Mračna kula IV
Čarobnjak i staklo
Stephen King

Wizard and Glass

Stephen King, 1997

PRVA KNJIGA

Ova knjiga posvećena je Džuli Jugli i Marši De Filipo. One su zadužene za elektronsku poštu koja je poslednjih nekoliko godina prepuna pisama o Rolandu od Gileada revolverašu. U suštini, Džuli i Marša su zaslužne što sam se vratio za kompjuter. Džuli, ti si bila najupornija, stoga je tvoje ime na prvom mestu.

UVOD

1.

Kada sam napunio devetnaest (i još nekoliko sitnica)

U vreme kada sam ja napunio devetnaest godina (inače važan broj u pričama koje slede), hobiti su bili normalne visine.

Otprilike desetak devojaka u fazonu Meri Popins valjalo se u blatu na farmi Maksa Jasgura tokom velikog muzičkog festivala u Vudstoku, duplo manje Froda i bezbroj hipika koji su ličili na Gandalfa. Tolkinov „Gospodar prstenova" bio je u to vreme neverovatno popularan i budući da nikada nisam posetio Vudstok (recimo da mi je žao), pretpostavljam da sam bar upola bio hipik. Dovoljno za jednog zaljubljenika u knjige, koji ih je pročitao na tone. Serijal „Mračna Kula", kao i većina romana iz žanra fantastike čiji su autori muškarci i žene moje generacije („Hronike" Tomasa Kovenanta Stivena Donaldsona i „Mač od Sanare" Terija Bruksa, da spomenem samo dva), zapravo su napisani po uzoru na Tolkina.

Međutim, iako sam 1966. i 1967. godine intenzivno čitao knjige, nisam ih pisao. Reagovao sam (sa skoro dirljivom svrsishodnošču) na izlive Tolkinove mašte, ambiciozno pretočene u štivo, ali sam ipak želeo da napišem sopstvene priče, jer da sam to učinio tada, verovatno bih napisao njegove. To bi, kao što je pokojni Triki Dik Nikson voleo da kaže, bilo veoma pogrešno. Zahvaljujući gospodinu Tolkinu, dvadeseti vek je dobio sve potrebne vilenjake i čarobnjake.

Godine 1967, nisam imao predstavu o tome kako će izgledati moja priča, ali to nije ni bilo važno; optimistički sam očekivao da ću je već nekako prepoznati kada je sretnem na ulici. Napunio sam devetnaest, i bio sam arogantan. Svakako dovoljno arogantan da znam da ću još malo sačekati na svoja nadahnuća i svoja remek-dela (bio sam ubeđen da će ih biti). U tim godinama mi se arogancija činila normalnom pojavom; vreme me još nije bilo načelo na onaj svoj pritajen i podmukao način. Ono vam oduzme kosu i vitalnost, kao što kaže popularna kantri pesmica, iako vam zapravo oduzme i više od toga. Te 1966. i 1967. godine to nisam znao, a i da jesam, ne bi me doticalo. Mogao sam da zamislim, jedva, kako je imati četrdeset godina, ali pedeset? Teško. Šezdeset? Nikako. Šezdeset nije dolazilo u obzir. Tako je to kada imate devetnaest. U tom uzrastu obično tvrdite: Čuvaj se, svete, pušim TNT i cugam dinamit, i zato mi se sklanjaj s puta - stiže Stivi.

Devetnaest godina je sebično doba, u kojem se mnogi osećaju usko ograničenim. Lično sam posedovao široke poglede na svet, i to mi je mnogo značilo. Bio sam veoma ambiciozan i to mi je davalo podstrek.

Imao sam pisaću mašinu od koje se nisam razdvajao, seljakajući se iz jednog smrdljivog stana u drugi, sa neizostavnom paklicom cigareta u džepu i osmehom na licu. Kompromisi srednjeg doba bili su daleki; uvredljiva starost bila je s druge strane horizonta. Baš kao i protagonista u pesmi Boba Sigera, kojeg sada rabe u reklamama za kamionete, osećao sam se beskrajno moćno i beskrajno optimistično; džepovi su mi bili prazni, glava puna stvari koje sam želeo da kažem, a srce puno priča koje sam želeo da ispričam.To sada zvuči otrcano, ali tada je osećaj bio fantastičan. Vrlo kul. Želeo sam da srušim sve odbrambene mehanizme svojih čitalaca, da ih pocepam, obljubim, i zauvek ih promenim samo svojom pričom. Osećao sam se dovoljno moćnim da to izvedem. Činilo mi se da sam stvoren za te stvari.

Koliko ovo zvači uobraženo? Mnogo ili malo? U svakom slučaju, neću da se izvinjavam. Imao sam devetnaest godina. Tada nisam imao nijednu sedu u bradi. Posedovao sam tri para farmerki, jedan par patika, ideju da je svet moja ostriga, i ništa što se dogodilo u narednih dvadeset godina nije dokazalo bilo šta suprotno. A onda, negde u trideset devetoj godini života, pojavili su se problemi: piće, droga, saobraćajka koja je donekle obogaljila moj hod (između ostalog). Pisao sam o njima nadugačko i naširoko, pa nije potrebno da ih i sada pominjem. Uostalom, svejedno vam je, zar ne? Svet pre ili kasnije pošalje svoju zlokobnu patrolu ne bi li usporio vaš progres i pokazao vam ko je gazda. U ovom trenutku ste nesumnjivo shvatili da ste se već susreli sa svojom (ili vam to tek predstoji); dakle, ja svoju jesam i siguran sam da će se vratiti. Znaju gde živim. Taj drkoš, zli poručnik, zakleti neprijatelj zanesenjaštva, ponosa, zabave, ambicije, glasne muzike i svega svojstvenog devetnaestoj.

Ali i dalje mislim da je to prilično dobar uzrast. Možda najbolji. U stanju ste da zujite celu noć, a kada muzika zamre i pivo izvetri, mozak vam i dalje radi punom parom. Sanjate velike snove. Zli patroldžija će vas jednog dana sigurno uhvatiti, i ako se izvučete, zaboga, preostaće vam samo da podignete i zakopčate pantalone kada završi sa vama. „Daj sledećeg!" zaurlaće, i odmarširati sa spiskom u ruci. Stoga, malo arogancije (ili možda mnogo) nije na odmet, iako vas je majka sigurno učila drugačije. Moja jeste. Ponos uvek prethodi padu, Stivene, govorila je... a onda sam otkrio, negde kada sam napunio 2x19 godina, da na kraju ipak padate. Ili vas već neko gurne u jarugu. U devetnaestoj mogu da vas kazne zbog konzumiranja alkohola na javnom mestu, i vaš tužni čin (i još tužniju zadnjicu) izbace iz kafića na ulicu, ali ne mogu da vas kazne ako slikate prirodu, pišete pesmu ili pričate priču; i zato, za ime boga, ako pripadate veoma mladoj čitalačkoj publici, ne dozvolite da vas stariji ili umišljeno napredniji od vas ubede u suprotno. Naravno da nikada niste bili u Parizu. Ne, nikada niste trčali sa bikovima u Pamploni. Da, vi ste nikogović koji do pre tri godine nije imao nijednu dlaku ispod pazuha, pa šta? Ako na vreme ne dignete nos, kako ćete pokazati koliko vredite kada odrastete? Moj vam je savet: pustite da vas nosi, bez obzira na to šta vam drugi kažu; sedite i popušite to luče.

2.

Mislim da postoje dve vrste pisaca, i da se to odnosi i na onu vrstu poletarca kakav sam i sam bio do 1970. godine. Oni koji streme ka višoj književnosti ili "ozbiljnijoj" strani pisanja ispituju svaku moguću temu, postavljajući sebi pitanje: Šta bi moglo da mi znači pisanje ove vrste? Oni čija je sudbina (ili ka, ako više volite) da pišu popularne romane, često sebi postavljaju drugačije pitanje: Šta bi ovakva vrsta pisanja mogla da znači drugima? "Ozbiljan" pisac traži odgovore i rešenja za sebe; "popularan" pisac brine za svoju publiku. Obe vrste su podjednako sebične. Upoznao sam gomilu i jednih i drugih pa ću se prema tome i rukovoditi.

U svakom slučaju, verujem da sam još u devetnaestoj prepoznao priču o Frodu i njegovim naporima da se oslobodi Izvesnog Velikog Prstena kao nečeg što pripada drugoj grupaciji. Bile su to avanture pretežno britanske družine hodočasnika, smeštene u ambijent bledunjave nordijske mitologije. Svidela mi se ideja pohoda, oduševila me je, zapravo, ali me uopšte nije zanimao neki od Tolkinovih stamenih, seljačkih likova (ne kažem da mi se nisu svideli zato što jesu), niti šumovita skandinavska scenografija. Da sam krenuo u tom pravcu, grdno bih se prevario.

Tako sam sačekao kraj 1970. godine, kada sam napunio dvadeset drugu, prve sede su mi prošarale bradu (bojim se da su dve i po paklice cigareta na dan imale neke veze s tim), ali u dvadeset drugoj to sebi možete da priuštite. Kada imate dvadeset dve, vreme je još na jednoj strani, iako vas stari zli patrolni oficir iz komšiluka i dalje povremeno saleće pitanjima.

Tada sam, u skoro potpuno praznoj bioskopskoj sali (Dragulj, u Bengoru, okrug Mejn, ako vam to nešto znači), gledao film Serđa Leonea, „Dobar, loš, ružan". Na polovini projekcije shvatio sam da ono što želim da pišem sadrži Tolkinov osećaj za pohod i magiju, ali u ambijentu Leoneovog skoro veličanstvenog Zapada. Ako ste ovaj bizarni kaubojac gledali na televiziji, nećete razumeti o čemu govorim, bez uvrede, u pravu sam. Na bioskopskom platnu, projektovan kroz odgovarajući "panavižn" objektiv, u savršenom jedinstvu slike, zvuka i pokreta, bilo je to remek-delo u rangu Ben Hura. Klint Istvud, koščat i mršav, obraza zaraslih u jake čekinje, na platnu je poprimao razmere omanje bandere. Bore oko usana Lija Van Klifa bile su duboke kao kanjoni, tako da je u svakoj od njih mogla da se šćućuri po jedna pukotina (vidi "Čarobnjak i staklo").

Pustinja je izgledala kao da se prostire do kraja orbite planete Neptun.

Burence svakog pištolja povremeno bi zinulo kao tunel.

Ono što sam želeo više od ambijenta bio je osećaj epske, apokaliptične veličine. Činjenica da Leone nije imao pojma o američkoj geografiji (prema jednom od likova, Čikago se nalazio u blizini Finiksa, u Arizoni), davala je filmu šmek fantastične dislociranosti. U naletu entuzijazma, onog kojeg može da proizvede samo mlada osoba, mislim, želeo sam da napišem ne samo dugačku knjigu već najduži popularni roman u istoriji.

Nisam uspeo u tome, ali smatram da sam proizveo adekvatan vajb; serijal „Mračna Kula", sastavljen iz sedam delova, zaista čini jednu priču, i prva četiri dela zauzimaju malo jače od četiri hiljade strana štampanog papira, dok se poslednja tri dela protežu na dve i po hiljade stranica. Ne pokušavam da naglasim kako dužina nema nikakve veze sa kvalitetom, već samo kažem da sam želeo da napišem remek-delo, u čemu sam, na neki način, i uspeo. Ako me pitate zašto sam to želeo, ne bih umeo da vam odgovorim. Možda zato što odrasli Amerikanci to tako rade: zidaju najviše, kopaju najdublje, pišu najduže. A šta je sa zbunjenim češkanjem po glavi u iščekivanju nadahnuća? Čini mi se da je to takođe pitanje amerikanštine. Na kraju se sve svodi na rečenicu: Tada je to zvučalo kao dobra ideja.

3.

Još jedna stvar u vezi sa devetnaestom koja izuzetno prija: mislim da je to uzrast kada se mnogi od nas nekako zakopaju (mentalno i emotivno, ako ne i fizički). Godine prolaze, i onda jednog dana uhvatite sebe kako se krajnje zgroženi gledate u ogledalu. Otkud ove bore na mom licu? pitate se. Kako se stvorio ovaj stomak? Dođavola, imam samo devetnaest!

Koncept nije nimalo originalan, mada ni na koji način ne umanjuje začuđenost.

Vreme vam provlači sede kroz kosu i bradu, vreme vam oduzima vitalnost, ali dok god razmišljate, bili vickasti ili ne, to vam ide u prilog.

Logična strana vaše ličnosti to dobro zna, ali srce odbija da u to poveruje.

Ako imate sreće, saobraćajac koji vam piše kaznu zbog prebrzog života i preteranog uživanja u njemu, istovremeno vam poklanja dozu mirišljavih soli.To je manje-više ono što se pred kraj dvadesetog veka meni dogodilo.

U obliku „plimut" kamioneta koji me je gurnuo u jarugu nadomak mog rodnog grada.

Otprilike tri godine posle nesreće, potpisivao sam knjigu „Bjuik 8" u knjižari u Dirbornu, u Mičigenu. Kada je jedan od prisutnih došao na red, rekao mi je kako mu je veoma, veoma drago što sam preživeo. (Često mi to govore, što definitivno zvuči suprotno od "Zašto, dođavola, nisi poginuo?")

"Bio sam sa svojim dobrim prijateljem kada sam čuo za vašu saobraćajku", rekao je. "Čoveče, samo smo odmahnuli glavom i rekli: Ode Kula u propast, krivi se, pada, uhhh, sranje, sad je nikada neće završiti,."

Nešto slično je i meni samom palo na pamet, zabrinjavajuća pretpostavka da bih stvaranjem kolektivne vizije Mračne Kule u glavama miliona čitalaca mogao da ponesem breme odgovornosti za njenu bezbednost dok god ljudi budu želeli da čitaju o njoj. To bi moglo da potraje još pet narednih godina, ili petsto. Naučnofantastične priče, i loše i dobre (čak i sada neko tamo verovatno čita Varni vampir ili monah), po svoj prilici dugo traju. Rolandov način zaštite Kula jeste da pokuša da eliminiše pretnju Zracima koji drže Kulu uspravnom. Shvatio sam da ću to morati da izvedem završavajući priču o revolverašu.

Tokom dugih pauza između pisanja i izdavanja prva četiri dela „Mračne kule", primio sam na stotine pisama tipa "pakuj prnje, idemo na putovanje krivice". Godine 1998, (drugim rečima, u vreme kada sam živeo pod pogrešnim utiskom da još imam devetnaest godina,), dobio sam pridiku od jedne 82-godišnje bakice u fazonu, "ne bih da te opterećujem svojim problemima, ALI!! tako sam bolešljiva ovih dana." Baka mi je priznala da joj je preostalo možda još samo godinu dana života ("u najboljem slučaju 14 meseci, pojede me rak"), i s obzirom na njene opravdane sumnje da ču u tom periodu završiti priču o Rolandu, zamolila me je (preklinjala) da joj otkrijem kraj. Rečenica koja me je duboko potresla (mada ne toliko duboko da smesta sednem i opet počnem da pišem) bilo je njeno obećanje da "nikom neće reći." Godinu dana kasnije, nešto posle saobraćajke koja me je smestila u bolnicu, jedna od mojih asistentkinja, Marša Di Filipo dobila je pismo od čoveka na samrti, iz Teksasa ili Floride, koji je u suštini želeo da zna istu stvar: kako se priča završava? (Obećao je da će tajnu odneti sa sobom u grob, što me je dodatno sablaznilo.) Da sam mogao, verovatno bih oboma dao ono što su toliko želeli, rezime Rolandovih narednih avantura, ali nisam. Nisam, naime, imao predstavu o tome kako će se razvijati priča o revolverašu i njegovim prijateljima. Da jesam, preneo bih to na papir. Jednom prilikom sam dobio ideju, ali sam je usput izgubio. (Očigledno nije bila vredna truda.) Sve što sam uspeo da napišem bilo je nekoliko beleški "škrab. škrab. škrab. nešto-nešto-pa-korpa za otpatke" glasi jedan redak na stolu dok ovo pišem). Naposletku, početkom jula 2001. godine, počeo sam ponovo da pišem. Do tada sam već bio svestan bolne činjenice da više nemam devetnaest, i da me nije zaobišao nijedan od svirepih dokaza starenja. Znao sam da ću doživeti šezdesetu, možda čak i sedamdesetu. I želeo sam da završim svoju priču pre nego što me saobraćajac presretne po poslednji put. Nisam izgarao od želje da mi naplati kaznu zbog "Kenterberijskih priča" i "Misterija Edvina Druda".

