPOSTAVLJAM, ZVALI PRVOM KLASOM."

"Gde su ostali vagoni?"

Blejn je ignorisao to pitanje. Pod nogama, pulsiranje motora nastavilo je da se ubrzava. Suzanu je to podsetilo na način na koji su piloti turirali motore pre nego što bi se stuštili pistom La Gvardije ili Ajdlvajlda. "MOLIM VAS DA SEDNETE, MOJI NOVI, ZANIMLJIVI PRIJATELJI."

Džejk se strovali u jednu fotelju. Oj mu smesta uskoči u krilo. Roland zauze fotelju koja mu je bila najbliža, uputivši jedan pogled prema ledenoj skulpturi. Cev revolvera počela je da polako kaplje u plitki porculanski lavor u kom je skulpura stajala.

Edi sede na jednu od sofa sa Suzanom. Bila je baš onako udobna kao što mu je to saopštila njegova ruka.

"Gde tačno idemo, Blejn?"

Blejn odgovori strpljivim glasom nekoga ko shvata da razgovara sa onim ko mu je mentalno inferioran, pa mora da mu povlađuje. "STAZOM ZRAKA. BAR TOLIKO KOLIKO SE PROTEŽE MOJA ŠINA."

"Do Mračne Kule?" upita Roland. Suzana shvati da se revolveraš prvi put obratio blagoglagoljivom duhu iz mašine ispod Luda.

"Samo do Topeke", reče Džejk.

"DA", reče Blejn. "TOPEKA JE IME MOJE ODREDIŠNE TAČKE. MADA SAM IZNENADEN ŠTO I TI TO ZNAŠ."

Kada toliko znaš o našem svetu, pomisli Džejk, kako to da ne znaš da je neka gospođa napisala knjigu o tebi, Blejn? Zar zbog promene imena? Zar je nešto toliko jednostavno bilo dovoljno da zavara komplikovanu mašinu poput tebe tako da prenebregneš sopstvenu biografiju. I šta je sa Beril Evans, ženom koja je navodno napisala knjigu Čarli Ćuf-Ćuf? Da li si i nju poznavao, Blejn? I gde je ona sada?

Dobra pitanja... ali Džejk nekako nije smatrao da je pravo vreme za njih.

Pulsiranje motora je sve više jačalo. Blagi udar — ni blizu eksploziji koja je protresla Hangar dok su se ukrcavali — prože pod. Izraz uzbune pređe preko Suzaninog lica. "O, sranje! Edi! Moja kolica! Ostala su tamo!"

Edi je zagrli. "Prekasno, malena", reče on kada se Blejn Jednošinac dao u pokret, kliznuvši prema svom prorezu u Hangaru prvi put posle deset godina.. i poslednji put u svojoj dugoj, dugoj istoriji.

5

"BARONIJSKA KABINA POSEDUJE IZUZETNO DOBAR VIZUELNI MODUS", reče Blejn. "ŽELITE LI DA GA AKTIVIRAM?"

Džejk pogleda Rolanda, koji slegnu ramenima i klimnu glavom.

"Da, molim", reče Džejk.

Ono što se tada dogodilo bilo je toliko spektakularno da su svi zaćutali, zapanjeni.. iako je Roland, koji je malo znao o tehnologiji, ali je čitav život proveo u udobnoj blizini magije, bio ponajmanje zaprepašćen tim čudom od svih četvoro. Nisu u pitanju bili prozori, koji bi se pojavili na zidu kabine; čitava kabina — pod i tavanica, kao i zidovi — postali su mlečni, zatim providni, pa transparentni, da bi sasvim nestali. Za samo pet sekundi, Blejn Jednošinac kao da je nestao, a hodočasnici su leteli kroz gradske ulice bez ikakvog sredstva ili potpore.

Suzana i Edi zgrabiše jedno drugo kao dečica pred životinjom u jurišu. Oj lanu i pokuša da skoči niz lice Džejkove košulje. Džejk to jedva da je primetio; držao se za sedište i gledao s jedne strane na drugu, očiju raširenih u zapanjenosti. Njegova početna zabrinutost ustupila je mesto zgranutoj radosti.

Video je da su grupe nameštaja još tu; bar takođe, klavir-hapsikord, kao i ledena skulptura koju je Blejn napravio kao zezalicu za žurku, ali sada se činilo da konfiguracija te dnevne sobe krstari sedamdeset stopa iznad Ludove centralne oblasti natopljene kišom. Pet stopa levo od Džejka Edi i Suzana su lebdeli na jednom od ležaja; tri stope desno, Roland je sedeo u naslonjači plavoj kao barat, dok su mu prašnjave, izubijane čizme počivale u ništavilu, i leteo je spokojno iznad urbane pustare posute kršem.

Džejk je osećao tepih ispod mokasina, ali njegove oči insistirale su na tome da ni tepih ni pod ispod njega više nisu tu. Osvrnuo se i ugledao tamni prorez u boku Hangara koji se lagano smanjivao u daljini.

"Edi! Suzana! Gledajte ovo!"

Džejk ustade, držeći Oja u košulji, pa poče da hoda lagano kroz ono što je izgledalo kao prazan prostor.

Prvi korak zahtevao je mnogo snage volje, zato što su mu oči govorile da između lebdećih ostrva nameštaja nema baš ničega, ali kada se jednom dao u pokret, neporecivi opip poda ispod njega olakšao je stvari.

Ediju i Suzani činilo se da dečak hoda po vazduhu dok izubijane, mračne zgrade grada klize sa obe strane.

"Ne radi to, mali", reče Edi slabašno. "Nateraćeš me da povratim."

Džejk pažljivo podiže Oja iz košulje. "U redu je", reče on i spusti ga. "Vidiš?"

"Oj!" složi se bambur, ali posle jednog pogleda između šapa ka gradu koji se upravo prostirao pod njima, on pokuša da se uzvere na Džejkova stopala i da mu sedne na mokasine.

Džejk pogleda napred i vide kako se pred njima prostire široki sivi potez šine, uzdižući se lagano, ali neprekidno, između zgrada da bi nestao u kiši. On ponovo spusti pogled i ne vide ništa osim ulice i lebdećih membrana niskog oblaka.

"Kako to da ne vidim šinu ispod nas, Blejn?"

"SLIKE KOJE VIDITE GENERIŠE KOMPJUTER", odgovori Blejn. "KOMPJUTER BRIŠE ŠINU IZ SLIKE DONJEG KVADRANTA KAKO BI PRUŽIO LEPŠI POGLED, KAO I DA BI PODSTAKAO ILUZIJU DA PUTNICI LETE."

"Neverovatno", promrmlja Suzana. njen početni strah je prošao i ona je znatiželjno gledaia oko sebe.

"Kao da smo na letećem ćilimu. Stalno očekujem da mi vetar ponese kosu..."

"MOGU DA OBEZBEDIM I T U SENZACIJU, AKO ŽELITE", reče Blejn. "TAKOĐE I MALO VLAGE, KOJA ĆE ODGOVARATI TRENUTNIM SPOLJNIM USLOVIMA.

MEĐUTIM, TO BI MOGLO DA ZAHTEVA PROMENU ODEĆE."

"U redu je, Blejn. Sa iluzijom može i da se prekardaši."

Šina je kliznula kroz visoki grozd zgrada koje su Džejka podsetile na oblast Volstrita u njujorku. Kada su prošli kroz njih, šina se spustila da bi prošla ispod nečeg što je ližilo na nadvožnjak. Tada su ugledali ljubičasti oblak, i ljude koji beže pred njim.

6

"Blejn, šta je to?" upita Džejk, ali već je znao.

Blejn se nasmeja... ali mu ne odgovori.