Rezultat, kakav takav, leži pred vama, verni čitaoci, bez obzira na to da li pratite priču od prvog dela, ili se tek spremate da nabavite peti. Sviđala vam se ili ne, priča o Rolandu je napisana. Na vama je da je pročitate i prosudite sami.

Što se mene tiče, dok sam je pisao uživao sam kao nikada u životu.

Stiven King 25. januar, 2003. godine

ARGUMENT

"Čarobnjak i staklo" četvrti je deo duže priče inspirisane narativnom poemom Roberta Brauninga "Cajld Roland Mračnoj Kuli stiže."

Prvi deo, „Revolveraš", govori o tome kako Roland od Gileada goni i na kraju sustiže Valtera, čoveka u crnom, koji se pretvarao da je prijatelj Rolandovom ocu iako je zapravo služio Martenu, velikom čarobnjaku.

Hvatanje polučoveka Valtera nije Rolandov cilj, već samo usputno sredstvo do krajnjeg cilja: Roland želi da stigne do Mračne Kule, gde se nada da bi se sve brže propadanje Srednjeg Sveta moglo zaustaviti, a možda čak i poništiti.

Roland je nešto poput viteza, poslednji je u svojoj vrsti i opsednut je Kulom, koja u trenutku kada ga upoznajemo predstavlja jedini razlog njegovog življenja. Saznajemo o ranom ispitu zrelosti na koji ga je prisilio Marten, koji je zaveo Rolandovu majku. Marten očekuje da će Roland pasti na ovom ispitu kako bi bio "poslat na zapad", i da će mu oružje njegovog oca zauvek biti uskraćeno. Roland, međutim, uspeva da osujeti Martenove planove i prolazi ispit... ponajviše zahvaljujući mudrom izboru oružja.

Saznajemo da je revolverašev svet na neki suštinski i zastrašujući način povezan sa našim. Ova veza se prvo otkriva kada Roland u napuštenoj postaji upozna Džejka, dečaka iz Njujorka 1977. godine. Između Rolandovog i našeg sveta postoji nekoliko vrata; jedna od njih su smrt, i upravo kroz ta Džejk prvi put dospeva u Srednji Svet, pošto ga je neko gurnuo na kolovoz Četrdeset treće ulice, gde ga je pregazio automobil.

Čovek koji ga je gurnuo zvao se Džek Mort... s tim što je stvar koja se krila u Mortovoj glavi i navodila njegove ubilačke ruke u ovoj prilici zapravo bio Rolandov stari neprijatelj, Valter.

Pre nego što Džejk i Roland uspeju da sustignu Valtera, Džejk ponovo umire... ovoga puta zato što revolveraš, u agoniji izbora između ovog simboličnog sina i Mračne Kule, bira Kulu. Džejkove poslednje reči pre pada u ambis glase: "Idi onda - ima još svetova pored ovih."

Konačno sučeljavanje Rolanda i Valtera odigrava se nadomak Zapadnog mora. Tokom njihovog celonoćnog razgovora čovek u crnom Rolandu otkriva budućnost pomoću neobičnog špila tarot karata. Pritom mu posebno skreće pažnju na tri karte, Sužnja, Gospu od Senki i Smrt (,"ali ne za tebe, revolverašu").

Drugi deo, "Tri tarot karte", počinje na obali Zapadnog mora, nedugo posle Rolandovog buđenja nakon što je okončano njegovo suočavanje sa davnašnjim neprijateljem i otkrićem da je Valter odavno mrtav, još jedna gomilica kostiju na kosturnici. Izmoždenog revolveraša napada horda proždrljivih "jastogovišta", i pre nego što im umakne, biva ozbiljno ranjen i gubi prva dva prsta desne ruke. Istovremeno otkriva da je otrovan.

Njihovi ujedi su ga usput i otrovali, i u trenutku kada nastavlja put na sever duž Zapadnog mora, Roland je bolestan... a možda i na umoru.

Nešto kasnije nailazi na troje vrata koja sama od sebe stoje na plaži. Ona vode u Njujork, ali u različitim kada. Iz 1987. godine Roland izvlači Edija Dina, heroinskog zavisnika; iz 1964. godine izvlači Odetu Suzanu Holms, ženu koja je izgubila potkolenice u nesreći u podzemnoj železnici... jednoj od onih koje nisu slučajne. Ona je zaista Gospa od Senki, sa opakom drugom prirodom koja se krije u mladoj crnkinji, koju prijatelji znaju kao društveno aktivnu i prosvećenu ženu. Ta druga žena u njoj, divlja i snalažljiva Deta Voker, rešena je da ubije i Rolanda i Edija nakon što je revolveraš odvuče u Srednji Svet.

Između ova dva vremena, još jednom se vrativši u 1977. godinu, Roland ulazi u pakleni um Džeka Morta koji je povredio Odetu/Detu, ne jednom već dvaput. "Smrt", rekao je čovek u crnom Rolandu, ,"ali ne za tebe, revolverašu." Mort nije treća osoba iz Valterovog proročanstva; Roland sprečava Morta da ubije Džejka Čembersa, i ubrzo nakon toga Mort gine pod točkovima istog voza koji je 1959. godine odneo Odetine noge.

Roland tako ne uspeva da povuče psihotičara u Srednji Svet... ali, razmišlja on, kome uopšte treba takvo stvorenje?

Ipak, za neispunjenje predskazane budućnosti mora da se plati cena, zar nije uvek tako? To ti je ka, crve, možda bi na to rekao Rolandov stari učitelj Kort. Takav je veliki točak, i uvek se okreće. Stoga gledaj da mu se ne nađeš na putu jer će ti smrskati taj tupi mozak i tu beskorisnu mešinu creva i vode.

Roland veruje da je sa Edijem i Odetom izvukao tri karte, budući da je Odeta dvostruka ličnost, ali kada se Odeta i Deta stope u jedno u Suzani (uglavnom zahvaljujući ljubavi i odvažnosti Edija Dina), revolveraš će shvatiti da nije tako. Istovremeno je svestan još nečega: da ga muče misli o Džejku, dečaku koji je pre smrti pomenuo druge svetove. Polovina revolveraševog uma, u stvari, veruje da dečaka nikada nije bilo. Sprečivši Džeka Morta da gurne Džejka pod točkove automobila koji bi ga ubio, Roland je stvorio vremenski paradoks koji ga razdire. Isti paradoks u našem svetu istovremeno razdire Džejka Cembersa.

"Pustare", treći deo serijala, počinje ovim paradoksom. Nakon što ubiju gigantskog medveda po imenu Mir (kako su ga zvali stari narodi koji su ga se bojali) ili Sardik (kako su ga zvali Veliki Drevni koji su ga sagradili... jer se kasnije ispostavlja da je medved zapravo kiborg), Roland, Edi i Suzana prate tragove zveri i otkrivaju Stazu zraka. Postoji šest tih zrakova koji se provlače između dvanaest portala koji obeležavaju obod Srednjeg Sveta. U tački gde se zraci ukrštaju, u središtu Rolandovog sveta, a možda i svih svetova, revolveraš veruje da će on i njegovi prijatelji konačno pronaći Mračnu Kulu.

Edi i Suzana više nisu zatočenici Rolandovog sveta. U ljubavi i na dobrom putu da i sami postanu revolveraši, oni ravnopravno učestvuju u njegovom pohodu, dobrovoljno ga prateći duž Staze zraka.

U veštičjem krugu, nedaleko od Portala Medveda, vreme se koriguje, paradoks nestaje i konačno biva izvučena prava treća ličnost. Džejk ponovo ulazi u Srednji Svet, na kraju rizičnog obreda u kojem se sve četvoro, Džejk, Edi, Suzana i Roland, prisećaju likova svojih očeva i pokazuju da su ih dostojni. Nedugo zatim, četvorka postaje petorka kada se Džejk sprijatelji sa bamburom. Bamburi su životinje koje izgledaju kao mešavina jazavca, rakuna i psa, i imaju delimičnu sposobnost govora.

Džejk svom novom prijatelju daje ime Oj.

Put hodočašća vodi ih prema Ludu, urbanoj džungli gde degenerisani preživeli iz dva davnašnja protivnička tabora, Pubića i Sedokosih, ne posustaju u svom konfliktu. Pre nego što stigne u grad, naići će na varošicu po imenu Rečni Prelaz, gde još živi nekoliko staraca. Oni prepoznaju Rolanda iz starih dana, pre nego što je svet otišao dalje, i njemu i njegovim saputnicima iskazuju dobrodošlicu punu poštovanja.

Starci mu kasnije pričaju o jednošincu koji možda još uvek vozi od Luda ka pustarama, duž Staze zraka i prema Mračnoj Kuli.

Džejka ova vest ispunjava zebnjom, ali ga nije iznenadila; pre nego što će biti povučen iz Njujorka, on dobija dve knjige u knjižari čiji je vlasnik čovek sa vrlo zanimljivim prezimenom, Kelvin Tauer (Calvin Tower - Kelvin Kula). Jedna je knjiga zagonetki iz koje su istrgnute stranice sa odgovorima. Druga je Čarli Ćuf-Ćuf, dečja knjiga o vozu. Zabavna pričica, rekli bi mnogi... ali Džejk oseća da u vezi sa Čarlijem postoji nešto nimalo zabavno. Nešto zastrašujuće. Roland zna još nešto: na Uzvišenom govoru njegovog sveta reč čar znači smrt.

Tetka Talita, starešina zajednice Rečnog Prelaza, poklanja Rolandu srebrni krst, i putnici odlaze svojim putem. Nadomak Luda otkrivaju oboreni avion iz našeg sveta, nemački bombarder iz tridesetih godina.

Zaglavljen u kokpitu, mumificirani leš diva gotovo izvesno predstavlja ostatke legendarnog zločinca Dejvida Kvika.

Prelazeći trošni most preko reke Send, Džejk i Oj za dlaku izbegavaju pad u smrt. Dok su Roland, Edi i Suzana zaokupljeni ovim, u zasedi ih čeka umirući (ali i dalje vrlo opasan) zlikovac Gašer. On otima Džejka i odvodi ga u podzemlje, čoveku po imenu Tik-Tak, poslednjem lideru Sedokosih.

Tik-Takovo pravo ime je Endru Kvik; on je praunuk čoveka koji je poginuo pokušavajući da prizemlji avion iz drugog sveta.

Dok Roland (zajedno sa Ojem) odlazi u potragu za Džejkom, Edi i Suzana pronalaze Kolevku Luda, gde bude Blejna Jednošinca. Blejn je poslednji nadzemni instrument džinovskog kompjuterskog sistema koji leži pod gradom Lud i koga zanima još samo jedna stvar: zagonetke. Jednošinac obećava da će odvesti putnike do svoje poslednje stanice ako reše zagonetku koju im postavi. Ne reše li je, kaže Blejn, put će ih odvesti samo do mesta gde se pruga završava na čistini... jednom rečju, u smrt. U tom slučaju neće biti usamljeni, jer Blejn planira da oslobodi zalihe nervnog gasa koji će ubiti sve preostale u Ludu: Pubiće, Sedokose i revolveraše.

Roland izbavlja Džejka, uveren da je Tik-Tak mrtav... Endru Kvik, međutim, preživljava. Poluslepog, strašno unakaženog lica, spašava ga čovek koji sebe naziva Ričardom Faninom. Fanin se, međutim, predstavlja i kao Bezvremeni Stranac, demon na kojeg je Rolanda upozorio Valter.

Roland i Džejk se ponovo nalaze sa Edijem i Suzanom u Kolevci Luda, i Suzana, uz malu pomoć ,"one kučke" Dete Voker, uspeva da reši Blejnovu zagonetku. Sa dopuštenjem ulaze u jednošinac, prinuđeni da prenebregnu uznemirujuća upozorenja Blejnovog razumnog ali fatalno slabog pod-uma (Edi taj glas zove Malim Blejnom), da bi potom otkrili kako Blejn zapravo namerava da izvrši samoubistvo sa njima u sebi.

Činjenica da um koji upravlja jednošincem postoji u računarima koji ostaju sve dalje za njima, u podzemlju grada koji je postao klanica, neće imati nikakvog značaja kada ružičasto zrno negde usput izleti iz šina brzinom od osam stotina milja na sat.

Postoji samo jedna šansa da prežive: Blejnova strast prema zagonetkama.

Roland od Gileada predlaže očajničku pogodbu. "Pustare"se završavaju tom pogodbom; sa istom tom pogodbom započinje "Čarobnjak i staklo".

ROMEO: Gospo, kunem se mesecom,
koji vrhove voćaka obasipa srebrom
JULIJA: O, ne zaklinji se mesecom, tim nestalnim mesecom,
Koji se stalno menja u svojoj kružnoj orbiti,
Da se tvoja ljubav ne bi pokazala podjednako nestalnom.
ROMEO: U šta da se zakunem?
JULIJA: Ne kuni se ničim. Ili, ako hoćeš, zakuni se u sebe,
Jer si bog moj najveći, i verovaću ti.

Romeo i Julija Viljem Šekspir

Četvrtog dana, na (Dorotinu) veliku radost, Oz je poslao po nju i kada je ušla u sobu
sa tronom, ljubazno ju je pozdravio.
„Sedi, draga moja. Mislim da sam pronašao način da te izvedem iz ove zemlje."
„I nazad u Kanzas?" žudno upita ona.
„Pa, nisam siguran za Kanzas", reče Oz, „jer nemam pojma na kojoj je strani...

Čarobnjak iz Oza L. Frenk Baum

Upitah staru kuku, koji je regrut bio u stare i bolje dane,
Smem li da se nadam da ću se u borbi i sam pokazati časno.
Promisli, pa se bori - mudrome vojniku to je odmah jasno:
Čim jednom kušaš ono što se zove starost, pred očima ti svane!

Cajld Roland Mračnoj Kuli stize Robert Brauning

PROLOG

BLEJN

"ZADAJTE MI NEKU ZAGONETKU", zatraži Blejn.

"Jebi se", uzvrati Roland. Nije povisio ton.

"ŠTA SI REKAO?" U očitoj neverici, glas Velikog Blejna zazvučao je veoma slično glasu blizanca za čije postojanje nije znao.

"Rekoh ti da se jebeš", mirno reče Roland, "ali ako to zbunjuje, Blejne, pojasniću ti. Ne. Odgovor je ne."

Blejn dugo nije odgovarao, a kada je uzvratio, nije to učinio rečima.

Umesto toga, zidovi, pod i tavanica ponovo su počeli da gube boju i čvrstinu. Deset sekundi kasnije, Baronijski vagon još jednom je prestao da postoji. Sada su leteli kroz planinski venac koji su maločas videli na horizontu: gvozdenosivi vrhovi najpre su samoubilačkom brzinom pojurili prema njima, a zatim se razišli, otkrivši sterilne doline u kojima su poput kornjača izbačenih na suvo milile džinovske bube. Roland ugleda nešto što je ličilo na ogromnu zmiju koja se naglo odmotava iz otvora pećine.

Čudovište zgrabi jednu od buba i poče da je uvlači nazad u svoju jazbinu.

Roland nikada u životu nije video takve životinje niti predele, i osećao je kako ga trese drhtavica od tog prizora. Bilo je lako zamisliti da ih je Blejn odvezao u neki drugi svet.

"MOŽDA BI TREBALO OVDE DA ISKOČIM IZ ŠINA", reče Blejn. Glas mu je bio zamišljen, ali je revolveraš pod njim osetio duboki, pulsirajući bes.