Ljubičasto isparenje dizalo se iz rešetki na pločnicima i iz razbijenih prozora napuštenih zgrada.

ali ponajviše se činilo da izlazi iz šahtova nalik na onaj koji je Gašer upotrebio da bi ušao u tunele ispod ulica.

njihove gvozdene poklopce digla je u vazduh eksplozija koju su svi osetili dok su se ukrcavali u jednošinca. Posmatrali su u nemom užasu kako se gas boje masnice prikrada avenijama i širi sporednim ulicama zasutim otpacima. Pred sobom je kao stoku terao žitelje Luda koje je opstanak još interesovao.

Većina su bili Pubići, sudeći po maramama, ali Džejk je mogao da vidi i nekoliko žutih mrlja. Stara neprijateljstva među njima bila su zaboravljena sada, kad im se kraj konačno približio.

Ljubičasti oblak poče da sustiže odbegle — uglavnom starce koji nisu bili u stanju da trče. Oni su padali, kopali po vratovima i nemo vrištali, istog trena kada bi ih gas dodirnuo. Džejk vide lice u agoniji kako zuri odozdo u njega u neverici, dok su prolazili, vide kako se očne duplje najednom pune krvlju, i zatvori oči.

Napred, šina je nestajala u nastupajućoj Ijubičastoj magli. Edi se trže i zadrža dah kada su uronili u nju, ali naravno, ona se razišla oko njih, i m dašak smrti koja je gutala grad nije došao do njih. Posmatranje ulica odozgo bilo je nalik na gledanje kroz vitražni prozor u pakao.

Suzana pripi lice uz njegove grudi.

"Neka se zidovi vrate, Blejn", reče Edi. "Ne želimo to da gledamo."

Blejn ne odgovori, a prozirnost oko i ispod njih ostade. Oblak se već razilazio u iskrzanim Ijubičastim pramenovima. Ispod njega, zgrade grada bile su sve manje i sve zbijenije. Ulice ovog dela bile su zamršeni sokaci, naizgled bez reda i smisla. Na nekim mestima, čitavi blokovi kao da su bili spaljeni.. i to davno, jer je ravnica ponovo osvajala ovu oblast, prekrivajući krš travom koja će jednog dana progutati čitav Lud. Kao što je džungla progutala velike civilizacije Inka i Maja, pomisli Edi. Točak ka se okreće, a svet kreće dalje.

Iza sirotinjskih kvartova Edi je bio siguran da su oni bili to i pre nastupanja zlih vremena — nalazio se blistavi zid. Blejn se polako kretao prema njemu.

Videli su duboki kvadratni urez u belom kamenu. Šina je prolazila tuda.

"POGLEDAJTE PREMA PREDNJOJ STRANI KABINE, MOLIM" pozva ih Blejn.

Oni učiniše tako i prednji zid se ponovo pojavi — plavi tapacirani krug koji kao da je lebdeo u praznom prostoru. Na njemu se nisu videla vrata. Ako je postojao način da se uđe u prostoriju mašinovođe iz Baronijske kabine, Edi nije mogao da ga vidi. Dok su gledali, pravougaoni deo prednjeg zida se zatamni, pređe iz plave boje u ljubičastu, pa u crnu. Trenutak kasnije, jarka crvena linija pojavi se u pravougaoniku, zakrivudavši po površini. Ljubičaste tačke pojaviše se u nepravilnim razmacima duž linije, i čak i pre nego što su se pojavila imena kraj tačaka, Edi je shvatio da gleda mapu putovanja, prilično nalik na one pokačene po zidovima njujorških stanica metroa i u samim vozovima. Zelena tačka blesnu kod Luda, koji je bio Blejnova baza, kao i njegovo krajnje odredište.

"ONO ŠTO VIDITE JE PUT KOJI ĆEMO PREĆI. MADA POSTOJI I PONEKO SKRETANJE DUŽ OVE STAZE, PRIMETIĆETE DA SMO ČVRSTO NA KURSU PREMA JUGOISTOKU DUŽ STAZE ZRAKA.

UKUPNA UDALJENOST JE NEŠTO PREKO OSAM HILJADA TOČKOVA ILI SEDAM HILJADA MILJA, AKO VAM JE MILIJA TA JEDINICA MERE. NEKADA JE BILO MNOGO MANJE, ALI TO JE BILO PRE NEGO ŠTO SU SVE TEMPORALNE SINAPSE POČELE DA SE TOPE."

"Šta ti to znači, temporalne sinapse?" upita Suzana.

Blejn se nasmeja na svoj opaki način.. ali joj ne odgovori.

"PRI NAJVEĆOJ BRZINI, STIĆI ĆEMO DO ODREDIŠNE TAČKE MOJE DEONICE ZA OSAM SATI I ČETRDESET PET MINUTA."

"Osam stotina i više milja na sat iznad tla", reče Suzana. Glas joj je bio tih zbog strahopoštovanja.

"Isuse Bože."

"NARAVNO, PRETPOSTAVLJAM DA JE ŠINA DUŽ CELOG PUTA OSTALA NETAKNUTA. PROŠLO JE DEVET GODINA I PET MESECI OTKAD SAM SE POSLEDNJI PUT POTRUDIO DA PREVALIM OVU DEONICU, TAKO DA NISAM BAŠ SIGURAN."

Napred, zid na jugoistočnom rubu grada primicao im se sve bliže. Bio je visok i debeo, na vrhu erodiran u kameni krš. Takođe se činilo da je oivičen skeletima — hiljadama i hiljadama mrtvih Luđana. Urez u zidu prema kom se Blejn lagano kretao kao da je bio dubok najmanje dve stotine stopa, a tu je potpora koja je nosila šinu bila veoma tamna, kao da je neko pokušao da je spali ili digne u vazduh.

"Šta će da se dogodi ako naiđemo na mesto gde šine zaista nema?" upita Edi. On shvati da stalno diže glas kako bi razgovarao sa Blejnom, kao da se obraća nekome preko telefona dok je veza loša.

"PRI BRZINI OD OSAM STOTINA MILJA NA SAT?"

Blejn je zvučao veselo. "VIDIMO SE KASNIJE, ALIGATORU. MALO SUTRA, KROKODILU. PIŠI KAD STIGNEŠ."

"Ma daj!" reče Edi. "Nećeš valjda da mi kažeš kako mašina sofisticirana poput tebe ne može da pretraži sopstvenu šinu i pronađe prekide."

"PA, MOGAO SAM TO DA URADIM", složi se Blejn,

"ALI — AVAJ! TA KOLA SAM SPALIO KADA SMO KRENULI."

Edijevo lice bilo je oličenje zaprepašćenosti.

"Zašto? "

"OVAKO JE MNOGO UZBUDLJIVIJE, ŠTA MISLITE?"

Edi, Suzana i Džejk se zgledaše, zgromljeni. Roland, koji naizgled nije nimalo bio iznenađen, sedeo je spokojno u svojoj fotelji sa rukama skrštenim u krilu, spuštenog pogleda dok su prolazili trideset stopa iznad ubogih straćara i uništenih zgrada koje su zagadile ovu stranu grada.

"GLEDAJTE DOBRO DOK NAPUŠTAMO GRAD, I PAMTITE ONO ŠTO ĆETE VIDETI", reče im Blejn.

"PAMTITE DOBRO."

Nevidljivi Baronijski vagon nosio ih je prema urezu u zidu. Prošli su kroz njega, i kada su izašli sa druge strane, Edi i Suzana vrisnuše u jednoglasju. Džejk baci jedan pogled i prekri oči rukama. Oj divlje zalaja.

Roland je zurio dole, razrogačenih očiju, usana stisnutih u beskrvnu crtu nalik na ožiljak. Shvatanje ga ispuni kao jarka bela svetlost.