"Možda", ravnodušno uzvrati revolveraš.

Edijevo lice bilo je izbezumljeno. Mimikom usana upita Šta to RADIŠ?, ali ga je Roland ignorisao; imao je Blejna u šakama i savršeno je dobro znao šta radi.

"PROST SI I AROGANTAN", nastavi Blejn. " TEBI SU TE OSOBINE MOŽDA ZANIMLJIVE, ALI MENI NISU."

"O, umem ja da budem i mnogo prostiji."

Roland od Gileada opusti ruke i polako ustade. Stajao je naizgled ni na čemu, raširenih nogu, s desnom rukom na boku, a levom na tijufo sandalovinom obloženoj dršci revolvera. Stajao je, kao i mnogo puta do tada, na prašnjavim ulicama stotina zaboravljenih gradova, na ubilačkim vetrometinama desetina kamenitih kanjona, u bezbrojnim mračnim krčmama koje su zaudarale na gorko pivo i užeglu mast. Bio je to samo još jedan obračun u još jednoj opusteloj ulici. Ništa više od toga, ali je i to bilo dovoljno. Bio je to khef, ka i ka-tet. Činjenica da na kraju uvek kucne čas obračuna predstavljala je stožer njegovog života, osu oko koje se obrtao njegov lični ka.To što će se u ovom obračunu boriti rečima umesto mecima nije ništa menjalo; i ova će se bitka voditi na život i smrt. Vonj smrti u vazduhu bio je jednako jasan i prepoznatljiv kao smrad raspadnute lešine u močvari. A onda mu se na um spusti borbeni zanos, kao i uvek pre... i on više nije bio sasvim svoj.

"Mogu da te nazovem nesuvislom, praznoglavom, glupom mašinom.

Mogu da te nazovem glupavim i zaostalim stvorom čiji osećaj nije ništa bolji od zvuka fijukanja zimskog vetra kroz golo drveće."

"PREKINI."

Roland nastavi istim spokojnim tonom, uopšte ne obraćajući pažnju na Blejna.

"Ti si ono što Edi zove 'spravicom' Da si više od toga, možda bih bio još bezobrazniji."

"JA SAM MNOGO VIŠE OD NEKE TAMO..."

"Mogao bih da te nazovem dudladžijom kurčeva, na primer, ali nemaš usta. Mogao bih da ti kažem kako si gadniji od najgadnijeg klošara koji je puzao po najprljavijem budžaku, ali su čak i takva stvorenja bolja od tebe; nemaš kolena da puziš, niti da padneš na njih i moliš, ali ni tada ne bi shvatio pojam ljudske slabosti kao što je samilost. Mogao bih da ti kažem da si jebeš mater, kada bi je imao."

Roland zastade da uzme vazduh.Troje njegovih saputnika nije disalo.

Ukočeno su osluškivali zaglušujuću tišinu Blejna Jednošinca.

"Mogu da te nazovem nevernim stvorom koji je dozvolio da se njegova jedina družbenica ubije, kukavicom koja se naslađuje mučenjem slaboumnih i klanjem nevinih, izgubljenim i brbljivim mehaničkim goblinom koji..."

"NAREĐUJEM TI DA PRESTANEŠ ILI ĆU VAS OVOG ČASA SVE POBITI!"

Rolandove oči sevnuše tako pomamnom plavom vatrom da Edi nesvesno ustuknu. Kao kroz maglu začu Džejkovo i Suzanino preneraženo soptanje.

"Ubij me onda, ali ne pokušavaj da mi naređuješ!" zagrme revolveraš.

"Zaboravio si likove onih koji su te stvorili! Sada nas ubij, ili umukni i saslušaj mene, Rolanda of Gileada, sina Stivenovog, revolveraša i gospodara drevnih zemalja! Nisam prešao ovolike daljine i sve ove godine da bih slušao tvoje detinjarije! Jesi li razumeo? A sada me dobro slušaj!"

Zavlada još jedan trenutak mučne tišine. Niko nije disao. Roland je uporno zurio napred, visoko podignute glave, s rukom na dršci revolvera.

Suzana Din diže ruku do usta i tamo napipa osmejak, kao kada žena opipava neki nov komad odeće na koji se još nije navikla, šešir, na primer, uveravajući se da joj stoji kako treba. Bojala se da je ovo kraj njenog života, ali osećaj koji joj je dominirao srcem nije bio strah već ponos. Pogleda levo od sebe i vide Edija kako se začuđeno kezi Rolandu.

Džejkov izraz lica bio je još jednostavniji: čisto divljenje.

"Reci mu!" dobaci Džejk. "Razbij mu dupe! To!"

"Savetujem ti da pripaziš, Blejne", složi se Edi. "Zaista je bezobziran. Ne zovu ga uzalud Besnim Psom iz Gileada."

Posle duge, duge pauze, Blejn upita:

"DA LI SU TE ZAISTA TAKO ZVALI, ROLANDE, SINE STIVENOV?"

"Moguće je", uzvrati Roland, stojeći mirno u praznini iznad sterilnih brežuljaka.

"KAKVE KORISTI IMAM OD VAS AKO MI NE ZADAJETE ZAGONETKE?" upita Blejn. Sada je zvučao kao gunđavo, nadureno dete koje je odavno prekoračilo vreme za odlazak na spavanje.

"Nisam rekao da nećemo", reče Roland.

"STVARNO? " Blejn je zvučao zbunjeno. „ NE RAZUMEM, IAKO ANALIZA GLASA UKAZUJE NA RACIONALNI DISKURS. MOLIM OBJAŠNJENJE."

"Rekao si da ih hoćeš odmah", pojasni revolveraš. "To sam odbio. Toliko si žudeo za tim da si postao nepristojan."

"NE RAZUMEM."

"Ispao si nevaspitan. Razumeš li sada?"

Zavladala je duga, zamišljena tišina. Prošli su vekovi od kada je kompjuter iskusio neki drugi ljudski odgovor osim prezira, potcenjivanja ili sujeverne potčinjenosti. Prohujali su eoni od kada je poslednji put bio izložen istinskoj ljudskoj hrabrosti. Konačno:

"AKO SAM BIO NEVASPITAN, IZVINJAVAM SE."

"Prihvatam izvinjenje, Blejne. Ali postoji jedan veći problem."

"OBJASNI."

"Prvo zatvori vagon."

Roland sede kao da je sledeći argument, i mogućnost trenutne smrti, sada bio nezamisliv. Blejn učini kako mu je rečeno. Zidovi se ispuniše bojom i noćni prizor pod njima se ponovo izgubi. Svetleći signal na ekranu putne mape sada je treptao kod stanice po imenu Kendlton.

"U redu", reče Roland. "Nevaspitanost se prašta, Blejne; tako su me učili u mladosti. Ali sam takode naučio da se glupost ne prašta."

"KAKO SAM TO ISPAO GLUP, ROLANDE OD GILEADA?" Blejnovglas bio je tih i zlokoban. Suzanu je podsećao na mačku sklupčanu pred mišjom rupom, čiji rep nervozno mlati levo-desno, a zelene oči sevaju od zlobe.

"Mi imamo nešto što ti želiš", poče Roland, "međutim, jedina nagrada koju nam zauzvrat nudiš jeste smrt.To je veoma glupo."

Zavlada duga, duga pauza dok se Blejn premišljao. Potom:

"GOVORIŠ ISTINU, ROLANDE OD GILEADA, ALI KVALITET VAŠIH ZAGONETKI NIJE DOKAZAN. NEĆU VAS NAGRADITI ŽIVOTOM ZA LOŠE ZAGONETKE."

Roland klimnu glavom.

"Shvatam, Blejne. Slušaj me sada i pokušaj da me razumeš. Ovo sam već ispričao nekim svojim prijateljima. Kada sam bio dečak u Baroniji Gilead, svake se godine slavilo sedam vašarskih dana, Zima, Široka Zemlja, Setva, Dugodnevica, Puna Zemlja, Žetva i Kraj godine. Zagonetanje je važan deo svakog vašarskog dana, a najveći od svih bili su vašar Široke zemlje i vašar Pune Zemlje, budući da su zagonetke služile za proricanje predstojeće berićetne ili mršave letine."

"TO JE SUJEVERJE BEZ REALNE OSNOVE", primeti Blejn. " NALAZIM DA JE BESMISLENO I RAZDRAŽUJUĆE."

"Naravno da je sujeverje", složi se Roland, ali zagonetke su neverovatno precizno predviđale letinu. Na primer, reši ovu zagonetku, Blejne: Kakva je razlika između slona i klavira?"

"TA JE STARA I NIMALO ZANIMLJIVA", uzvrati Blejn, zvučeći prilično srećno što ima nešto da reši. " NA SLONA MOŽEŠ DA SE NASLONIŠ, A NA KLAVIR NE MOŽEŠ DA SE NAKLAVIRIŠ. ZAGONETKA ZASNOVANA NA FONETSKOJ PODUDARNOSTI. JOŠ JEDNA OVOG TIPA, UOBIČAJENA ZA BARONIJU NJUJORK, GLASI OVAKO: KOJA JE RAZLIKA IZMEĐU DVA PROSTAKA I SLOŽENE REČENICE?"

Džejk se javi.

"Znam. Složena rečenica se sastoji iz dve ili više prostih, dok dva ili više prostaka teško da mogu da sastave složenu rečenicu."

"DA", složi se Blejn. " VRLO GLUPA I STARA ZAGONETKA, KORISNA SAMO KAO POMOĆNO SREDSTVO ZA PAMĆENJE."

"Po prvi put se slažem s tobom, Blejne, stari druže", reče Edi.

"JA NISAM TVOJ STARI DRUG, EDI OD NJUJORKA."

"Jao, čoveče. Poljubi me u dupe i idi u raj."

"RAJ NE POSTOJI."

Edi nije imao odgovor na ovo.

"VOLEO BIH DA ČUJEM JOŠ O ZAGONETKAMA ZA VREME VAŠARSKIH DANA U GILEADU, ROLANDE SINE STIVENOV."

"U podne, na dan Široke Zemlje i Pune Zemlje, negde između petnaest i trideset odgonetača okupilo bi se u Dvorani Dedova, koja se otvarala samo za potrebe tog događaja. To su bile jedine prilike u godini kada je običan narod, trgovci, farmeri, rančeri i ostali, smeo da uđe u Dvoranu Dedova i na taj dan bi svi nagrnuli unutra."

Revolveraševe oči bile su sanjive i daleke; isti izraz lica je Džejk video na njegovom licu u onom maglovitom drugom životu, kada mu je Roland ispričao o tome kako se zajedno sa svojim drugovima, Katbertom i Džejmijem, jednom prilikom krišom popeo na terasu iste te dvorane da posmatra nekakvu igranku. Džejk i Roland su se verali uz planinu kada mu je Roland pričao o tom drugom vremenu, za petama Valteru.

"Marten je sedeo pored moje majke i oca," pričao je tada Roland.

"Prepoznao sam ih čak i sa tolike visine, a kada su ona i Marten zaplesali, sporo i obrćući se, ostali su im napravili prostor i na kraju im aplaudirali.

Ali revolveraš nije aplaudirao..."

Džejk je radoznalo pogledao u Rolanda, pitajući se opet iz kog sveta dolazi ovaj neobični čovek... i zašto.

"Na sredini podijuma stajalo je veliko bure", nastavi Roland, "u koje je svaki učesnik zagonetanja morao da ubaci šaku svitaka od kore drveta sa ispisanim zagonetkama. Mnoge od njih bile su stare, skoro zaboravljene zagonetke, neke iskopane iz starih knjiga, ali su mnoge bile nove, izmišljene samo za tu priliku. Trojica sudija, jedan od njih obavezno revolveraš, vadili su jedan po jedan svitak, da bi bili pročitani naglas i prihvaćeni samo ako su ih sudije smatrale poštenim."

"DA, ZAGONETKE MORAJU DA BUDU POŠTENE", saglasi se Blejn.

"I tako su postavljali zagonetke", reče revolveraš. Na usnama mu zatitra bledi smešak dok se prisećao tih dana, dana kada je bio istih godina kao dečak u modricama koji je sedeo preko puta njega sa bamburom u krilu.

"Satima su postavljali zagonetke. Odgonetači su stajali u redu na sredini Dvorane Dedova. Redosled se utvrđivao žrebom, i pošto je bilo mnogo bolje nalaziti se na začelju nego na čelu reda, svi su se nadali najpovoljnijem izvlačenju iako je pobednik morao da odgonetne bar jednu zagonetku."

"PODRAZUMEVA SE."

"Svaki muškarac i žena, po nekima su u Gileadu najbolji odgonetači bile upravo žene, prišli bi buretu i izvukli zagonetku, i ako je ne bi rešili pošto isteknu tri minute na peščaniku, morali bi da napuste red."

"A DA LI BI ISTU ZAGONETKU POSTAVILI SLEDEĆEM UČESNIKU U REDU?"

"Da."

"TAKO JE IMAO VIŠE VREMENA DA RAZMIŠLJA."

"Da."

"SHVATAM. ZVUČI SUPER."

Roland nabra veđe.

"Super?"

"Hoće da kaže da mu zvuči zabavno", tiho reče Suzana.

Roland slegnu ramenima.

"Za nekog sa strane verovatno je bilo zabavno, ali su učesnici to shvatali veoma ozbiljno. Često su izbijale svađe, pa čak i tuče po završetku nadmetanja, kada je sledila dodela nagrada."

"ŠTA JE BILA NAGRADA, ROLANDE, SINE STIVENOV?"

"Najveća guska u Baroniji. Moj učitelj Kort je iz godine u godinu odnosio tu gusku kući."

"VOLEO BIH DA JE OVDE SA NAMA", s poštovanjem reče Blejn.

"SIGURNO JE VELIKI ODGONETAČ."

"Da znaš da jeste", priznade Roland. "Jesi li spreman za moj predlog, Blejne?"

"NARAVNO. SA VELIKIM INTERESOVANJEM ĆU SASLUŠATI ROLANDA OD GILEADA."

"Neka narednih nekoliko sati bude naš Vašarski dan. Nećeš nam postavljati zagonetke budući da želiš da čuješ nove, niti ćeš nam govoriti one koje pamtiš milionima godina."

"TAČNO."

"Ionako ne bismo umeli da ih rešimo", nastavi Roland. "Siguran sam da znaš zagonetke koje bi zbunile čak i Korta, bez obzira na to što nisu izvučene iz bureta." Uopšte nije bio siguran u sve to, ali je prošlo vreme pesnice i došao je trenutak da pruži ruku.

"NARAVNO", potvrdi Blejn.

"Umesto guske nagrada će biti naši životi",reče Roland. "Postavljaćemo ti zagonetke dok nas voziš, Blejne. U slučaju da pre dolaska u Topeku rešiš sve naše zagonetke, moći ćeš da sprovedeš u delo svoj prvobitni plan i ubiješ nas. To će biti tvoja guska. Ali u slučaju da mi pobedimo tebe, ako se u Džejkovoj knjizi ili nekoj od naših glava nađe zagonetka koju ne uspeš da rešiš, moraćeš da nas odvezeš do Topeke i pustiš nas da nastavimo svoj pohod. To je naša guska."

Muk.

"Jesi li razumeo?"

"Prihvataš li predlog?"

Blejn Jednošinac ponovo oćuta. Edi je ukočeno sedeo s rukom oko Suzane, zureći u tavanicu Baronijskog vagona. Suzanina leva ruka kliznu preko njenog stomaka, milujući tajnu koju je možda krio. Džejk je češkao Ojevo krzno,izbegavajući krvlju slepljenu dlaku na mestima gde je bambur bio izboden. Čekali su da Blejn, pravi Blejn, koji je sada bio daleko iza njih, živeći svoj kvazi-život pod gradom čiji su stanovnici, svi do jednog, ležali usmrćeni njegovom rukom, razmisli o Rolandovom predlogu.