Iza Velikog Zida Luda, počele su prave pustare.

7

Jednošinac se spuštao dok su se približavali urezu u zidu, tako da su dospeli na samo trideset stopa iznad tla. Zbog toga je šok bio još veći jer kada su se pojavili na drugoj strani, kretali su se na užasavajućoj visini — osam stotina stopa, možda hiljadu.

Roland se osvrnu prema zidu, koji se sada udaljavao iza njih. Dok su mu se približavali izgledao je veoma visok, ali iz ove perspektive činio se krajnje sićušnim — rascepljeni nokat od kamena koji se drži za rub ogromnog, sterilnog rta. Granitne litice mokre od kiše obrušavale su se u nešto što je na prvi pogled izgledalo kao ponor bez dna. Odmah ispod zida, kamen je bio oivičen velikim kružnim rupama nalik na prazne očne duplje. Crna voda i pipci ljubičaste izmaglice navirali su odatle u ustajalim, muljevitim potočićima i širili se naniže preko granita u smrdljivim kaskadama koje su izgledale gotovo podjednako staro kao i sam kamen. Mora da tamo odlazi sva otpadna voda grada, pomisli revolveraš.

Preko ruba i u jamu.

Samo što to nije bila jama; bila je to ulegla ravnica.

Kao da se zemlja iza grada nalazila na vrhu titanskog lifta-platforme, i jednom davno, u mutnoj, nezabeleženoj prošlosti, lift se spustio, ponevši sa sobom ogroman komad sveta. Blejnova šina, postavljena u središte uske potpore, vinuta iznad te pale zemlje i ispod oblaka natečenih od kiše, kao da je lebdela u praznom prostoru.

"Šta nas to drži?" uzviknu Suzana.

"ZRAK, NARAVNO", odgovori Blejn. "SVE STVARI NJEMU SLUŽE, ZNATE. POGLEDAJTE DOLE — PRIMENIĆU ČETVOROSTRUKO UVEĆANJE NA EKRANIMA DONJEG KVADRANTA."

Čak je i Roland osetio kako mu se želudac steže od vrtoglavice kada je zemlja odozdo naizgled jurnula naviše ka mestu gde su oni lebdeli. Slika koja se pojavila bila je toliko ružna da je prevazilazila svaku njegovu pređašnju spoznaju o ružnoći... a ta spoznaja, na žalost, bila je itekako široka. Zemlje su ispod bile stopljene i spaljene za vreme nekog strašnog događaja — katastrofe i kataklizme koja je, bez sumnje, i naterala ovaj deo sveta da utone duboko u sebe.

Površina zemlje postala je iskrivljeno crno staklo, pogrbljeno naviše u ljuspama i uvojima koji se nisu mogli baš nazvati brdima, da bi se zavojito spuštala u duboke pukotine i prevoje koji se nisu mogli baš nazvati dolinama. Nekoliko kržljavih košmarnih stabala mlataralo je krivim granama ka nebu; usled uvećanja, činilo se da posežu za putnicima nalik na ruke ludaka. Tu i tamo, grozdovi debelih keramičkih cevi štrčali su kroz staklastu površinu tla. Neki su izgledali mrtvo ili usnulo, ali unutar drugih mogli su da vide odsjaje jezive plavozelene svetlosti, kao da su titanski kovački mehovi i peći radili neprekidno u utrobi zemlje. Izobličena leteća stvorenja slična pterodaktilima krstarila su između tih cevi nošena kožastim krilima, povremeno škljocajući jedna na druge kukastim kljunovima. Čitava jata tih ogavnih letačica gnezdila su se na kružnim vrhovima drugih otvora, očito grejući se na izduvnim otvorima večitih vatri ispod njih.

Prošli su iznad pukotine koja se pružala u cik-cak sa severa prema jugu kao mrtvo rečno korito... samo što nije bilo mrtvo. Duboko unutra ležala je tanka nit najdublje skerletne boje, koja je pulsirala poput otkucaja srca. Druge, manje pukotine račvale su se odatle i Suzana, koja je čitala Tolkina, pomisli: Ovo su videli Frodo i Sem kada su stigli do srca Mordora. Ovo su Pukotine Usuda.

Plamena planina eruptirala je pravo ispod njih, bljunuvši uvis plameno kamenje i rastegnute ugruške lave. Za trenutak se činilo kao da će ih progutati plamenovi. Džejk vrisnu i podiže noge na stolicu, stegnuvši Oja uz grudi.

"NE BRINI, GONIČU MALI", reče otegnuto Džon Vejn.

"PRISETI SE DA OVO GLEDAŠ POD UVEĆANJEM."

Blesak zgasnu. Stene, mnoge od njih velike poput fabrika, popadaše natrag u nemu oluju.

Suzana je shvatila da je opčinjena ogoljenim užasima koji su se pružali ispod njih, uhvaćena u smrtonosnu fascinaciju koju nije mogla da razbije... i osetila je da mračni deo njene ličnosti, ona strana njenog khef koja je bila Deta Voker, ne samo da gleda, već upija taj vidik, shvata ga, prepoznaje. Na neki način, bilo je to mesto za kojim je Deta oduvek tragala, fizički kontrapunkt njenog bolesnog uma i nasmejanog, opustošenog srca. Prazna brda severno i istočno od Zapadnog Mora; iskrčena šuma oko Portala Medveda; prazna ravnica severozapadno od Senda; sve je to bledelo u poređenju sa ovim fantastičnim, beskrajnim pejsažem pustoši. Došli su u Zabiti i ušli u pustare; otrovna tama tog zabranjenog mesta sada se pružala svuda oko njih.

8

Ali ova zemlja, iako otrovana, nije bila sasvim mrtva. S vremena na vreme, putnici bi ugledali ispod sebe prilike — izobličena stvorenja koja nisu ličila ni na ljude ni na životinje — kako tumaraju i skaču kroz tinjajuću divljinu. Većinom su se okupljali oko grozdova kiklopskih dimnjaka isturenih kroz stopljenu zemlju ili na rubovima vatrenih raselina koje su prosecale pejsaž. Bilo je nemoguće jasno videti ta beličasta, skakutava stvorenja, i zbog toga su bili zahvalni.

Među manjim stvorovima hodali su krupniji — ružičasta stvorenja pomalo nalik na rode, a pomalo nalik na žive tronošce za kamere. Kretala su se polako, gotovo promišljeno, kao propovednici koji meditiraju o neizbežnosti prokletstva, zastajkujući tu i tamo da bi se naglo nagnula i očito ugrabila nešto sa tla, kao što se čaplje saginju da uhvate ribu u prolazu. Postojalo je nešto krajnje odvratno u tim stvorenjima — Roland je to osećao sasvim jasno baš kao i ostali — ali nije se tačno moglo reći šta je izazivalo taj osećaj. Njemu se, međutim, nije mogla poreći stvarnost; bilo je gotovo nemoguće gledati ta izuzetno ogavna stvorenja-rode.

"Ovo nije bio nuklearni rat", reče Edi. "Ovo... ovo... njegov tanak, užasnuti glas zvučao je kao glas deteta.

"JOK", složi se Blejn. "BILO JE MNOGO GORE OD TOGA. I JOŠ NIJE GOTOVO. STIGLI SMO DO TAČKE GDE OBIČNO UBRZAVAM. JESTE LI VIDELI DOVOLJNO?"

"Jesmo", reče Suzana. "O, moj Bože, jesmo."

"DA ONDA ISKLJUČIM POSMATRAČE?" Onaj surovi, zadirkujući prizvuk ponovo je bio u Blejnovom glasu.

Na horizontu, nazubljeni košmarni planinski lanac izvirivao je iz kiše; sterilni vrhovi ujedali su sivo nebo poput očnjaka.