"U REDU", napokon reče Blejn. " PRIHVATAM. AKO REŠIM SVE ZAGONETKE KOJE MI POSTAVITE, ODVEŠĆU VAS SA SOBOM NA MESTO GDE SE PUT ZAVRŠAVA U ZABITI. AKO MI NEKO OD VAS POSTAVI ZAGONETKU KOJU NE MOGU DA REŠIM, POŠTEDEĆU VAM ŽIVOTE I ODVEŠĆU VAS U TOPEKU ODAKLE ĆETE MOĆI DA NASTAVITE SVOJ POHOD KA MRAČNOJ KULI, AKO JE TO ONO ŠTO ŽELITE. JESAM LI PRAVILNO RAZUMEO USLOVE I GRANICE TVOG PREDLOGA, ROLANDE SINE STIVENOV?"

"Jesi."

"DOGOVORENO, ROLANDE OD GILEADA.

"DOGOVORENO, EDI OD NJUJORKA.

"DOGOVORENO, SUZANA OD NJUJORKA."

"DOGOVORENO, DŽEJK OD NJUJORKA."

"DOGOVORENO, OJ OD SREDNJEG SVETA."

Oj načas dignu glavu na zvuk svog imena.

"VI STE KA-TET; JEDNO SAZDANO OD MNOGIH. BAŠ KAO I JA. ČIJI KA-TET ĆE BITI JAČJESTE NEŠTO ŠTO SADA MORAMO DA DOKAŽEMO."

Nastade trenutak tišine koju je narušavalo samo ujednačeno pulsiranje slo-trans turbina koje su ih nosile preko pustara i dalje Stazom Zraka prema Topeki gde se Srednji Svet završavao i Krajnji Svet počinjao.

"DAKLE", svečano reče Blejnov. " ZABACITE SVOJE MREŽE, LUTALICE! ISKUŠAJTE ME SVOJIM PITANJIMA. NEKA IGRA POČNE."

PRVI DEO
ZAGONETKE

Poglavlje 1.
Pod Demonskim Mesecom

Grad Kendlton bio je zatrovana i ozračena ruina, ali ne i sasvim mrtva; i posle toliko vekova u njemu se još grčio mračni život, gamižuće bube veličine kornjače, ptice koje su ličile na male, izobličene aždajice i posrćući roboti koji su tumarali po trošnim zgradama kao zombiji od nerđajućeg čelika, škripeći zglobovima i signalizirajući nuklearnim očima.

"Pokaži propusnicu, ortak!" kreštao je onaj što je već dve stotine i trideset četiri godine bio zaglavljen u uglu predvorja hotela Kendlton Trevelers.

Na zarđalom romboidu njegove glave bila je urezana šestokraka zvezda.

Vremenom je uspela da ulubi čelikom obložen zid koji joj se isprečio na putu, ali je to bilo sve.

"Pokaži propusnicu, ortak! Povišen stepen radijacije moguć južno i istočno od grada! Pokaži propusnicu, ortak! Povišen stepen radijacije moguć južno i istočno od grada!"

Preko noge robota-pozornika uspentra se naduveni pacov, koji je slepo vukao svoj drob za sobom u maramici nalik na trulu placentu. Ne obraćajući pažnju na ubogu životinju, robot je neumorno udarao čeličnom glavom u čelični zid.

"Pokaži propusnicu, ortak! Moguć povišen stepen radijacije, bog ga ubio i otac ga se odreko!" Iza njega, u hotelskom baru, lobanje muškaraca i žena koji su došli da popiju poslednje piće pre nego što ih je sustigla kataklizma kezile su se kao da su umrli smejući se. Neki od njih verovatno i jesu.

Kada je Blejn Jednošinac prošišao iznad grada, hitajući kroz noć kao metak kroz cev pištolja, prozori popucaše, zasipi prašina, a nekoliko kostura se raspade poput drevnih glinenih vaza. Ulicom projuri kratkotrajni uragan radioaktivne prašine, uvukavši gredu za vezivanje konja ispred restorana "Gurmanska govedina i svinjetina" u vrtlog kao da je od dima. Na gradskom trgu, Kendltonska fontana puče na dva dela, ne izlivši vodu već samo prašinu, zmije, mutirane škorpije i nekoliko buba-kornjača koje su se slepo koprcale.

Trenutak kasnije, obličje koje je proletelo iznad varoši nestade kao da nikada nije ni postojalo, i Kendlton se vrati procesu raspadanja koji je već više od dva i po veka predstavljao njegovu zamenu za život... i tada do njega stiže zvučni udar voza, grmljavina koja se prvi put posle sedam godina razlegla nad gradom, izazvavši dovoljno vibracija da sruši bakalnicu preko puta fontane. Robot pokuša da objavi poslednje upozorenje:

"Moguć povišen..." a zatim zamuknu za sva vremena, stojeći u ćošku kao kažnjeno dete.

Dve ili tri stotine točkova posle Kendltona, kada se prati vazdušna linija Staze zraka, nivo radijacije i koncentracija DEP3 u zemlji rapidno su opadali. Ovde se šina spuštala na samo deset stopa iznad zemlje. Srna koja je iz vazduha izgledala skoro normalno gracioznim korakom je izašla iz borovog šumarka i zaputila u pravcu potoka čija se voda već dobrim delom pročistila sama od sebe.

Srna nije bila normalna, sa stomaka joj je visio patrljak pete noge kao ogromna sisa, mlitavo landarajući dok je hodala, a s leve strane njuške kataraktično je žmirkalo slepo treće oko. Ipak, bila je plodna, i njena DNK bila je u razumno dobrom stanju za narednih dvanaest generacija mutanata. U šestoj godini života okotila je tri mladunca. Dva laneta ne samo što su bila sposobna za život već su predstavljala zdrav stočni fond, kako bi ih opisala tetka Talita iz Rečnog Prelaza. Treće lane, blejeći užas bez kože, ubrzo nakon okota ubio je njegov muški roditelj.

Svet, bar ovaj njegov deo, započeo je proces isceljenja.

Srna umoči njušku u vodu i poče da pije, a onda pogleda uvis, širom otvorenih očiju, vlažne njuške. U daljini se čulo tiho brujanje. Trenutak kasnije pridruži mu se tračak svetlosti. Strah ispuni svaki njen nerv, i mada su joj refleksi bili brzi a izvor svetlosti još mnogo točkova daleko u dubini opustošene prirode, nije imala nikakvih izgleda da se izvuče. Pre nego što je stigla da pokrene mišiće, daleka iskra naraste u oko razjarenog vuka i preplavi potok i čistinu svojom sažižućom svetlošću. Sa svetlom se mešao izbezumljujući huk Blejnovih slo-trans motora koji su radili punom snagom. Nad betonskom liticom koja je nosila šinu sevnu ružičasti odsjaj; za njim projuriše perjanica od prašine, kamenja, raskomadanih životinja i vihor od lišća. Srnu je na mestu ubio vazdušni udar nakon Blejnovog prolaska. Prekrupna da bi bila usisana u vakuum iza jednošinca, bila je odvučena još sedamdeset jardi, dok joj je voda kapala sa njuške na prednja kopita. Veći deo krzna (uključujući i mlitavu petu nogu) bio joj je strgnut sa tela i odvučen za Blejnom poput odbačene odeće.

Na trenutak zavlada tišina, tanka kao nova koža ili prvi led na Novogodišnjem ribnjaku, a onda tuda protutnja zvučni udar kao bučni stvor koji kasni na svadbeno veselje, pocepa tišinu i obori mutiranu pticu, možda gavrana, zbrisavši je s neba. Ptica pade kao kamen, pljusnuvši u potok.

U daljini, iščezavajuće crveno oko: Blejnovo poziciono svetlo.

Na noćnom nebu, iza nabranih oblaka, promaljao se pun mesec, bojeći krajolik i potok dijamantskim nijansama iz izloga zalagaonice. Bilo je to lice meseca, ali ne onog koji bi ljubavnici voleli da posmatraju. Podsećalo je na uprošćenu lobanju, poput onih u baru hotela Kendlton Trevelers; lice koje je sa ludačkom radoznalošću zurilo u onih nekoliko preživelih stvorenja što su se dole pod njim grozničavo batrgala da ostanu u životu.

U Gileadu, pre nego što je svet krenuo dalje, pun mesec na kraju godine zvali su Demonskim Mesecom. Verovalo se da donosi nesreću svakom ko direktno pogleda u njega.

Ali za to više niko nije mario. Sada je posvuda bilo demona.

Suzana baci pogled na putnu mapu voza i vide da je zelena tačkica koja označava njihov trenutni položaj sada na skoro pola puta između Kendltona i Rajla, Blejnove sledeće stanice. I čije još? zapita se.

Pogled joj pade na Edija. Njegov je još uvek bio prikovan za tavanicu Baronijskog vagona. Ona pogleda tamo i ugleda kvadrat koji je mogao biti samo krovni otvor (ali kada imate posla sa futurističkim sranjem kao što je voz koji govori, pretpostavljala je da se to zvalo izlazna komora, ili još otmenije). Na poklopcu se nalazio jednostavan crveni crtež čoveka koji prolazi kroz otvor. Suzana pokuša da zamisli sebe kako sledi uputstvo, provlačeći se kroz otvor na krovu voza koji se kreće brže od osamsto milja na sat. Odmah zatim ukaza joj se prizor ženske glave iščupane iz vrata, poput kidanja cveta sa drške; videla je kako glava leti unazad duž Baronijskog vagona, možda odskočivši još jednom od krova pre nego što će nestati u tami, ukočenog pogleda i raščupane kose.

Potisnula je tu viziju najbrže što je mogla. Otvor na tavanici je ionako bio verovatno zaključan. Blejn Jednošinac nije nameravao nikog od njih da pusti. Moraće da osvoje svoju slobodu, iako Suzana nije verovala da je to izvodljivo čak iako uspeju da nadmudre Blejna u zagonetkama.

Izvini, ali zvučiš mi ko jedan od onih belih majkovića, dušo, reče ona u sebi glasom koji nije pripadao Deti Voker. Ne verujem tvojoj mehaničkoj guzici. Sigurna sam da si opasniji sjeban nego kada ti je memorija ukrašena plavom lentom.

Džejk je držao svoju pohabanu knjigu zagonetki pred revolverašem kao da više ne želi da snosi odgovornost njenog nošenja. Suzana je znala kako se klinac osećao: njihovi životi zavisili su od tih sumornih, raskupusanih stranica. Nije bila sigurna da li uopšte želi da se i dalje oslanja na to.

"Rolande!"prošaputa Džejk. "Oćeš li da uzmeš ovo?"

"Uze!" javi se Oj, preteće gledajući u revolveraša. "Olan-uze-ovo!"

Bambur uhvati knjigu zubima, istrgavši je iz Džejkove ruke, i ispruži svoj neproporcionalno dugačak vrat prema Rolandu, nudeći mu Dašto mi ti dašto! Mozgalice i pitalice za svakoga!

Roland je na trenutak osmotri, lica dalekog i zamišljenog, pa odmahnu glavom.

"Ne još." Zatim pogleda u mapu kretanja.

Blejn nije imao lice, tako da je mapa morala da im služi kao zamena za njega. Svetleća zelena tačka bila je sve bliže Rajlu. Suzana se pitala kako izgleda predeo kroz koji prolaze, ali odmah zatim zaključi da ne želi da zna. Ne posle onoga što su videli dok su napuštali Lud.

"Blejne!"pozva Roland.

"DA?"

"Možeš li da napustiš sobu? Treba da se dogovorimo."

Lud si ako misliš da će to učiniti, pomisli Suzana, ali Blejnov odgovor bio je nestrpljiv i brz.

"DA, REVOLVERAŠU. ISKLJUČIĆU SVE SVOJE SENZORE U GOSPODARSKIM KOLIMA. KADA SE DOGOVORITE I BUDETE SPREMNI ZA ZAGONETKE, VRATIĆU SE."

"Kako da ne, ti i general Mekartur", promrmlja Edi. ,

"ŠTA SI REKAO, EDI OD NJUJORKA?"

"Ništa. Pričam sam sa sobom, to je sve."

"POZOVITE ME JEDNOSTAVNIM DODIROM NA PUTNU MAPU", reče Blejn. " DOK GOD JE MAPA CRVENA, MOJI SENZORI SUISKLJUČENI. VIDIMO SE KASNIJE, ALIGATORU. MALO SUTRA, KROKODILE. PIŠI KAD STIGNEŠ." Pauza. Zatim: " MASLINOVO ULJE, A NE RICINUSOVO."

Pravougana putna mapa na prednjem delu kabine najednom postade jarkocrvena. Suzana nije mogla da je gleda a da ne škilji.

"Maslinovo ulje a ne ricinusovo?" upita Džejk. "Šta mu to kog đavola znači?"

"Nije važno", reče Roland. "Nemamo mnogo vremena. Jednošinac putuje brzo ka svojoj krajnjoj tački s Blejnom i bez njega."

"Zaista veruješ da je otišao?" upita Edi. "Govnar kao što je on? Daj, osvesti se. Siguran sam da prisluškuje."

"Sumnjam", uzvrati Roland, i Suzana odluči da se složi s njim. Bar za sada. "Čuo si kako je bio uzbuđen što će posle toliko godina ponovo moći da rešava zagonetke. I..."

"I samouveren", završi Suzana. "Ne očekuje da će se mnogo pomučiti sa nama."

"Hoće li?" upita Džejk revolveraša. "Hoće li se pomučiti s nama?"

"Ne znam", odgovori Roland. "Nemam adute u rukavu, ako si na to mislio. Ovo je poštena igra... ali je zato igra koju sam već igrao. Svi smo je već igrali, bar u nekom obliku. I to je to." On pokaza glavom na knjigu koju je Džejk ponovo uzeo od Oja. "Postoje sile, velike sile, koje učestvuju u igri, ali ne mogu nas baš sve odvratiti od Kule."

Suzana ga je slušala, ali je i dalje razmišljala o Blejnu, Blejnu koji je otišao i ostavio ih same, kao dete koje je izabrano da poslušno pokrije oči dok se njegovi drugari ne sakriju. Zar nisu bili upravo to? Blejnovi drugari? Misao je bila nekako gora od slike koju je pokušavala da potisne, onu o izlasku kroz otvor i odsecanju glave.

"Šta nam je činiti?" upita Edi. "Sigurno imaš neku ideju, inače ga nikada ne bi otpremio."

"Njegova velika inteligencija, začinjena dugim periodom samoće i nametnute neaktivnosti, može da ga učini mnogo ljudskijim nego što je i sam toga svestan. U svakom slučaju se tome nadam. Prvo, moramo da ustanovimo neku vrstu strategije. Moraćemo nekako da otkrijemo gde je najslabiji i gde je najjači, gde je siguran u igru a gde nesiguran. Suština zagonetki nije samo u mudrosti igrača, nikako. Zapravo je reč o slepim tačkama onog ko ih rešava."

"Da li on ima slepe tačke?" upita Edi.

"Ako ih nema", mirno reče Roland, "onda ćemo umreti u ovom vozu."

"Sviđa mi se način na koji nas smiruješ u teškim trenucima", reče Edi kroz bled osmeh. "To je jedna od tvojih brojnih vrlina."

Edi klimnu glavom i Suzana oseti mali, gotovo zanemarljiv tračak nade.

Zvučalo je kao pravi pristup problemu.

"Onda ćemo ga ponovo otpremiti da bismo se dogovorili", reče revolveraš. "Možda ćemo dobiti neku ideju u kom pravcu da krenemo.

Ove prve zagonetke mogu da dođu niotkuda, ali", nastavio je pokazavši glavom prema knjizi, "na osnovu Džejkove priče o knjižari, odgovor koji nam zaista treba mora da je unutra, a ne u mojim sećanjima na vašarske zagonetke. Mora biti unutra."

"Pitanje", zaključi Suzan.

Roland je pogleda, visoko izvijenih obrva i sa opasnom iskrom u očima.