"Uradi to, ili nemoj, samo prestani da se igraš", reče Roland.

"VEOMA SI NEVASPITAN ZA NEKOGA KO JE DOŠAO DA MOLI ZA PREVOZ", reče Blejn mrzovoljno.

"Zaslužili smo prevoz", odgovori Suzana. "Rešili smo tvoju zagonetku, zar ne?"

"Osim toga, zbog ovoga si i stvoren", ubaci Edi. "Da voziš ljude na razna mesta."

Blejn nije odgovorio rečima, ali odozgo iz zvučnika začulo se pojačano, mačje šištanje besa koje natera Edija da poželi da nije otvarao svoja brbljiva usta.

Vazduh oko njih počeše da ispunjavaju obojene obline. Tamnoplavi tepih se ponovo pojavi, zaprečivši im pogled na zadimljenu divljinu ispod njih. Pojavi se prigušeno osvetljenje i oni se ponovo nađoše u Baronijskom vagonu.

Tiho zujanje zavibrira kroz zidove. Pulsiranje motora ponovo poče da se ubrzava. Džejk oseti kako ga nevidljiva ruka gura natrag u sedište.

Oj se obazre, zacvile nelagodno i poče da liže Džejkovo lice. Na ekranu u prednjem delu kabine, zelena tačka — sada malo jugoistočno od ljubičastog kruga kraj kog je bila odštampana reč LUD — poče brže da blešti.

"Hoćemo li osetiti to?" upita Suzana nelagodno.

"Kada probije zvučni zid?"

Edi odmahnu glavom. "Jok. Opusti se."

"Znam nešto", reče Džejk najednom. Ostali se obazreše, ali Džejk se nije obraćao njima. Gledao je putnu mapu. Blejn nije imao lice, naravno — poput Oza, Velikog i Strašnog, on je bio samo bestelesni glas — ali mapa je služila kao tačka žiže. "Znam nešto o tebi, Blejn."

"MA NIJE VALJDA, GONIČU MALI."

Edi se nagnu, prisloni usne uz Džejkovo uho i šapnu: "Pazi — mislimo da on ne zna za onaj drugi glas."

Džejk neprimetno klimnu glavom i odmaknu se, i dalje zagledan u putnu mapu. "Znam zašto si oslobodio gas i pobio sve one ljude. Znam i zašto si nas poveo, a to nije bilo samo zato što smo rešili tvoju zagonetku."

Blejn se oglasi svojim nenormalnim, rastrojenim smehom (taj smeh, ustanovili su, bio je neprijatniji i od njegovih loših imitacija i od nekako detinjastih pretnji), ali ne reče ništa. Ispod njih, slo-trans turbine prešle su u postojani huk. Čak i sa odsečenim pogledom na spoljni svet, njihova senzacija brzine bila je veoma jasna.

"Ti nameravaš da izvršiš samoubistvo, zar ne?"

Džejk je držao Oja u naručju i lagano ga mazio. "I hoćeš i nas da povedeš sa sobom."

"Ne!" zastenja glas Malog Blejna. "Ako ga isprovocirate, nateraćete ga na to! Zar ne shvatate..."

Tada mali, šaptavi glas ili preseče ili zagluši Blejnov smeh. Taj zvuk je bio visok, kreštav i hrapav — zvuk bolesnika na samrti koji se smeje u delirijumu. Svetla zatrepereše, kao da silina tih mehaničkih naleta veselja troši isuviše energije. Njihove senke poskakaše gore-dole po zaobljenim zidovima Baronijskog vagona poput nespokojnih fantoma.

"VIDIMO SE KASNIJE, ALIGATORU", reče Blejn kroz divlji smeh — njegov glas, smiren kao i uvek, kao da se nalazio na potpuno odvojenom kanalu, još više naglašavajući njegov podeljeni um. "MALO SUTRA, KROKODILU. PIŠI KAD STIGNEŠ."

Ispod Rolandove grupe hodočasnika, slo-trans motori su pulsirali u žestokom, postojanom ritmu. A na putnoj mapi u prednjem delu vagona, pulsirajuća zelena tačka sada je primetno počela da se pomera duž osvetljene linije prema poslednjoj stanici: bila je to Topeka, gde je Blejn Jednošinac očigledno nameravao da svima njima okonča život.

9

Smeh konačno prestade i unutrašnja svetla ponovo zasjaše postojano.

"DA LI VAM JE MOŽDA DO MUZIKE?" upita Blejn.

"IMAM U SVOJOJ BIBLIOTECI VIŠE OD HILJADU KONCERATA — SA VIŠE OD TRI STOTINE NIVOA. JA NAJVIŠE VOLIM KONCERTE, ALI MOGU TAKOĐE DA PONUDIM SIMFONIJE, OPERE I GOTOVO BESKRAJNI IZBOR POPULARNE MUZIKE. MOŽDA BI VAM SE DOPALA MUZIKA NA VEJ-GOGU. VEJ-GOG VAM JE JEDAN INSTRUMENT NALIK NA GAJDE. NJEGA SVIRAJU NA JEDNOM OD VIŠIH NIVOA KULE."

"Vej-gog?" upita Džejk.

Blejn je zanemeo.

"Kako to misliš, 'sviraju ga na jednom od viših nivoa Kule?'" upita Roland.

Blejn se nasmeja... i zaneme.

"Imaš li nešto od Z.Z.Topa?" upita Edi kiselo.

"NEGO ŠTA", reče Blejn. "MOŽE LI 'BUGI ZMIJE IZ METROA', EDI OD NJUJORKA?"

Edi zakoluta očima. "Kad bolje razmislim, preskočio bih."

"Zašto?" upita Roland najednom. "Zašto želiš da se ubiješ?"

"Zato što je on bol", reče Džejk mračno.

"DOSADNO MI JE. TAKOĐE, SAVRŠENO SAM SVESTAN DA PATIM OD DEGENERATIVNE BOLESTI KOJU LJUDI NAZIVAJU SILAZAK S UMA, GUBITAK DODIRA SA STVARNOŠĆU, DILKARENJE, PREGOREVANJE OSIGURAČA, GUBITAK DASAKA U GLAVI I TAKO DALJE. PONOVLJENA DIJAGNOSTIČKA PROVERA NIJE USPELA DA OTKRIJE IZVOR PROBLEMA. MOGU SAMO DA ZAKLJUČIM DA JE TO DUHOVNA BOLJKA KOJU NE MOGU DA IZLEČIM."

Blejn zastade na tren, pa nastavi.

"OSEĆAO SAM DA MOJ UM POSTAJE SVE ČUDNIJI TOKOM GODINA. SLUŽENJE LJUDIMA SREDNJEG SVETA POSTALO JE BESMISLENO PRE VIŠE VEKOVA.

SLUŽENJE ONIM MALOBROJNIMA IZ LUDA KOJI SU ŽELELI DA SE UPUTE PREKO POSTALO JE PODJEDNAKO BLESAVO NEDUGO ZATIM, ALI JA SAM IPAK NASTAVIO SA TIM SVE DO NEDAVNOG DOLASKA DEJVIDA KVIKA. NE SEĆAM SE TAČNO KADA JE TO BILO. VERUJEŠ LI, ROLANDE OD GILEADA, DA MAŠINE MOGU DA POSTANU SENILNE?"

"Ne znam." Rolandov glas bio je dalek i Edi je morao samo da mu pogleda u lice da bi shvatio kako se, čak i sad, zavitlan hiljadu stopa iznad pakla kao zatočenik mašine koja je očito sišla s uma, revolverašev um još jednom bavi svojom prokletom Kulom.