"Pitanje je ono za čim tragamo, a ne odgovor", pojasni ona. "Ovoga puta odgovori su ti koji mogu da nas odvedu u smrt."

Revolveraš klimnu glavom. Izgledao je zbunjeno, frustrirano, čak, a to nije bio izraz koji je Suzana volela da vidi na njegovom licu. Kada je Džejk ponovo podigao knjigu, Roland je uze, držeći je nekoliko trenutaka (njene izbledele mada još uvek veselo crvene korice izgledale su vrlo neobično u njegovim velikim preplanulim šakama... naročito u desnoj, na kojoj su nedostajala dva prsta), a onda je pruži Ediju.

"S tobom sve ide kao podmazano", reče Roland, gledajući u Suzanu.

"Možda", uzvrati ona, s neznatnim smeškom, "ali to svejedno nije lepo reći jednoj dami, Rolande."

Revolveraš se okrenu ka Džejku.

"Ti si sledeći, sa jednom težom. Ja ću biti treći. Edi, ti ćeš poslednji.

Odaberi jednu iz knjige koja ti deluje teško..."

"Teške su pri kraju", upade Džejk.

"... ali bez glupiranja. Igramo na život ili smrt. Vreme glupiranja je prošlost."

Edi ga odmeri, bio je dovoljno mator, izdužen i ružan, i bog zna koliko je gadnih stvari učinio u ime pohoda na svoju Kulu, i zapita se da li je Roland uopšte imao ikakvu predstavu o tome koliko je to bolelo. To olako, ležerno upozorenje da se ne ponaša kao dete, da se ne kezi i ne zbija šale zato što im životi vise o koncu.

Edi otvori usta da nešto kaže, Edi Din Neponovljivi, nešto što će biti smešno i zajedljivo u isto vreme, neku od opaski koje je uvek koristio da isprovocira svog brata Henrija, a zatim ih zatvori. Možda je matori ružni dugonja imao pravo; možda je bilo vreme da obuzda svoj crni humor.

Možda je konačno bilo vreme da odraste.

Pošto su se još tri minuta prigušeno dogovarali, a Edi i Suzana na brzinu prelistali Dašto mi ti dašto! (Džejk je rekao da već zna koju će najpre postaviti Blejnu), Roland je otišao u prednji deo Baronijskog Vagona i položio ruku na osvetljeni pravougaonik. Putna mapa se opet pojavi. Iako nisu imali osećaj kretanja, zelena tačka bila je bliža Rajliju nego ikad.

"DAKLE, ROLANDE SINE OD STIVENA!" oglasi se Blejn. Ediju je zvučao više nego veselo; zvučao je skoro ushićeno. " JE LI TVOJ KA-TET SPREMAN?"

"Jeste. Suzan od Nujujorka će započeti prvi krug." Roland se okrenu ka njoj i malo tišim glasom, (iako je ona sumnjala da je to moglo da spreči Blejna da ih čuje), reče: "Ne moraš da iskoračiš kao ostali, zbog tvojih nogu, ali moraš da govoriš razgovetno i osloviš ga imenom svaki put kada mu se obratiš. Ako-kada-ti tačno odgovori na zagonetku, reci: Blagodarim, Blejne, odgovorio si tačno." Onda će Džejk iskoračiti napred i postaviti mu svoju. U redu?"

"A šta ako me ne razume ili uopšte ne pogodi?"

Roland se gorko osmehnu.

"Mislim da je to stvar o kojoj još uvek ne moramo da brinemo." Potom zagrme: "Blejne?"

"DA, REVOLVERAŠU?"

Roland duboko uzdahnu.

"Počeli bismo."

"ODLIČNO!"

Roland klimnu glavom Suzani. Edi joj stisnu jednu ruku, Džejk potapša drugu. Oj je zadivljeno pogleda svojim zlatom uokvirenim očima. Suzana se nervozno osmehnu, a zatim pogleda u mapu kretanja.

"Zdravo, Blejne."

"VOZDRA, SUZANA OD NJUJORKA."

Srce joj je lupalo, pod pazuhom se znojila, i baš u tom trenutku je prvi put shvatila da se oseća kao đak prvak: svaki početak je težak. Nije bilo lako ustati pred celim razredom i biti prva koja će odrecitovati svoju pesmicu, ispričati šalu, ili prepričati kako je provela letnji raspust... ili u ovom slučaju izreći zagonetku. Ona za koju se odlučila bila je iz šašavog engleskog eseja Džejka Cembersa koji im je odrecitovao skoro doslovce tokom njihovog dugog razgovora nakon odlaska iz Rečnog Prelaza. Esej pod naslovom "Moje poimanje istine", sadržao je dve zagonetke od kojih je jednu Edi već potrošio na Blejna.

"SUZANA? JESI LI TU, KAUBOJKO?"

Još jedno začikavanje, koje je ovoga puta zvučalo veselo, blagonaklono.

Dobroćudno. Blejn je umeo da bude šarmantan kada je to želeo. Kao neka razmažena deca koju je poznavala.

"Da, Blejne, tu sam, i ovako glasi moja zagonetka. Šta to ima četiri točka a leti?"

Začu se specifičan klik, kao da je Blejn imitirao zvuk coktanja ljudskog jezika. Usledila je kratka pauza. Kada se Blejn ponovo oglasio, u njegovom tonu nije bilo ni trunke neozbiljnosti.

"KAMION GRADSKE ČISTOĆE, NARAVNO. DEČJA ZAGONETKA. AKO MI OSTALI NE BUDU POSTAVILI NEŠTO BOLJE, ZAŽALIĆU ŠTO SAM VAM I OVOLIKO POŠTEDEO ŽIVOTE."

Putna mapa sevnu, ovoga puta ne crveno nego bledo ružičasto.

"Nemojte da ga ljutite", zakevta glas Malog Blejna.

Svaki put kada bi progovorio, Suzana bi zamislila znojavog onižeg ćelavka čiji je svaki pokret pratila neka vrsta grčenja. Glas Velikog Blejna dopirao je odasvud (kao glas samog Boga u filmovima Sesila B. Demila, pomisli Suzana), međutim, glas Malog Blejna dopirao je samo iz jednog pravca: iz zvučnika smeštenog iznad njihovih glava.

"Ljudi, molim vas, nemojte da ga razljutite; jednošinac je već na crvenom, u maksimalnoj brzini, i motor jedva izdržava. Šina se ozbiljno degenerisala od kada smo poslednji put prošli ovuda."

Suzana, koja se u svoje vreme itekako truckala na šinama tramvaja i podzemne železnice, nije osećala ništa, vožnja je bila glatka kao i na početku, kada su tek bili napustili Kolevku Luda. Ipak, verovala je Malom Blejnu. Pretpostavljala je da će, ako zaista osete truckanje, to biti poslednji doživljaj u njenom životu.

Roland je bocnu laktom u rame, vraćajući je u stvarnost.

"Blagodarim", reče ona, a potom, kao da se predomislila, triput potapša grlo prstima svoje desne ruke. Roland je učinio isto kada je prvi put razgovarao sa tetka Talitom.

"HVALA NA LJUBAZNOSTI", uzvrati Blejn. Opet je zvučao zabavljeno i Suzana zaključi da je to bilo dobro iako se očigledno zabavljao na njen račun. " ALI NISAM ŽENSKOG RODA. DODUŠE, AKO VEC TREBA DA IMAM POL, ONDA JE TO MUŠKI."

Suzana zbunjeno pogleda u Rolanda.

"Za muškarce ide leva ruka", došapnu joj on. "Na grudnu kost", reče i pokaza joj kako.

"Jao."

Roland pogleda u Džejka. Dečak ustade, spuštajući Oja na svoje sedište (što nije pomoglo; Oj istog trenutka skoči na pod, u stopu prateći Džejka koji se provlačio između sedišta da se suoči sa blještavom putnom mapom), ne bi li se posvetio Blejnu.

"Zdravo, Blejne, ovde Džejk. Znaš, sin Elmerov."

"KAŽI SVOJU ZAGONETKU."

"Šta to trči a nikad ne hoda, ima usta a nikad ne govori, ima krevet a nikad ne spava, ima glavu a nikad ne plače?"

"NIJE LOŠE! NADAM SE DA ĆE SUZANA NAUČITI NEŠTO IZ TVOG PRIMERA, DŽEJK, SINE ELMEROV. ODGOVOR JE OČIGLEDAN SVAKOM KO JE IOLE INTELIGENTAN; NO, U SVAKOM SLUČAJU, MUDAR POKUŠAJ. REKA."

"Blagodarim, Blejne, tačno si odgovorio." Dečak se triput potapša po grudima prstima svoje leve ruke, a zatim sede. Suzana ga kratko zagrli i Džejk je zahvalno pogleda.

Sledeći je bio Roland.

"Hajl, Blejne", poče on.

"Hajl, REVOLVERAŠU." Blejn je ponovo zvučao zabavljeno... verovatno pozdravom koji Suzana ranije nije čula. Hajl šta? pitala se. Na pamet joj pade Hitler i to je natera da se seti oborenog aviona koji su pronašli nadomak Luda. Foke-Vulf, konstatovao je Džejk. Nije znala ništa o tome, ali je znala da je u njemu bio jedan ozbiljno mrtav lešinar, previše star da bi zaudarao. " KAŽI SVOJU ZAGONETKU, ROLANDE, I POTRUDI SE DA BUDE DOBRA."

"Dobra da bolja ne može biti, Blejne. U svakom slučaju evo je: Šta ujutru ide na četiri noge, u podne na dve, a uveče na tri?"

"NIJE LOŠA", priznade Blejn. " JEDNOSTAVNA A DOBRA. ODGOVOR JE ČOVEK: KAO BEBA PUZI NA RUKAMA I KOLENIMA, KAD ODRASTE HODA NA DVE NOGE, A POD STARE DANE IDE UZ POMOĆ ŠTAPA."

Blejn je sada bez ikakve sumnje zvučao zadovoljno, i Suzana najednom otkri jednu zanimljivu činjenicu: gnušala se tog samozadovoljnog, ubilačkog stvora. Bio on mašina ili ne, ona ili on, gadio joj se. Znala je da bi osećala isto čak i da im nije dozvolio da ulože svoje živote u ovu glupu igru zagonetki.

Roland, međutim, nije delovao nimalo zbunjeno.

"Blagodarim, Blejne, odgovorio si tačno." On sede ne potapšavši se triput po grudnoj kosti i pogleda u Edija. Edi ustade i priđe putnoj mapi.

"Š'a ima, Blejne, legendo?" pozdravi on. Roland sklopi oči i odmahnu glavom, podigavši svoju osakaćenu desnu šaku da njom na trenutak zakloni oči.

Blejn je ćutao.

"Blejne? Jesi li tu?"

"DA, ALI NISAM RASPOLOŽEN ZA DRSKOST, EDI OD NJUJORKA. KAŽI SVOJU ZAGONETKU. PREPOSTAVLJAM DA ĆE BITI TEŠKA UPRKOS TVOM ŠEGAČENJU. JEDVA ČEKAM DA JE ČUJEM."

Edi pogleda u Rolanda, koji mu odmahnu rukom u stilu Progovori već jednom, za ime Boga!, pa vrati pogled na mapu kretanja gde je zelena tačka upravo prolazila pored stanice po imenu Rajli. Suzana vide da Edi očekuje isto što i ona, svesna da je Blejn ukapirao da su spektrom zagonetki pokušavali da isprobaju njegove sposobnosti. Blejn je to znao... i odobravao.

Suzana oseti kako joj se srce steže dok se raspršuju i poslednje nade da će pronaći brz i lak izlaz odavde.

"Ovaj", poče Edi, "ne znam kako će tebi izgledati ali mene je ova raspametila." Što je najgore, nije znao njen odgovor, jer je taj deo strane u knjizi bio iscepan, ali nije smatrao da bi to nešto promenilo; njihovo poznavanje odgovora nije spadalo u osnovna pravila igre.

"Ni rečeno ni porečeno. Šta je to?"

"TIŠINA, STVAR O KOJOJ TI TAKO MALO ZNAŠ, EDI OD NJUJORKA", odgovori Blejn bez oklevanja, i Edi oseti mali ubod u srce.

Nije bilo potrebno da se konsultuje sa ostalima; odgovor je bio očigledan.

To što ga je dobio tako brzo bio je popriličan šamar njegovom ponosu.

Edi to nikada ne bi priznao, iako je potajno gajio nadu, skoro stoprocentnu, da će pobediti Blejna uz pomoć samo jedne zagonetke, rasturiti mu bulju, tako da ni svi kraljevi konji, a bogami ni svi kraljevi podanici ne uzmognu ponovo da ga sastave. Istu stoprocentnu nadu gajio je i svaki put kada bi zgrabio par kockica u nekoj od šugavih igara u šugavim kockarnicama, svaki put kada bi igrao na sedamnaest u blek - džeku. Taj osećaj da ne možete da omanete prosto zato što ste to vi, najbolji i jedinstveni.

"Da", reče on kroz uzdah. "Tišina je nešto o čemu tako malo znam.

Blagodarim, Blejne, odgovor je tačan."

"NADAM SE DA SI OTKRIO NEŠTO ŠTO ĆETI POMOĆI", reče Blejn, i Edi pomisli: Jebena lažljiva mašino. Blejnov glas je ponovo odisao zadovoljstvom, i Ediju najednom postade zanimljivo to što mašina može da izrazi toliki spektar emocija. Da li su mu ga ugradili Veliki Starci, ili je Blejn u jednom trenutku uspeo sasvim sam da razvije čitav niz ljudskih osećanja? Mala programska zanimacija, čisto da ubije vreme tokom dugih dekada i vekova čekanja? " ŽELITE LI DA SE OPET POVUČEM KAKO BISTE SE POSAVETOVALI?"

"Da", kratko odgovori Roland.

Putna mapa zasija jarkocrveno. Edi se okrenu ka revolverašu. Roland se brzo pribrao, međutim, pre nego što je to učinio, Edi je na njegovom licu ugledao nešto strašno: trenutnu, ali potpunu beznadežnost. Nikada pre nije video nešto slično, ni kada je Roland umirao od ujeda jastogovišta, niti kada je i sam uperio revolverašev pištolj u njega, pa čak ni kada je zlokobni Gašer oteo Džejka i odveo ga u Lud.

"Šta ćemo sad?" upita Džejk. "Da sve četvoro odigramo još jedan krug?"

"Mislim da time ne bismo mnogo postigli", zaključi Roland. "Blejn sigurno zna na hiljade zagonetki, možda i milione, i to ne valja. Što je još gore, razume kako se prave zagonetke... i poznaje stanje uma koje je potrebno da bi se rešile." Roland pogleda u Edija i Suzanu koji su sedeli zagrljeni. "Jesam li u pravu?" upita ih. "Slažete li se?"

"Da", promrmlja Suzana, a Edi odsutno klimnu glavom. Nije želeo da se složi... ali jeste.

"Onda?" nastavi Džejk. "Šta ćemo sada, Rolande? Mislim, mora da postoji neki izlaz... zar ne?"

Kaži ga, budalo, Edi grozničavo posla misao u Rolandovom pravcu.

Roland, prepoznavši ovaj savet, učini sve što je u njegovoj moći. Spusti osakaćenu ruku na Džejkovu kosu i pomazi je.

"Mislim da uvek postoji neki odgovor, Džejk. Pravo pitanje: je da li ćemo imati dovoljno vremena da pronađemo pravu zagonetku. Rekao je da mu treba malo manje od devet sati da pređe celu maršutu ..."

"Osam sati i četrdeset pet minuta", ispravi ga Džejk.

"... a to je mnogo vremena. Vozimo se tek jedan sat..."

"I ako je mapa ispravna, već smo na pola puta doTopeke", reče Suzana stisnutim glasom. "Možda nas je naš mehanički ortak slagao u vezi sa dužinom maršute. Malo se obezbeđuje."

"Moguće", složi se Roland.

"Pa šta ćemo onda?" ponovi Džejk.

Roland duboko udahnu, zadrža vazduh i izdahnu.