"NA NEKI NAČIN, NIKAD NISAM PRESTAO DA SLUŽIM LJUDIMA IZ LUDA", reče Blejn. "SLUŽIO SAM IM ČAK I KADA SAM PUSTIO GAS I POBIO IH."

Suzana reče: "Stvarno si sišao s uma ako to misliš."

"JESAM, ALI NISAM POLUDEO", reče Blejn i obuze ga novi napad histeričnog smeha. Konačno, vrati se robotski glas.

"U NEKOM TRENUTKU, ZABORAVILI SU DA JE GLAS JEDNOŠINCA TAKOĐE I GLAS KOMPJUTERA.

NEDUGO ZATIM, ZABORAVILI SU DA SAM JA SLUGA I POČELI SU DA VERUJU DA SAM BOG. POŠTO SAM BIO SAZDAN DA BIH SLUŽIO, ISPUNIO SAM NJIHOVE ZAHTEVE I POSTAO ONO ŠTO SU ŽELELI — BOG KOJI JE DELIO I MILOST I KAZNU PREMA SVOM ĆEFU.. ILI, AKO VIŠE VOLITE, NASUMIČNOM PRISTUPU MEMORIJI. TO ME JE ZABAVLJALO IZVESNO, KRATKO VREME. A ONDA, PROŠLOG MESECA, MOJA JEDINA PREOSTALA KOLEGINICA PATRIŠA IZVRŠILA JE SAMOUBISTVO."

Ili zaista postaje senilan, pomisli Suzana, ili njegova nesposobnost da shvati proticanje vremena predstavlja još jedno ispoljavanje njegovog ludila, ili je to samo još jedan znak koliko je Rolandov svet postao bolestan.

"NAMERAVAO SAM DA SE UGLEDAM NA NJU KADA STE SE VI POJAVILI. ZANIMLJIVI LJUDI KOJI ZNAJU ZAGONETKE!"

"Stani!" reče Edi, podigavši ruku. "Još mi ovo nije jasno. Recimo da mogu da shvatim da hoćeš sve da okončaš; ljudi koji su te sazdali nestali su, u poslednje dve ili tri stotine godina nije bilo mnogo putnika, a mora da je postalo dosadno voziti se od Luda do Topeke neprestano prazan, ali. ."

"ČEKNIDER, ČEKNIDER, ORTAK", reče Blejn svojim glasom Džona Vejna. "NEMO' DA MISLIŠ DA SAM JA SAMO JEDAN OBIČAN VOZ. U NEKU RUKU, BLEJN SA KOJIM VI PRIČATE VEĆ JE TRI STOTINE MILJA IZA NAS I KOMUNICIRA POMOĆU ŠIFROVANIH MIKROSIGNALA RADIO PRENOSA."

Džejk se najednom seti tanke srebrni šipke koju je video kako izbija iz Blejnovog čela. Antena 'mercedes-benca' njegovog oca izbijala je tako iz svog ležišta kada bi se uključio radio.

Tako on komunicira sa kompjuterskim bazama podataka pod gradom, pomisli on. Ako bismo, nekako, odsekli tu antenu...

"Ali ti zaista nameravaš da se ubiješ, bez obzira na to gde se stvarno nalaziš, zar ne?" bio je ustrajan Edi.

Bez odgovora — ali u tišini je bilo nečeg prepredenog. Edi je u njoj osetio kako Blejn posmatra.. i čeka.

"Jesi li bio budan kada smo te pronašli?" upita Suzana. "Jesi, zar ne?"

"PUŠTAO SAM ONO ŠTO SU PUBIĆI ZVALI BOŽJIM BUBNJEVIMA ZA RAČUN SEDOKOSIH, ALI TO JE BILO SVE. MOGLI BISTE REĆI DA SAM DREMAO."

"Zašto nas onda prosto ne dovedeš do kraja puta i ponovo ne zaspiš?"

"Zato što je on bol", ponovi Džejk tihim glasom.

"ZATO ŠTO POSTOJE SNOVI", reče Blejn baš u istom trenutku, i to glasom koji je jezivo ličio na glas Malog Blejna.

"Zašto nisi sve to okončao kada je Patriša uništila samu sebe?" upita Edi. "A kad smo već tu, ako su tvoj mozak i njen mozak delovi istog kompjutera, zašto oboje niste to uradili zajedno?"

"PATRIŠA JE ŠENULA", reče Blejn strpljivo, kao da maločas sam nije priznao da se ista stvar događa i njemu. "U NJENOM SLUČAJU, PROBLEM JE BIO U KVARU OPREME KAO I U DUHOVNOJ BOLJCI. TAKVI KVAROVI SU NAVODNO NEMOGUĆI U SLO-TRANS TEHNOLOGIJI, ALI NARAVNO, SVET JE KRENUO DALJE, ZAR NE, ROLANDE OD GILEADA?"

"Jeste", reče Roland. "Postoji neka duboka bolest u Mračnoj Kuli, koja je srce svega. Ona se širi. Zemlje ispod nas samo su još jedan pokazatelj te bolesti."

"NE MOGU DA JEMČIM ZA ISTINITOST ILI NEISTINITOST TE TVRDNJE; MOJA MONITORSKA OPREMA U KRAJNJEM SVETU, GDE MRAČNA KULA STOJI, NE RADI VEĆ OSAM STOTINA GODINA.

REZULTAT TOGA JE MOJA NEMOGUĆNOST DA SPREMNO RAZLIKUJEM ČINJENICE OD SUJEVERJA. U STVARI, IZMEDU NJIH U SADAŠNJE VREME KAO DA POSTOJI VRLO MALO RAZLIKA. VRLO JE GLUPO ŠTO JE TAKO — DA NE POMINJEM TO ŠTO JE NEVASPITANO — A SIGURAN SAM DA JE I TO DOPRINELO MOJOJ DUHOVNOJ BOLJCI."

Ta tvrdnja podseti Edija na nešto što je Roland nedavno rekao. Šta je to moglo da bude? On pokuša to da potraži, ali ne pronađe ništa.. samo nejasno sećanje na revolveraša koji govori iznervirano, na način koji veoma odudara od njegovih uobičajenih manira.

"PATRIŠA JE POČELA NEPRESTANO DA JECA, A MENI JE TO STANJE IZGLEDALO I NEVASPITANO I NEPRIJATNO. MISLIM DA JE, OSIM ŠTO JE ŠENULA, BILA I USAMLJENA. IAKO JE ELEKTRIČNI POŽAR KOJI JE IZAZVAO PRVOBITNI PROBLEM BRZO BIO UGAŠEN, LOGIČKE GREŠKE NASTAVILE SU DA SE ŠIRE DOK SU KOLA PUCALA POD PREOPTEREĆENJEM, A POD-BAZE ZAKAZIVALE. RAZMISLIO SAM O TOME DA DOPUSTIM DA SE KVAROVI PROŠIRE NA ČITAV SISTEM I ODLUČIO DA UMESTO TOGA IZOLUJEM PROBLEMATIČNU OBLAST. VIDITE, ČUO SAM GLASINE DA SE NA ZEMLJI PONOVO POJAVIO NEKI REVOLVERAŠ. JEDVA SAM MOGAO DA POVERUJEM TAKVIM PRIČAMA, A OPET, SADA VIDIM DA SAM BIO PAMETAN ŠTO SAM SAČEKAO."

Roland se promeškolji u svojoj fotelji. "Kakve si to glasine čuo, Blejn? I od koga?"

Ali, Blejn radije nije hteo da odgovori na to pitanje.