"Pustite me da se sam nadmudrujem s njim u zagonetkama, zasad.

Postaviću mu najteže koje pamtim, sa Vašara i iz svoje mladosti. A onda, Džejk, ako se budemo istom brzinom približavali Topeki, mislim da ćeš morati da mu postaviš zagonetke s kraja tvoje knjige, one najteže."

Roland rasejano protrlja obraz i pogleda u ledeni kip. Njegova smrznuta kopija se uveliko topila, pretvorivši se u neprepoznatljivu gromadu leda.

"I dalje mislim da je odgovor u toj knjizi. Zašto bi ti inače toliko privukla pažnju pre povratka u ovaj svet?"

"A mi?"upita Suzana. "Šta ćemo Edi i ja da radimo?"

"Mislite", poruči im Roland. "Smislite nešto, tako vam očeva."

"Ja ne pucam rukom", procedi Edi. Najednom se osećao izvan sebe i daleko od samog sebe. Isti je osećaj imao kada je najpre video praćku, a zatim i ključ u komadićima drveta, koji kao da su čekali da ih pusti na slobodu... osećaj je bio isti, i istovremeno nimalo sličan tome.

Roland ga je posmatrao s neobičnom pažnjom.

"Da, Edi, pravo govoriš. Revolveraš puca umom. Šta ti je palo na pamet?"

"Ništa."

Mogao je da kaže i više, ali mu se iznenada prikazala neobična slika, neobično sećanje: Roland čuči pored Džejka na jednom od njihovih noćenja na putu za Lud. Obojica se nalaze ispred nezapaljene logorske vatre. Roland drži jedno od svojih brojnih predavanja. Ovoga puta red je na Džejka. Džejk pokušava da zapali vatru uz pomoć kremena. Varnica za varnicom sevaju i umiru u tami. Roland mu je rekao da je glup. Da je jednostavno... pa... glup.

"Ne", reče Edi. "Siguran sam da nije to rekao. Bar ne klincu, nije."

"Edi?" Suzana. Zvučala je zabrinuto. Skoro preplašeno.

"Dobro, što ga ne pitaš šta je rekao, batice?" Bio je to glas Henrija Dina, velikog mudraca i eminentnog džankija. Prvi put posle toliko vremena.

"Pitaj ga, čovek sedi pored tebe, hajde, pitaj ga šta je rekao. Prestani da se meškoljiš k,o beba koja je napunila pelenu."

S tim što je to bila loša ideja zato što stvari u Rolandovom svetu nisu tako funkcionisale. U Rolandovom svetu sve je bilo u zagonetkama, nije se pucalo rukom već umom, jebenim umom... i šta se onda govorilo onom ko ne ume da baci varnicu na trud? Približi taj kremen, naravno, a Roland je upravo to rekao: Približi taj kremen, i drži ga čvrsto.

Naravno, uopšte se nije radilo o tome. Bilo je blizu, da, ali blizu se računa samo kad paziš da ne zapišaš cipele, kao što je Henri Din običavao da kaže pre nego što je postao veliki mudrac i eminentni džanki. Edijevo sećanje bilo je pomalo mutno, zato što ga je Roland postideo... blamirao ga... našalio se na njegov račun...

Verovatno je bilo nenamerno... ali tu se krilo još nešto. Nešto zbog čega se osećao isto kao što ga je Henri uvek terao da se oseća, naravno, jer zašto bi se inače Henri sada ponovo pojavio, pošto je toliko dugo bio odsutan?

Sada su svi zurili u njega. Čak i Oj.

"Mani me se", reče on Rolandu, pomalo osorno. "Tražio si da razmišljamo, i sad nas pusti da razmišljamo." Edi se toliko naprezao da misli da mu se prokleti mozak pušio, ali to nije nameravao da saopšti matorom, ružnom dugonji. "Idi postavi Blejnu neku zagonetku. Radi svoj posao."

"Kako ti kažeš, Edi." Roland ustade sa svog sedišta, pođe napred i spusti ruku na crveni pravougaonik. Putna mapa se odmah pojavi. Zelena tačka sada se kretala sve dalje od Rajlija; međutim, Ediju je bilo više nego jasno da je jednošinac značajno usporio, zato što je izvršavao neki svoj program, ili zato što se previše dobro zabavljao da bi žurio.

"JE LI TVOJ KA-TET SPREMAN DA NASTAVI NAŠU VAŠARSKU IGRU ZAGONETKI, ROLANDE SINE STIVENOV?"

"Jeste, Blejne", uzvrati Roland, i Ediju se učini da mu glas zvuči pomalo usiljeno. "Sada ću malo ja da ti postavljam zagonetke, ako nemaš ništa protiv."

"KAO DINH I OTAC TVOG KA-TETA, IMAŠ TO PRAVO. HOĆE LI TO BITI POŠTENE VAŠARSKE ZAGONETKE?"

"Hoće."

"DOBRO." Glas mu je bio pun gnusnog samozadovoljstva. " ŽELEO BIH DA ČUJEM JOŠ TAKVIH."

"U redu." Roland uze vazduh i poče. "Nahraniš li me, živeću. Napojiš li me, umreću. Šta sam ja?"

"VATRA." Bez oklevanja. Samo to nepodnošljivo zadovoljstvo u njegovom tonu, koje kao da je govorilo: To je bilo bajato još kad je moja baba bila devojka, ali pokušaj ponovo. Ovako se vekovima nisam zabavljao, daj još!

"Zalazim pre sunca, Blejne, ali ne pravim senku. Šta sam ja?"

"VETAR." Bez oklevanja.

"Dobar si. Dalje. Lagan je kao pero, a niko ne može dugo da ga drži."

"DAH." Bez oklevanja.

Ipak je oklevao, najednom pomisli Edi. Džejk i Suzana su posmatrali Rolanda kako se grozničavo koncentriše, stisnutih pesnica, želeći da postavi Blejnu pravu zagonetku, zamku, onu u kojoj se krije poruka ,Nosi se'; Edi više nije mogao da ih gleda, pogotovo Suz, a da ne izgubi koncentraciju. Pogled mu pade na sopstvene šake, takođe stisnute, i on ih s naporom otvori u krilu. To mu je palo naročito teško. S drugog kraja vagona mogao je da čuje kako Roland prosipa zlatne staritete iz svoje mladosti.

"Reši ovu, Blejne: Razbiješ li me, prestaću da radim. Dodirneš li me, moj posao je završen. Izgubiš li me, ubrzo moraš da me tražiš sa prstenom. Šta sam ja?" Suzana za trenutak zadrža dah i, mada spuštenog pogleda, Edi joj je pogađao misli: bila je dobra, prokleto dobra, možda...

"LJUDSKO SRCE", odgovori Blejn. I dalje bez trunke oklevanja. " OVO JE ZAGONETKA NA KOJOJ SE BAZIRA VELIKI DEO LJUDSKE POETSKE UOBRAŽENOSTI; NA PRIMER , DŽON EJVERI, SIRONIJA HANC, ONDOLA, VILIJAM BLEJK, DŽEJMS TEJT, VERONIKA MEJS I DRUGI. NEVEROVATNO JE KAKO LJUDSKA BIĆA UBEĐUJU SEBE DA SU ZALJUBLJENA, IAKO TO VARIRA OD NIVOA KULE DO SLEDEĆEG, ČAK I U OVO DEGENERISANO DOBA. NASTAVI, ROLANDE OD GILEADA."

Suzana nastavi da diše. Edijeve šake su želele da se stisnu, ali im to nije dozvoljavao.

Približi kremen, pomisli on Rolandovim glasom. Približi kremen, zaboga!

Blejn Jednošinac je hitao dalje na jugoistok pod Mesecom Demona.

Poglavlje 2.
Pseći vodopad

Džejk nije znao koliko će lako ili teško Blejnu pasti poslednjih deset pitalica iz knjige zagonetki, ali njemu su delovale prilično teško. Naravno, podsetio je sebe da Blejk nije bio samo mašina koja razmišlja uz pomoć ogromnog kompjuterskog lanca kojim se služio. Sve što je mogao da učini bilo je da zagrize mamac; Bog mrzi kukavice, kao što je to Edi ponekad umeo da kaže. Ako deset poslednjih ne uspe, pokušaće sa Samsonovom zagonetkom Arona Dipnea (I mesožder je sazdan od mesa, i tako dalje). Ako i to ne uspe, a verovatno neće... dođavola, onda nije znao šta da radi, niti kako da se oseća.

Istina je, pomisli Džejk, pečen sam.

A što da ne? U poslednjih osam i nešto sati prošao je kroz neverovatan roj emocija. Prvi je bio strah: izvesnost da će on i Oj pasti sa visećeg mosta i utopiti se u reci Send; da će ih Gašer odvući u košmarni lavirint Luda; da će morati da pogleda u zastrašujuće zelene oči čoveka po imenu Tik-Tak i pokušati da odgovori na njegova nerazumljiva pitanja o vremenu, Nacistima i prirodi prelaznih krugova. Kada je Tik-Tak ispitivao, to je ličilo na polaganje mature u paklu.

Potom je usledila radost kada ih je Roland izbavio (i Oj- bez Oja bi sigurno bio pečen), zadivljenost čudima koja su videli pod gradom, divljenje načinu na koji je Suzana rešila Blejnovu zagonetku na kapiji, i naposletku, očajnička trka da se ukrcaju u jednošinac pre nego što Blejn oslobodi zalihe nervnog gasa uskladištenog pod Ludom.

Posle svega što su preživeli, u njemu se ugnezdila neka vrsta omamljene sigurnosti, naravno da će Roland nadmudriti Blejna, koji će zatim održati svoj deo pogodbe i osloboditi ih žive i zdrave na poslednjoj stanici (šta god da je Topeka bila u ovom svetu). Potom će pronaći Mračnu Kulu i učiniti sve što treba, sve što je pravedno, popraviti sve što zahteva popravku. A onda? Onda će živeti srećno doveka, naravno. Kao u bajci.

Ali...

Roland im je rekao da su jedni drugima čitali misli; zajednički khef bio je deo značenja ka-teta. Ono što se provlačilo u Džejkovim mislima još od trenutka kada je Roland iskoračio napred i počeo da iskušava Blejna zagonetkama iz svoje mladosti bio je osećaj zle kobi. Nije dopirao samo od revolveraša; Suzana je takođe slala neke mračne i tužne vibracije.

Samo ih Edi nije slao, a to je bilo zato što je nekuda odlutao, jureći sopstvene misli. Možda je to bilo dobro, ali ništa nije bilo izvesno i Džejka je ponovo uhvatio strah. Još gore, počeo je da pada u očaj, kao živuljka koju nemilosrdni neprijatelj sateruje sve dublje u ćorsokak. Prsti su mu nervozno prolazili kroz Ojevo krzno i on spusti pogled, shvativši zapanjujuću stvar: ruka koju je Oj zagrizao da ne bi pao sa mosta više ga nije bolela. Mogao je da vidi rupe koje su načinili bamburovi zubi, kao i skorelu krv na dlanu i zglobu šake, ali ga ruka više nije bolela. Džejk je oprezno savi u zglobu. Osećao je neznatan bol, ali zanemarljiv i dalek, skoro neprimetan.

"Blejne, šta to može da ide uz dimnjak nadole, a ne može niz dimnjak nagore?"

"DAMSKI SUNCOBRAN", odgovori Blejn tonom vesele druželjubivosti koje je sada i Džejk počeo da se gnuša.

"Blagodarim, Blejne, opet si tačno odgovorio. Dalje ..."

"Rolande?"

Revolveraš pogleda u Džejka, neznatno vedrijeg lica. Nije to bio osmeh ali je, na Džejkovo zadovoljstvo, bar malo podsećao na njega.

"Šta je, Džejk?"

"Moja ruka. Užasno me je bolela a sada je zarasla!"

"ŠTA TU IMA", oglasi se Blejn, imitirajući promukli glas Džona Vejna.

"NI KERA NE BI MOGAO DA GLEDAM KAKO SE PATI SA TAKO IZMRCVARENOM PREDNJOM ŠAPOM, A KAMOLI FINO MOMČE K’O ŠTO SI TI, TE UZEH DA JE IZLEČIM."

"Kako?"upita Džejk.

"POGLEDAJ NASLON ZA RUKU NATVOM SEDIŠTU."

Džejk se okrenu i na svom sedištu ugleda jedva primetnu rešetku. Ličila je na zvučnik tranzistora koji je dobio kada mu je bilo sedam ili osam godina.

"JOŠ JEDNA PREDNOST PUTOVANJA GOSPODSKOM KLASOM", nastavi Blejn prepotentnim glasom. Džejku pade na pamet kako bi se Blejn savršeno uklopio u školi Pajper. Prvi svetski slo-trans, dipolarni štreber.

"RUČNI SKENER JE DIJAGNOSTIČKA ALATKA KOJA MOŽE DA PRUŽII LAKŠI VID PRVE POMOĆI, POPUT OVE KOJU SAM IZVEO NA TEBI. TO JE UJEDNO I SISTEM ZA UNOS HRANLJIVIH MATERIJA,SNIMANJE MOŽDANIH TALASA, ANALIZU STRESA I POJAČAVANJE EMOCIJA KOJE NA PRIRODAN NAČIN STIMULIŠU PROIZVODNJU ENDORFINA. RUČNI SKENER UJEDNO MOŽE DA PROIZVEDE VEOMA VERODOSTOJNE ILUZIJE I HALUCINACIJE. ŠTA MISLIŠ O TOME DA SVOJE PRVO SEKSUALNO ISKUSTVO DOŽIVIŠ S NEKOM OD ZNAMENITIH SEKS-BOGINJA SA TVOG NIVOA KULE, DŽEJK OD NJUJORKA? MOŽDA SA MERILIN MONRO, RAKEL VELČ ILI EDIT BANKER?"

Džejk se nasmeja. Pretpostavljao je da bi smejanje Blejnu moglo da bude rizično, ali ovoga puta nije mogao da se suzdrži.

"Edit Banker ne postoji", uzvrati on. "To je samo lik u TV seriji. Pravo ime glumice je, ovaj, Džin Steplton. Veoma liči na gospođu Šo, našu domaćicu. Fina je, ali nije, znaš na šta mislim, mačka".

Blejn je dugo ćutao. Kada se kompjuterski glas ponovo oglasio, malopređašnji šaljivi, "al, se dobro zezamo", ton zamenila je izvesna doza hladnoće.

"MOLIM ZA OPROŠTENJE, DŽEJK OD NJUJORKA, I POVLAČIM PONUDU DA TI UPRILIČIM SEKSUALNO ISKUSTVO."

To će me naučiti pameti, pomisli Džejk, podigavši ruku da sakrije osmeh.

Glasno (i tonom za koji se nadao da je adekvatno ponizan) reče:

"U redu je, Blejne. Ionako sam previše mlad za to."

Suzana i Roland se zgledaše. Suzana nije znala ko je Edit Banker, porodična stvar se još uvek nije emitovala u njeno vreme. Međutim, suštinu situacije je ukačila onog trenutka kada je Džejk video kako njene pune usne formiraju nečujnu reč, šaljući je revolverašu kao poruku u balonu od sapunice:

Greška.

Da. Blejn je napravio grešku. Štaviše, Džejk Čembers, dečak od jedanaest godina odmah je to primetio. Dakle, ako je Blejn napravio jednu grešku, onda je bio u stanju da napravi još jednu. Možda je ipak bilo nade. Džejk odluči da prihvati tu mogućnost, kao što je prihvatio graf Rečnog Prelaska, i bar malo se opusti.

Roland neprimetno klimnu Suzani glavom, potom okrenu leđa lokomotivi voza, vidno rešen da nastavi sa igrom zagonetki. Pre nego što je otvorio usta, Džejk oseti kako mu telo kreće napred. Bio je to čudan osećaj; dok se jednošinac kretao punom brzinom, niste mogli da osetite ništa, ali čim bi počeo da usporava, odmah biste to primetili.