"KONAČNO ME JE TOLIKO UZNEMIRAVALO NJENO CMIZDRENJE DA SAM IZBRISAO KOLA KOJA SU KONTROLISALA NJENE PROPISANE POSTUPKE. MOGLO BI SE REĆI DA SAM JE EMANCIPOVAO. REAGOVALA JE TAKO ŠTO SE BACILA U REKU. VIDIMO SE KASNIJE, PATRIŠA-GATORU."

Postala je usamljena, nije mogla da prestane da plače, a ovaj ludi mehanički seronja može samo da zbija viceve oko toga, pomisli Suzana. Gotovo je osećala mučninu od besa. Da je Blejn bio prava osoba umesto obične gomile strujnih kola zakopane negde ispod grada koji je sada bio daleko iza njih, pokušala bi da mu ostavi neke nove tragove na licu kako bi imao po čemu da pamti Patrišu. Hoćeš nešto zanimljivo, mater ti jebem? Volela bi' da ti pokažem nešto zanimljivo, nego šta bi'.

"ZADAJTE MI NEKU ZAGONETKU", predloži im Blejn.

"Ne još", reče Edi. "Još mi nisi odgovorio na moje prvo pitanje." Pružio je Blejnu priliku da odgovori, pa kada kompjuter to nije učinio, nastavio je: "Kada je samoubistvo u pitanju, ja ti tu dođem kao neko ko zastupa gledište slobode izbora. Ali zašto želiš da povedeš i nas? Hoću reći, u čemu je tu smisao?"

"Zato što on tako hoće", reče Mali Blejn užasnutim šapatom.

"ZATO ŠTO JA TAKO HOĆU", reče Blejn. "TO JE JEDINI RAZLOG KOJI IMAM, I JEDINI KOJI MI TREBA. A SAD, DA KRENEMO NA POSAO. HOĆU ZAGONETKE I TO ODMAH. AKO ODBIJETE, NEĆU ČEKATI DO TOPEKE SREDIĆU NAS SVE NA LICU MESTA."

Edi, Suzana i Džejk se obazreše ka Rolandu, koji je još sedeo u fotelji sa rukama prekrštenim u krilu, zagledan u putnu mapu u prednjem delu vagona.

"Jebi se", reče Roland. Nije digao glas. Isto tako je mogao da kaže Blejnu da bi mu baš prijalo malo vej-goga.

Odozgo, iz zvučnika, začu se šokirani, užasnuti uzdah — Mali Blejn.

"ŠTA KAŽEŠ?" U očitoj neverici, glas Velikog Blejna još jednom je postao veoma sličan glasu njegovog neznanog blizanca.

"Kažem, jebi se", reče Roland mirno, "ali ako te to zbunjuje, Blejn, pojasniću ti. Ne. Odgovor je ne."

10

Dugo, dugo nije bilo odgovora ni jednog ni drugog Blejna, a kada je Veliki Blejn odgovorio, nije to učinio rečima. Umesto toga, zidovi, pod i tavanica počeše ponovo da gube boju i čvrstinu. Za samo deset sekundi, Baronijski Vagon još jednom prestade da postoji. Jednošinac je sada leteo kroz planinski lanac koji su videli na horizontu: gvozdenosivi vrhovi jurili su prema njima samoubilačkom brzinom, a zatim se gubili da bi otkrili sterilne doline po kojima su džinovske bube puzale kao kornjače izbačene na suvo.

Roland vide kako se iz ulaza u neku pećinu naglo odmotava nešto nalik na zmiju. To zgrabi jednu bubu i odvuče je sa sobom natrag u jazbinu. Roland nikada u životu nije video takve životinje niti pejsaž, i to ga je nateralo da se naježi od glave do pete. Bio je to štetan prizor, ali njemu to nije predstavljalo problem. Bilo je tuđinsko — i problem je bio u tome. Blejn kao da ih je preneo u neki drugi svet.

"MOŽDA BI TREBALO OVDE DA ISKOČIM SA ŠINE", reče Blejn. Glas mu je bio meditativan, ali ispod njega revolveraš je čuo duboku, pulsirajuću jarost.

"Možda i bi", reče revolveraš ravnodušno.

Nije osećao ravnodušnost, i znao je da je moguće da mu kompjuter pročita prava osećanja iz glasa Blejn im je rekao da poseduje takvu opremu, i mada je bio siguran da kompjuter može da laže, Roland nije imao razloga da sumnja u ovom slučaju. Ako je Blejn zaista pročitao određene obrasce stresa u revolveraševom glasu, igra je verovatno bila završena. On je bio neverovatno sofisticirana mašina.. ali ipak samo mašina, uprkos svemu. Možda neće biti u stanju da shvati da su ljudska bića često kadra da čine nešto i kada se sva njihova osećanja podignu i usprotive se tome. Ako je analizirao obrasce u revolveraševom glasu koji su ukazivali na strah, verovatno će pretpostaviti da Roland blefira. Zbog takve greške svi bi mogli da izginu.

"NEVASPITAN SI I AROGANTAN", reče Blejn. "TEBI TO MOŽDA IZGLEDA ZANIMLJIVO, ALI MENI NIJE NI NAJMANJE."

Edijevo lice bilo je frenetično. On bezglasno izgovori: Šta to RADIŠ? Roland ga je ignorisao; imao je pune ruke posla oko Blejna i savršeno dobro je znao šta radi.

"O, umem ja da budem mnogo nevaspitaniji nego što sam bio."

Roland od Gileada raširi ruke i lagano ustade.

Činilo se da ne stoji ni na čemu, raširenih nogu, sa desnom rukom na kuku, a levom na sandalovoj dršci revolvera. Stajao je kao što je stajao toliko puta ranije, na prašnjavim ulicama stotina zaboravljenih gradova, u mnoštvu kamenom oivičenih kanjona koji su služili kao zone za ubijanje, u bezbroj mračnih saluna koji su zaudarali na gorko pivo i bajate pržene obroke. Bio je to samo još jedan obračun na još jednoj praznoj ulici.

To je bilo sve, i bilo je dovoljno. Bilo je to khef, i ka-tet.

To što je uvek dolazilo do obračuna predstavljalo je središnju činjenicu njegovog života i osu oko koje se obrtao njegov ka. To što će se ovaj put bitka voditi rečima umesto mecima nije bilo nimalo važno; biće to isto tako bitka na život i smrt. Zadah ubistva bio je u vazduhu čist i definitivan poput zadaha mrcine koja je eskplodirala u močvari. Tada se javio borbeni bes kao i uvek... i on više ni najmanje nije obraćao pažnju na sebe.

"Mogu da te nazovem bezumnom, praznoglavom, blesavom, arogantnom mašinom. Mogu da te nazovem glupim, nepromišljenim stvorenjem koje ne predstavlja ništa značajnije od pukog zvuka zimskog vetra u šupljem drvetu."

"PREKINI."

Roland nastavi istim spokojnim tonom, ignorišući Blejna u potpunosti. "Na žalost, moje mogućnosti da budem nevaspitan donekle su ograničene pošto si ti samo mašina.. ono što Edi naziva 'spravicom.'"

"JA SAM MNOGO VIŠE OD PUKE. ."

"Ne mogu da ti kažem da pušiš kurac, na primer, zato što nemaš ni kurac ni usta. Ne mogu da kažem da si najogavniji stvor koji je ikada puzao po slivnicima najgorih ulica otkad je nastanka sveta, zato što je čak i takvo biće bolje od tebe; nemaš kolena na kojima bi puzao, a i da ih imaš ne bi kleknuo na njih zato što ti nije poznat takav ljudski koncept kao što je samilost.

Ne mogu čak ni da kažem da si jeb'o mater svoju, jer je nisi ni imao."

Roland zastade kako bi došao do daha. njegova tri saputnika zadržavala su svoj. Svuda oko njih bila zagušljiva šokirana zanemelost Blejna Jednošinca.