"SLEDI NEŠTO ŠTO BI ZAISTA TREBALO DA VIDITE", najavi Blejn.

Opet je zvučao raspoloženo, ali Džejk nije verovao tom tonu; sećao se kako je njegov otac ponekad umeo istim tonom da započne telefonski razgovor (obično s nekim podređenim ko je DUS - Debelo Uprskao Stvar), da bi pred kraj Elmer Cembers bio na nogama, nagnut preko stola kao čovek sa grčevima u stomaku i urlajući iz sveg glasa, obraza crvenih kao cvekla i podočnjaka modrih kao plavi patlidžan. "IONAKO OVDE MORAM DA STANEM JER U OVOM ČASU MORAM DA PROMENIM BATERIJU, ATO ZNAČI PRED-PUNJENJE."

Jednošinac se zaustavio uz jedva primetan trzaj. Zidovi oko njih najednom izgubiše boju a zatim postadoše providni. Suzana zaječa od straha i čuđenja. Roland se pomeri ulevo, oslanjajući se o zid vagona da ne bi udario glavom, potom se nagnu napred sa rukama na kolenima piljeći nekud u nepoznato. Oj poče da laje. Jedino Edi nije pokazivao nikakvo interesovanje za neverovatan pogled koji im se pružao iz Baronijskog Vagona. On opet pogleda oko sebe, lica zabrinutog i pomalo izgubljenog u mislima, a zatim spusti pogled na svoje šake. Džejk ga osmotri kratkim radoznalim pogledom, pa nastavi da zuri napolje.

Nalazili su se tačno na sredini ogromnog ponora koji kao da je usisavao mesečinom posut vazduh. Iza njih Džejk je mogao da vidi široku, nemirnu reku. Nije to bila reka Send, osim u slučaju da su reke iz Rolandovog sveta nekako uspevale da teku u različitim pravcima, proizvoljno skrećući svoje tokove (a Džejk nije dovoljno znao o Srednjem Svetu da bi mogao sasvim da prihvati tu mogućnost); osim toga, ova reka nije bila mirna već gnevna, ogromna bujica koja se kotrljala niz planine kao nešto otpisano i željno osvete.

Za trenutak Džejk pogleda u drveće koje je krasilo strme litice s obe strane rečnog korita, primetivši s olakšanjem da deluje prilično normalno, vrsta četinara koje obično viđate na planinama u Koloradu ili Vajomingu, recimo, a onda mu pažnju privuče ivica ponora. Ovde se bujica delila, padajući u vidu vodopada tako širokog i tako dubokog da je Džejk u jednom trenutku pomislio da bi to mogli biti Nijagarini vodopadi koje je jednom posetio sa svojim roditeljima (jedan od tri porodična godišnja odmora kojih je mogao da se seti; ostala dva su prekinuta hitnim pozivima iz očeve Mreže); izgledali su kao nešto što se viđa u trećerazrednim nacionalnim parkovima. Vazduh koji je formirao polukrug oko vodopada bio je zasićen jakom vlagom koja je izgledala kao gusta para; mesečevi zraci su na tački preseka blještali kao bižuterija. Džejku su ličili na preklapajuće prstenove koji simbolizuju Olimpijske igre.

Na sredini vodopada, otprilike dvesta stopa niže od tačke gde je reka započinjala svoj pad, štrčale su dve ogromne stene. Iako Džejk nije imao pojma kako je vajar (ili tim vajara) uspeo da se spusti dole, bilo mu je prosto nemoguće da poveruje da je kamen uspeo tako da se oblikuje.

Stene su izgledale kao dve ogromne, iskežene pseće glave.

Pseći vodopadi, pomisli on. Posle ove čekala ih je još jedna stanica, Dašervil, a zatim Topeka. Poslednja stanica. Gde se svi iskrcavaju.

"TRENUTAK", reče Blejn. " SAMO DA PRILAGODIM JAČINU DA MOŽETE MAKSIMALNO DA UŽIVATE U EFEKTU."

Začu se kratak, šuštavi huk, vrsta pročišćavanja mehaničkog grla, a potom snažan huk. Bila je to voda, milijarde galona u minuti, po Džejkovoj pretpostavci, prelivala se sa ivice ponora, padajući niz dve hiljade stopa visok kameni greben u stenoviti basen smešten u podnožju vodopada.

Mlazovi vodenih zavesa padali su mimo nepomičnih psećih glava koje su virile kroz njih kao iz samog pakla. Zvuk se pojačavao. Džejkova glava poče da vibrira i on poklopi uši rukama, videvši da Roland, Edi i Suzana čine isto. Oj je neutešno lajao, ali ga Džejk više nije čuo. Suzanine usne su se opet micale i opet je mogao da čuje reči, Prestani, Blejne, prestani! ali on nije mogao da ih čuje, baš kao ni Ojev lavež, iako je bio siguran da je Suzana vrištala iz sveg glasa.

Blejn nije prestajao da pojačava zvuk vodopada sve dok Džejk nije osetio da mu oči toliko vibriraju u dupljama, toliko jako da mu se činilo da će mu bubne opne pući kao preforsirani zvučnici.

A onda je bilo gotovo. I dalje su visili nad mesečinom obasjanim ponorom, srebrni zraci su se i dalje prelamali kroz vodene slapove, formirajući spore, bajkolike krugove pre sigurnog i beskrajnog pada u vodu, vlažne i brutalne pseće njuške i dalje su štrčale iz bujice, ali onaj apokaliptični zvuk je nestao.

Džejk na trenutak pomisli da se njegov strah obistrinio i da je ogluveo.

Onda mu do ušiju dopreše Ojevo kevtanje i Suzanin vrisak. S početka su ti zvuci bili daleki i nekako prigušeni, kao da su mu uši bile pune mrvica, a onda su bivali sve jasniji. Edi zagrli Suzanu oko ramena i baci pogled na putnu mapu.

"Dobar si, Blejne."

"SAMO SAM MISLIO DA ĆETE UŽIVATI U ZVUKU VODOPADA U PUNOJ JAČINI", reče Blejn. U njegovom šupljem glasu istovremeno se mogao čuti smeh i uvređenost. " MISLIO SAM DA ĆE VAM TO POMOĆI DA ZABORAVTTE NA MOJU UŽASNU GREŠKU U VEZI SA EDIT BANKER."

Moja greška, pomisli Džejk. Blejn je možda samo mašina, sklona suicidu, ali ipak ne voli kada mu se podsmevaju.

Dečak sede pored Suzane i obrgli je rukom. Još uvek je mogao da čuje Pseće vodopade, ali zaj zvuk je sada bio tako dalek.

"Šta se dešava?" upita Roland. "Kako puniš baterije?"

"USKORO ĆEŠ VIDETI, REVOLVERAŠU. U MEĐUVREMENU ME ISKUŠAJ JEDNOM ZAGONETKOM."

"U redu, Blejne. Evo jedne koju je Kort izmislio i svojevremeno je često postavljao."

"JEDVA ČEKAM."

Roland, zastavši da sakupi misli, podignu pogled ka mestu gde je trebalo da se nalazi tavanica vagona i tamo vide samo zvezdani tepih na crnom noćnom nebu (Džejk je mogao da razabere Atona i Lidiju, Staru Zvezdu i Staru Mati, začuđujuće uljuljkan samim pogledom na njih dok su neumorno zurile jedna u drugu sa svojih ustaljenih pozicija). Revolveraš potom spusti pogled na osvetljeni pravougaonik koji im je služio kao Blejnovo lice.

"Mi smo bića mala, i sva smo negde stala. Jednom od nas sat je kuća, a drugom vekna vruća. Treće možeš u siru naći, a četvrto u ,rogu vreme traći. Da peto nađeš dovoljan je trud; veruj mi da neće biti uzalud. Šta smo mi?"

"SLOVA, A, E, I, O, I, U!" spremno reče Blejn. " SAMOGLASNICI VISOKOG GOVORA." Ni ovaj put nije bilo oklevanja, čak ni u šali, već samo taj glas, podrugljiv i na korak od grohotnog smeha; glas okrutnog deteta koje posmatra kako bube trče u krug po usijanoj ringli šporeta.

" ALI OVU ZAGONETKU NIJE IZMISLIO TVOJ UČITELJ, ROLANDE OD GILEADA; ČUO SAM JE OD DŽONATANA SVIFTA OD LONDONA, GRADA U SVETU IZ KOJEG DOLAZE TVOJI PRIJATELJI."

"Blagodarim", reče Roland dok je poslednji slog zvučao više kao uzdah.

"Odgovor je tačan, Blejne, baš kao i tvoja tvrdnja o poreklu ove zagonetke. Oduvek sam slutio da je Kort poznavao i druge svetove.

Mislim da je razgovarao sa manijem koji je živeo van grada."

"NE ZANIMA ME NIKAKAV MANI, ROLANDE OD GILEADA. UVEK SU BILI NERAZUMNA SEKTA. ISKUŠAJ ME JOŠ JEDNOM ZAGONETKOM."

"U redu. Šta ima ..."

"ČEKAJ. ČEKAJ. SILA ZRAKA SE POJAČAVA. NE GLEDAJTE DIREKTNO U PSE, MOJI ZANIMLJIVI NOVI PRIJATELJI! POKRIJTE OČI!"

Džejk skrenu pogled sa kolosalnih kamenih skulptura u vodopadu, ali mu ruka ne stiže na vreme do očiju. Krajičkom oka ugleda kako se na bezličnim kamenim glavama otvaraju svetleće, blještavo plave oči. Prema jednošincu poskočiše nazubljene linije munja. Sledećeg trenutka Džejk je ležao na tapaciranom podu Baronijskog vagona, dlanova čvrsto zalepljenih za oči. Kroz zvonjavu u uhu čuo je Ojevo cviljenje. U pozadini se čulo praštanje električne oluje koja je besnela oko jednošinca.

Kada je Džejk ponovo otvorio oči, Psećih vodopada više nije bilo; Blejn je zidove vagona ponovo učinio neprozirnim. Ipak, još je mogao da čuje zvuk, vodopad elektriciteta, silu nekim čudom isisanu iz Zraka i propuštenu kroz oči kamenih psećih glava. Blejn se nekako punio njom.

Ako nastavimo dalje, pomisli Džejk, napajaće se iz akumulatora. Onda će Lud stvarno ostati iza nas. Zauvek.

"Blejne", pozva Roland. "Kako se moć Zraka skladišti na tom mestu? Na koji način izlazi kroz oči onih džinovskih pasa? Kako je ti koristiš?"

Blejn je ćutao.

"I ko je isklesao pse?" upita Edi. "Da nisu Veliki Drevni? Nisu, naravno?

I pre njih je bilo ljudi.To jest... ako su to uopšte bili ljudi."

Blejn je i dalje uporno ćutao. Možda je tako bilo bolje. Džejk nije bio siguran koliko je želeo da zna o Psećim vodopadima, ili o svemu što se događalo iza njih. I ranije se susretao sa mračnim Rolandovim svetom i video dovoljno da poveruje u to kako većina stvari koja se tamo odvijala nije bila ni dobra ni bezbedna.

"Bolje da ga ne pitate", oglasi se Mali Blejn iznad njihovih glava.

"Sigurnije je."

"Ne postavljajte mu glupa pitanja, jer njemu nije do glupiranja", reče Edi.

Na licu mu je opet bio onaj odsutni, zamišljeni izraz. Kada ga je Suzana pozvala po imenu, činilo se da je nije čuo.

Roland sede preko puta Džejka i desnom rukom se polako protrlja po čekinjama desnog obraza, nesvesnim gestom koji se činilo da je izvodio samo kada je bio umoran ili zamišljen.

"Ponestaje mi zagonetki", priznade.

Džejk ga iznenađeno pogleda. Revolveraš je kompjuteru servirao pedesetak ili više zagonetki, i dečak je pretpostavljao da je to priličan broj, s obzirom na to da ih je izgovarao bez prethodne pripreme, ali kada se uzme u obzir to, koliko su zagonetke bile važne u svetu u kojem je Roland odrastao...

Činilo se da revolveraš čita Džejkove misli jer mu uglove usana iskrivi kiselo-gorak osmejak i klimnu dečaku glavom kao da mu se ovaj glasno obratio.

"Ni meni nije baš najjasnije. Da si me to juče ili prekjuče pitao, rekao bih ti da znam najmanje hiljadu zagonetki, skrivenih u nekom budžaku mozga. Možda čak i dve hiljade. Ali... " Roland slegnu jednim ramenom, odmahnu glavom i ponovo protrlja obraz. "Nije da sam ih zaboravio.

Imam osećaj kao da nikada nisu ni postojale. Ono što se događa sa ostatkom sveta očigledno se događa i sa mnom, valjda."

"Ideš dalje", primeti Suzana i pogleda u Rolanda, sa izrazom žaljenja na koji je mogao da joj uzvrati samo na sekund ili dva; činilo mu se da ga njen pogled prži. "Kao i sve drugo ovde."

"Da, bojim se da je tako." Roland pogleda u Džejka, stisnutih usana i strogog pogleda. "Hoćeš li biti spreman da čitaš zagonetke iz svoje knjige kada te pozovem?"

"Hoću."

"Dobro. I glavu gore. Nismo još gotovi."

Napolju, prigušeno električno pucketanje utihnu.

"NAPUNIO SAM AKUMULATORE, I SVE JE DOBRO PROŠLO", objavi Blejn.

"Divota", suvo reče Suzan.

"Ota!"složi se Oj, savršeno imitirajući Suzanin sarkastični ton.

"MORAM DA IZVRŠIM JOŠ NEKOLIKO PODEŠAVANJA. POTRAJAĆE OKO ČETRDESET MINUTA I UGLAVNOM SU AUTOMATSKA. DOK BUDE TRAJALO OVO PREBACIVANJE UZ KOJE IDU RUTINSKE PROVERE, NASTAVIĆEMO TAKMIČENJE. NEIZMERNO UŽIVAM U NJEMU."

"Kao kada voz za Boston prebacuje sa električnog na dizel pogon", reče Edi. Još je zvučao kao da nije bio sasvim prisutan. "U Hartfordu ili Njuhejvenu, ili nekom drugom mestu gde niko pri jebenoj čistoj svesti ne bi voleo da živi."

"Edi?"upita Suzana. "Šta to ..."

Rolan joj dodirnu rame i odmahnu glavom.

"ZABORAVIMO NA EDIJA OD NJUJORKA", reče Blejn onim ortačkim, e ne da se ludo zezamo, glasom".

"Tako je", reče Edi. "Zaboravimo na Edija od Njujorka."

"ON NE ZNA DOBRE ZAGONETKE. ALI TI IH ZNAŠ MNOGO, ROLANDE OD GILEADA. POSTAVIMIJOŠ JEDNU."

I dok je Roland to činio, Džejk je razmišljao o svom završnom pismenom zadatku u školi. Blejn je smarač, napisao je u njemu. Blejn je smarač i to je istina. Jeste, bila je to čista istina. Živa istina.

Nepun sat vremena kasnije, Blejn Jednošinac je opet bio u pokretu.

Suzana je opčinjeno posmatrala kako se pulsirajuća tačka približava Dašervilu, prolazi je i započinje poslednju deonicu puta prema kraju pruge. Pomeranje tačke pokazivalo je da se Blejn, otkako se prebacio na akumulatore, kreće malo sporije, i imala je utisak da je osvetljenje u Baronijskom vagonu sada malo prigušenije, ali nije verovala da će to bilo šta promeniti. Blejn će možda stići u Topeku brzinom od šest umesto osam stotina milja na sat, ali će se njegovi poslednji putnici ovako ili onako pretvoriti u pastu za zube.