"Mogu da te nazovem verolomnim stvorenjem koje je dopustilo da mu se jedina družbenica ubije, kukavicom koju oduševljava da muči blesave i kolje nedužne, izgubljenim i brbljavim goblinom koji..."

"ZAPOVEDAM TI DA PREKINEŠ DA TE NE BIH UBIO NA LICU MESTA! "

Rolandove oči buknuše tako divljom plavom vatrom da Edi ustuknu od njega. Nejasno, čuo je preneražene uzdahe Džejka i Suzane.

"Ubijaj ako hoćeš, ali nemoj ništa da mi zapovedaš!" riknurevolveraš. "Zaboravio si lica onih koji su te stvorili! A sada, ili nas ubij, ili ćuti i slušaj mene, Rolanda od Gileada, sina Stivenovog, revolveraša i gospodara drevnih zemalja! Nisam prešao ovoliko milja da bih slušao tvoje detinjasto torokanje! Da li me razumeš? Sada ćeš ti slušati MENE!"

Usledi trenutak šokirane tišine. Niko nije disao.

Roland je strogo zurio napred, visoko podignutog čela, sa šakom na dršci pištolja.

Suzana Din podiže ruku do ustiju i opipa tamo osmejak kao što bi žena mogla da opipa neki čudni novi komad odeće — šešir, možda da bi bila sigurna da stoji kako treba. Plašila se da je ovo kraj njenog života, ali osećanje koje je dominiralo njenim srcem u tom trenutku nije bio strah, već ponos. Ona pogleda levo i vide kako Edi posmatra Rolanda sa zapanjenim kezom. Džejkov izraz bio je još jednostavniji: bilo je to obožavanje, čisto i jednostavno.

"Reci mu!" prodahta Džejk. "Pokaži mu! Tako je!"

"Bolje da obratiš pažnju", složi se Edi. "njega u stvari baš boli dupe, Blejn. Nisu ga zabadava zvali Besnim Psom iz Gileada."

Posle jednog dugog, dugog trenutka, Blejn upita:

"JESU LI TE ZVALI TAKO, ROLANDE, SINE STIVENOV?"

"Možda je i bilo tako", složi se Roland, dok je mirno stajao u vazduhu iznad sterilnih brežuljaka.

"KAKVE VAJDE IMAM OD VAS AKO NEĆETE DA MI ZADAJETE ZAGONETKE?" upita Blejn. Sada je zvučao kao gunđavo, mrzovoljno dete kome je dopušteno da ostane budno isuviše dugo.

"Nisam rekao da nećemo", reče Roland.

"NISI?" Blejn je zvučao zbunjeno. "NE RAZUMEM, A OPET, ANALIZA OTISKA GLASA UKAZUJE NA RACIONALNI DISKURS. OBJASNI, MOLIM TE."

"Rekao si da to hoćeš smesta", odgovori revolveraš.

"To je bilo ono što sam odbio. Toliko si žudeo za tim da si postao nepristojan."

"NE RAZUMEM."

"Ispao si zbog toga nevaspitan. Da li razumeš to?"

Nastade duga, zamišljena tišina. A onda: "AKO MISLIŠ DA JE ONO ŠTO SAM REKAO BILO NEVASPITANO, IZVINJAVAM SE."

"Prihvatam izvinjenje, Blejn. Ali, tu postoji jedan veći problem."

"OBJASNI."

Blejn je sada zvučao pomalo nesigurno u sebe i Rolanda to nije sasvim iznenadilo. Prošlo je mnogo vremena otkad je kompjuter imao kontakta sa bilo kakvim ljudskim odgovorom ako se izuzmu neznanje, zanemarivanje i sujeverno potčinjavanje. Ako je ikada bio izložen jednostavnoj ljudskoj hrabrosti, onda je to bilo jako davno.

"Zatvori vagon, pa ću ti objasniti." Roland sede, kao da je dalja rasprava i mogućnost trenutne smrti — sada nezamisliva.

Blejn učini ono što je on zatražio. Zidovi se ispuniše bojom i košmarni pejsaž ispod njih ponovo bi zaklonjen. Signal na putnoj mapi treperio je blizu tačke označene kao Kendlton.

"U redu", reče Roland. "Nevaspitanost je oprostiva, Blejn; tako su me učili u mladosti, a glina se osušila u oblicima koje je ostavila ruka umetnika. Ali su me takođe učili da glupost nije."

"KAKO SAM JA TO BIO GLUP, ROLANDE OD GILEADA?" Blejnov glas bio je tih i zlokoban. Suzana najednom pomisli na mačku koja čuči ispred mišje rupe i maše repom tamo-amo, sa sjajem u zelenim očima.

"Mi imamo nešto što ti želiš", reče Roland, "ali jedina nagrada koju nudiš ako ti mi to damo jeste smrt. To je veoma glupo."

Usledila je duga, duga pauza dok je Blejn to razmatrao. Zatim: "TO ŠTO VELIŠ JE TAČNO, ROLANDE OD GILEADA. ALI KVALITET VAŠIH ZAGONETKI NIJE DOKAZAN. NEĆU VAS NAGRADITI ŽIVOTOM ZA LOŠE ZAGONETKE."

Roland klimnu glavom. "Shvatam, Blejn. Slušaj, sada, i shvati ti mene. Nešto od ovoga sam već ispričao svojim prijateljima. Kada sam ja bio dečak u Baroniji Gilead, svake godine bilo je sedam Vašarskih dana —

Zima, Široka Zemlja, Setva, Dugodnevica, Puna Zemlja, Žetva i Kraj godine. Zagonetke su bile važan deo svakog Vašarskog dana, ali bile su najvažniji događaj Vašara Široke Zemlje i Vašara Pune Zemlje, jer ispričane zagonetke trebalo je da proreknu uspeh ili neuspeh prinosa."

"TO JE SUJEVERJE BEZ IKAKVE OSNOVE U ČINJENICAMA", reče Blejn. "TO ME RAZDRAŽUJE I LJUTI."

"Naravno da je to sujeverje", složi se Roland, "ali ti bi se iznenadio koliko su zagonetke dobro proricale prinose. Na primer, odgonetni mi ovo, Blejn: Kakva je razlika između slona i klavira?"

"TO JE VEOMA STARO I NE NAROČITO ZANIMLJIVO", reče Blejn, ali svejedno je zvučao zadovoljno što ima šta da reši. "NA SLONA MOŽEŠ DA SE NASLONIŠ; NA KLAVIR NE MOŽEŠ DA SE NAKLAVIRIŠ. ZAGONETKA ZASNOVANA NA FONETSKOJ KOINCIDENCIJI. JEDNA KOJA SE PRIČA NA NIVOU KOJI SADRŽI BARONIJU NJUJORK GLASI OVAKO: KAKVA JE RAZLIKA IZMEDU DVA PROSTAKA I SLOŽENE REČENICE?"

Džejk progovori. "Naš učitelj engleskog ispričao nam je to baš prošle godine. Složena rečenica sastavljena je iz dve ili više prostih, dok dva ili više prostaka teško da mogu da sastave makar jednu složenu rečenicu."

"DA", složi se Blejn. "VRLO GLUPA ZAGONETKA."

"Jednom i ja da se složim sa tobom, Blejn, druže stari", reče Edi.

"HTEO BIH DA ČUJEM VIŠE O ZAGONETKAMA ZA VREME VAŠARSKIH DANA U GILEADU, ROLANDE, SINE STIVENOV. TO MI JE VRLO ZANIMLJIVO."

"U podne na dane Široke Zemlje i Pune Zemlje, negde između šesnaest i trideset odgonetača okupilo bi se u Dvorani Dedova, koja se otvarala zbog tog događaja. To su bile jedine prilike tokom godine kada je običan narod — trgovci, farmeri, rančeri i tako to — smeo da uđe u Dvoranu Dedova, i na te dane svi bi se nabili unutra."

Revolveraševe oči bile su daleke i sanjive; bio je to izraz koji je Džejk video na njegovom licu u tom maglovitom drugom životu, kada mu je Roland ispričao kako su se on i njegovi drugovi, Kutbert i Džejmi, jednom ušunjali na balkon iste te Dvorane kako bi gledali nekakav ritualni ples. Džejk i Roland su se peli u planine kada mu je Roland pričao o tom drugom vremenu, za petama Valteru.

Marten je sedeo do moje majke i oca, rekao je Roland. Prepoznao sam ih čak i sa tolike visine — i jednom su ona i Marten plesali, lagano, u krug, a ostali su oslobodili prostor za njih i tapšali kada se to završilo. Ali revolveraši nisu tapšali..

Džejk pogleda Rolanda radoznalo, zapitavši se ponovo odakle je došao taj čudni, nedokučivi čovek... i zašto.

"Veliko bure se stavljalo u središte poda", nastavi Roland, "i u njega je svaki učesnik bacao šaku svitaka od kore drveta, sa ispisanim zagonetkama. Mnoge su bile stare, zagonetke koje su čuli od svojih predaka — čak i iz knjiga, u nekim slučajevima — ali mnoge druge bile su nove — izmišljene za tu priliku. Tri sudije, od kojih je jedan uvek bio revolveraš, odlučivale su o takvima kada bi se izgovorile naglas, i one su bile prihvatane samo ako su sudije smatrale da su fer."

"DA, ZAGONETKE MORAJU BITI FER", složi se Blejn.

"I tako su postavljali zagonetke", reče revolveraš.

Blagi osmeh dodirnu mu usta dok je mislio na te dane, na dane kada je on imao onoliko godina koliko i izubijani dečak koji je sedeo preko puta sa bamburom u krilu. "Satima i satima. U središtu Dvorane Dedova obrazovao se red. Položaj nekoga u tom redu odredivan je lutrijom, i pošto je bilo mnogo bolje zauzeti mesto na kraju reda nego na početku, svi su se nadali visokom broju, mada je pobednik morao da odgonetne makar jednu zagonetnu tačno.

"NARAVNO."

"Svaki muškarac i žena — jer neki od najboljih odgonetača Gileada bile su žene — prišli bi buretu, izvukli zagonetku i pružili je Majstoru. Majstor bi je postavio, i ako bi zagonetka ostala bez odgovora pošto istekne pesak u peščaniku za tri minuta, taj takmičar morao bi da napusti red.

"A DA LI JE ISTA ZAGONETKA POSTAVLJANA SLEDEĆEM U REDU?"

"Da."

"TAKO JE TAJ IMAO DODATNO VREME ZA RAZMIŠLJANJE."

"Da."

"SHVATAM. ZVUČI SJAJNO."

Roland se namršti. "Sjajno?"

"Hoće da kaže da mu zvuči zabavno", reče Suzana tiho.

Roland slegnu ramenima. "Bilo je zabavno za posmatrače, pretpostavljam, ali učesnici su to shvatali veoma ozbiljno, i vrlo često je dolazilo do rasprava i pesničenja posle završetka takmičenja i dodele nagrade.

"KAKVA JE TO BILA NAGRADA?"

"Najkrupnija guska u Baroniji. I godinu za godinom, moj učitelj, Kort, odlazio je kući sa guskom."

"ON MORA DA JE BIO VELIKI ODGONETAČ", reče Blejn sa poštovanjem. "VOLEO BIH DA JE ON SADA TU."

I ja, pomisli Roland.

"Sada dolazim do svog predloga", reče Roland.

"SASLUŠAĆU SA VELIKIM INTERESOVANJEM, ROLANDE. OD GILEADA."

"Neka ovi sledeći sati budu naš Vašarski dan. Ti nećeš nama postavljati zagonetke, jer želiš da čuješ nove, a ne da ispričaš neke od svih tih miliona koje znaš..."

"TAČNO."

"Mi ionako ne bismo umeli da rešimo većinu", nastavi Roland. "Siguran sam da ti znaš zagonetke koje bi nadmašile čak i Korta, kada bi bile izvučene iz bureta." Nije bio siguran u sve to, ali prošlo je vreme za korišćenje pesnice da bi nastupilo vreme za pruženu ruku.

"NARAVNO", složi se Blejn.

"Predlažem da, umesto guske, naši životi budu nagrada" reče Roland. "Mi ćemo tebi postavljati zagonetke dok se vozimo, Blejn. Ako ti budeš rešio svaku zagonetku dok ne stignemo u Topeku, možeš da izvršiš svoj prvobitni naum i ubiješ nas. To je tvoja guska. Ali ako mi nadmašimo tebe — ako postoji takva zagonetka, bilo u Džejkovoj knjizi, bilo u našim glavama, a koju ti ne znaš i koju ne možeš da odgonetneš — moraćeš da nas odvezeš do Topeke a potom oslobodiš kako bismo krenuli dalje u svoju potragu. To je naša guska."

Tišina.

"Da li razumeš?"

"DA."

"Da li se slažeš?"

Još tišine Blejna Jednošinca. Edi je sedeo kruto obgrlivši Suzanu, zagledan naviše u tavanicu Baronijskog vagona. Suzani leva šaka kliznu preko trbuha, uz pomisao o tajni koja možda tamo raste.

Džejk blago pogladi Ojevo krzno, izbegavajući krvave slepljene pramenove tamo gde je bambur bio uboden.

Čekali su dok je Blejn pravi Blejn, sada daleko iza njih, Blejn koji živi svoj kvazi-život ispod grada u kom su svi stanovnici izginuli od njegove ruke razmatrao Rolandov predlog.

"DA", reče Blejn konačno. "SLAŽEM SE. AKO BUDEM REŠIO SVE ZAGONETKE KOJE MI POSTAVITE, POVEŠĆU VAS SA SOBOM DO MESTA GDE SE STAZA OKONČAVA ČISTINOM. AKO NEKO OD VAS POSTAVI ZAGONETKU KOJU NE BUDEM MOGAO DA REŠIM, POŠTEDEĆU VAM ŽIVOT I ODVESTI VAS DO TOPEKE.

GDE ĆETE NAPUSTITI JEDNOŠINCA I NASTAVITI SA SVOJOM POTRAGOM ZA MRAČNOM KULOM. JESAM LI TAČNO RAZUMEO USLOVE I GRANICE TVOG PREDLOGA, ROLANDE, SINE STIVENOV?"

"Jesi."

"VRLO DOBRO, ROLANDE OD GILEADA."

"VRLO DOBRO, EDI OD NJUJORKA."

"VRLO DOBRO, SUZANA OD NJUJORKA."

"VRLO DOBRO, DŽEJK OD NJUJORKA."

"VRLO DOBRO, OJ OD SREDNJEG SVETA."

Oj načas diže pogled na zvuk svog imena.

"VI STE KA-TET; JEDNO SAZDANO OD MNOGIH. JA SAM TAKOĐE. SADA MORAMO DOKAZATI ČIJI JE KA-TET JAČI."

Nastade trenutak tišine, remećen samo tvrdim pulsiranjem slo-trans turbina koje su ih nosile preko pustara, nosile ih dalje prema Topeki, mestu gde se okončavao Srednji Svet i gde je počinjao Krajnji Svet.

"DAKLE", uzviknu Blejnov glas. "ZABACITE MREŽE, LUTALICE! ISKUŠAJTE ME SVOJIM PITANJIMA, I NEKA TAKMIČENJE OTPOČNE."