Roland je takođe usporio,zavlačeći se sve dublje i dublje u svoj mentalni budžak u potrazi za zagonetkama. No ipak ih je nalazio, i odbijao je da se preda. Kao i uvek. Od kada je počeo da je uči da gađa, Suzana je osećala kolebljivu ljubav prema Rolandu od Gileada, mešavinu divljenja, straha i sažaljenja. Mislila je da joj se nikada neće svideti (i da će ga Deta Voker u njoj večno mrzeti zbog načina na koji je zgrabio i odvukao, koprcavu, na sunce), ali njena ljubav je bila svejedno jaka. Uostalom, spasio je život i dušu Edija Dina; izbavio je njenog voljenog. Ako ni zbog čega drugog, morala je zbog toga da ga voli. Ali sumnjala je da je mogla da ga voli više zato što nikada, ali nikada, nije odustajao. Reč povlačenje očigledno nije postojala u njegovom rečniku, čak i kada je bivao obeshrabren... kao sada.

"Blejne, gde se nalaze putevi bez kočija, šume bez drveća, gradovi bez kuća?"

"NA MAPI."

"Valjan odgovor. Dalje. Imam sto nogu a ne mogu da stojim, dugačak vrat a nemam glavu; sluškinjama zagorčavam život. Šta sam ja?

"METLA, REVOLVERAŠU. POSTOJI VARIJANTA KOJA SE ZAVRŠAVA SA ,SLUŠKINJAMA OLAKŠAVAM ŽIVOT'. ALI TVOJA MI SE VIŠE SVIĐA."

Roland je ovo ignorisao.

"Ne vidi se, ne čuje se, ne miriše, ne oseća se. Leži iza zvezda, iza mora i gora. Završava život i ubija smeh. Šta je to, Blejne?"

"MRAK."

"Blagodarim, valjano si odgovorio."

Osakaćena desna ruka mu kliznu uz desni obraz, poznati izraz neprilike, i struganje koje su proizvodile otvrdnule jagodice njegovih prstiju natera Suzanu da zadrhti. Džejk je sedeo skrštenih nogu na podu, posmatrajući revolveraša sa posebnom vrstom napregnute koncentracije.

"Ova stvar trči a ne može da hoda, ponekad peva, ali nikad ne govori.

Nema ni ruke ni glavu; nema glavu, ali ima lice. Šta je to, Blejne?"

"SAT. "

"Sranje", prošapta Džejk kroz stisnute usne.

Suzana baci pogled ka Ediju i na trenutak oseti ujed nezadovoljstva.

Izgledao je kao da je ono što se događalo prestalo da ga zanima, u njegovom uvrnutom slengu osamdesetih za to bi rekli „isključen". Požele da ga mune laktom i trgne iz letargije, a onda se seti Rolandovog odmahivanja glavom i odustade. Na osnovu odsutnog izraza njegovog lica nije mogla da dokuči o čemu je razmišljao, ali Roland možda jeste.

Ako je tako, bolje požuri, dragi, pomislila je. Tačka na putnoj mapi i dalje je bila bliže Dašervilu nego Topeki, ali će već u narednih petnaestak minuta preći polovinu puta.

Meč se nastavljao, Roland je servirao pitanja, a Blejn je s lakoćom vraćao odgovore, smečujući tik iznad mreže i izvan domašaja.

"Šta je to od čega se zidaju zamkovi, cepaju planine, ljudi oslepe, a ostali progledaju?"

"PESAK."

"Blagodarim. Šta to živi u vodi, umire leti i raste na krajevima?"

"LEDENICA."

"Blejne, valjano si odgovorio."

"Čovek hoda po njemu i ispod njega, a u ratu ga pošalje dođavola?"

"MOST."

"Blagodarim."

Naočigled beskrajan paradni stroj zagonetki marširao je pred njom, jedna za drugom, sve dok nije sasvim izgubila osećaj za igru i zabavu. Je li ovako bilo u vreme Rolandove mladosti, pitala se, tokom takmičenja u zagonetkama na Vašarskim danima, kada su se on i njegovi drugovi (iako je imala utisak da nisu svi bili njegovi drugovi, nipošto svi) nadmetali za vašarsku gusku? Pretpostavljala je da jeste. Pobednik je verovatno bio onaj ko je uspevao najduže da zadrži prisebnost i koncentraciju. Ubijao ju je način na koji je Blejn odgovarao, uvek tako prokleto spremno. Bez obzira na to koliko je njoj zagonetka izgledala teško, Blejn ju je vraćao, sigurno i precizno, na njihov deo terena, tras.

"Blejne, šta to ima oči a ne vidi?"

"POSTOJE ČETIRI ODGOVORA", uzvrati Blejn. " IGLA, MUNJA, KROMPIRI ZALJUBLJEN ČOVEK."

"Blagodarim, Blejne, odgovor je..."

"SLUŠAJ, ROLANDE OD GILEADA, SLUŠAJ, KA-TETE."

Roland najednom oseti tišinu, suženog pogleda i blago nakrivljene glave.

"USKORO ĆETE ČUTI KAKO MOJI MOTORI POČINJU DA UBRZAVAJU", reče Blejn. " SADA NAS DELI TAČNO ŠEZDESET

MINUTA OD TOPEKE. OD OVOG TRENUTKA..."

"Ako smo se zaista vozili više od sedam sati, ja sam Paja Patak", promrmlja Džejk.

Suzana bojažljivo pogleda oko sebe, očekujući neku novu kaznu ili sitnu okrutnost kao reakciju na Džejkov sarkazam, ali se Blejn samo zakikota.

Kada je ponovo progovorio, glas mu je ponovo oponašao Hemfrija Bogarta.

"VREME JE OVDE DRUGAČIJE, ŠRCE. MORAO ŠI TO DO ŠADA DA UKAPIRAŠ. ALI NE BRINI, ČOVEK ŠE UČI DOK JE ŽIV. ZAR BI, TE JA LAG'O?"

"Bi", promrmlja Džejk.

Ovo je očigledno još više zagolicalo Blejna jer se ponovo nasmejao, onim ludačkim, mehaničkim smehom koji je Suzanu podsetio na „kuće strave" u palanačkim zabavnim parkovima i na vašarima. Kada je svetlo počelo da pulsira u ritmu sa smehom, Suzana sklopi oči i pokri rukama uši.

"Prestani, Blejne! Prestani!"

"IZVIN’TE, GOSPOJA", razvuče on u stilu Džimija Stjuarta. " SILNO

ŽALIM AKO VAM MOJ SMEH VREĐA SLUH."

"Puši ga", reče Džejk, podigavši srednji prst prema putnoj mapi.

Suzana je očekivala da će se Edi nasmejati, mogla se opkladiti da će ovakav prostakluk u svako doba dana i noći da ga oraspoloži, ali je Edi nastavio da zuri u šake na svom krilu, nabranog čela, praznog pogleda, blago otvorenih usta. Malčice previše podseća na seoskog idiota za moj ukus, zaključi Suzana, i ponovo se uzdrža da ga ne mune laktom ne bi li mu zbrisala taj blentavi izraz s lica. Neće još dugo moći ovoliko da se uzdržava; ako treba da poginu na kraju Blejnovog putovanja, htela je da bude u Edijevom naručju kada se to desi, da oseti Edijev pogled na sebi, i da Edi bude i mislima s njom.

Ali za sada je bolje da ga ostavi na miru.

"OD OVOG TRENUTKA", nastavi Blejn normalnim glasom,

"NAMERAVAM DA POČNEM NEŠTO O ČEMU VOLIM DA RAZMIŠLJAM KAO O SVOM SAMOUBILAČKOM LETU. OVO ĆE MI BRZO ISCEDITI AKUMULATORE, ALI MISLIM DA SMO DOSTA ĆASKALI, A VI? U TRENUTKU KADA NALETIM NA TRANSČELIČNE ŠIPOVE NA KRAJU KOLOSEKA, KRETAĆU SE BRZINOM VEĆOM OD DEVET STOTINA MILJA NA SAT, ODNOSNO PET STOTINA I TRIDESET TOČKOVA. VIDIMO SE KASNIJE, ALIGATORU, MALO SUTRA, KROKODILU, NE ZABORAVI DA PIŠEŠ. GOVORIM VAM OVO U DUHU FER-PLEJA, MOJI ZANIMLJIVI NOVI PRIJATELJI. AKO STE SVOJE NAJBOLJE ZAGONETKE SAČUVALI ZA KRAJ, SADA JE TRENUTAK DA MI IH POSTAVITE."

Prepoznatljiva pohlepa u Blejnovom glasu, njegova ogoljena želja da čuje i reši njihove najbolje zagonetke pre nego što ih ubije, natera Suzanu da se oseća umorno i staro.

"Možda ni tako neće biti vremena da ti postavim sve moje najbolje zagonetke", uzvrati Roland nonšalantno. "Prava šteta, zar ne?"

Pauza, kratka, ali sa više oklevanja nego što je kompjuter pokazao pred bilo kojom od Rolandovih zagonetki, a onda se Blejn zakikota. Suzana je mrzela zvuk njegovog ludačkog smeha, ali je u ovom kikotu bilo neke cinične hladnoće koja joj je još dublje ledila krv. Možda zato što je bio skoro razuman.

"BRAVO, REVOLVERAŠU. VALJAN POKUŠAJ. ALI TI NISI ŠEHEREZADA, NITI RASPOLAŽEMO SA HILJADU I JEDNOM NOĆI DA BESEDIMO DO MILE VOLJE."

"Ne razumem. Ne poznajem tu Šeherezadu."

"NEMA VEZE. SUZANA MOŽE DA TI OBJASNI AKO TE BAŠ TOLIKO ZANIMA, A MOŽDA ČAK I EDI. SUŠTINA JE, ROLANDE, U TOME DA ME VIŠE NEĆEŠ NAMAMITI OBEĆANJEM O NOVIM ZAGONETKAMA. BORIMO SE ZA GUSKU. KAD STIGNEMO U TOPEKU, BIĆU NAGRAĐEN, NA OVAJ ILI ONAJ NAČIN. RAZUMEŠ?"

Rolandova osakaćena ruka iznova polete ka desnom obrazu; Suzana opet začu tiho grebuckanje prstiju o jake čekinje njegove brade.

"Igramo na sve ili ništa. Bez odustajanja."

"TAKO JE. BEZ ODUSTAJANJA."

"U redu, Blejne, igramo na sve ili ništa i bez odustajanja. Evo je sledeća."

"KAO I UVEK, JEDVA ČEKAM."

Roland spusti pogled na Džejka.

"Budi spreman za svoje, Džejk, moje su pri kraju."

Džejk klimnu glavom.

Pod njima, mašine slo-trans jednošinca nastavljale su da se obrću, potmulo bubnjanje koje Suzana nije mogla toliko da čuje koliko ga je osećala u sastavu vilica, šupljinama slepoočnica i venama ručnih zglobova.

Neće se dogoditi ako u Džejkovoj knjizi ne postoji ona prava, pomislila je.

Roland ne može da pobedi Blejna i mislim da to zna. Znao je to još pre sat vremena.

"Blejne, događam se jednom u minuti, dvaput u svakom trenutku ali nijednom u sto hiljada godina. Šta sam ja?"

Suzana shvati da se nadmetanje nastavlja, u kojem Roland postavlja pitanja, a Blejn odgovara sa užasnim odsustvom oklevanja, kao svevideći i svemogući bog. Sedela je hladnih šaka skrštenih u krilu i posmatrala svetleću tačku kako se primiče Topeki, kraju pruge, mestu gde se putanja njihovog ka-teta završava na čistini. Razmišljala je o Psećem vodopadu, o tome kako su glave pasa štrčale iz gromoglasne bele vodene zavese pod mračnim zvezdanim nebom; razmišljala je o njihovim očima.

O njihovim električno-plavim očima.

Poglavlje 3.
Vašarska guska

1.

Edi Din, koji nije znao da je Roland ponekad mislio o njemu kao o kamaiju, ka-ovoj ludi, čuo je i video sve što se događalo, ali nije čuo i video ništa od toga. Jedina stvar koja je od početka nadmetanja ostavila utisak na njega bio je oganj koji je sevao iz kamenih očiju Pasa; kada je zaklonio lice da zaštiti oči od njihovog gromovitog pogleda, pomislio je na Portal zraka na čistini Medveda, kako je prislonio uvo na njega i začuo daleko, pospano brujanje mašina.

Posmatrajuči svetleće oči Pasa, slušajući kako Blejn usisava tu energiju u svoje akumulatore, puneći ih za svoj poslednji zalet kroz Srednji Svet, Edi je razmišljao: Nije baš sve utihnulo u ruševinama i hodnicima mrtvih.

Neke od stvari koje su Drevni ostavili za sobom još funkcionišu. I to je najjezivije od svega, slažete li se? Da. Upravo to.

Edi se posle toga nakratko ponovo pridružio svojim prijateljima, psihički i fizički, ali je ubrzo opet odlutao mislima. 'Edi zonira,' govorio je Henri za to. 'Pustite ga.'

Slika Džejka kako pali vatru uz pomoć kremena uporno mu se vraćala; dopustio bi sebi da utone u nju na sekund ili dva, kao pčela koja sleće u slatku čašicu nekog cveta, a zatim bi opet uzleteo. Zato što sećanje nije bilo ono što je tražio; bio je to samo način da dopre do onoga što mu je bilo potrebno, još jedna vrata poput onih na obali Zapadnog mora, ili ona koja je nacrtao u prašini veštičjeg kruga pre nego što su izvukli Džejka... samo što su ova bila u njegovom umu. Ono za čim je žudeo nalazilo se iza njih; ono što je on trenutno radio bila je neka vrsta... pa... čačkanja brave.

Zoniranje, Henrijevim jezikom.

Njegov brat ga je najveći deo vremena omalovažavao, zato što ga se plašio i bio ljubomoran na njega, Edi je to konačno shvatio, ali se sećao jedne prilike kada ga je Henri zaprepastio rekavši za promenu nešto lepo.

Više nego lepo, zapravo: nešto neshvatljivo.

Grupa klinaca sedela je u uličici iza Delijevog lokala, ližući sladolede na štapiću, grickajući čokoladice ili pušeći "kent"koji je Džimi Polio, zvali su ga Džimi Polio, valjda zbog tog njegovog sjebanog stopala, maznuo iz fioke toaletnog stola svoje majke. Henri je, sasvim predvidljivo, bio jedan od pušača.

U bandi čiji je Henri bio član, (a samim tim i Edi, kao njegov mlađi brat) postojali su posebni izrazi za određene stvari, žargon njihovog mizernog malog ka-teta. U Henrijevoj bandi ne dobiješ batine, već te pošalju kući u jebenim delovima. Ne ljubiš se sa devojkom, već razvališ kučku od kurca.

Ne naduvaš se, već se jebeno lansiraš u svemir. I ne kačiš se sa drugom bandom, već se uvališ u govna do guše.

Tog dana se vodila rasprava o tome ko bi koga želeo uz sebe u slučaju da se uvali u sranje. Džimi Polio (dobio je pravo da govori prvi jer je nabavio cigarete, koje su Henrijevi ortaci iz kraja zvali jebenim rak-štapićima) odlučio se za Skipera Braningana zbog toga što se Skiper, po njegovim rečima, nikoga nije plašio. Jednom prilikom, objašnjavao je Džimi, Skiper je toliko popizdeo na svog nastavnika, desilo se to jednog petka na školskoj igranci, da je ubio boga u njemu. Poslao je jebenog dežurnog profu kući u delovima, ako me kapirate. Takav je bio njegov ortak Skiper Braningan.

Svi su svečano slušali ovu priču, klimajući glavama, ližući svoje sladolede, grickajući čokoladice i pušeći „kent". Svi su znali da je Skiper Braningan jebena pizda i da Džimi voli da jede govna, ali to niko nije pomenuo. Zaboga, ne. Da se nisu pretvarali kako veruju u gnusne laži Džimija Polija, niko se drugi ne bi pretvarao da veruje u njihove.

Tomi Frederiks se odlučio za Džona Parelija. Džordž Prat tipovao je na Sabu Drabnika, u kraju poznatog i kao Jebeni Mahniti Mađar. Frenk Duganeli izabrao je Lerija Mekejna, iako je Leri gulio kaznu u popravnom domu; Leri je jebeni car, govorio je Frenk.

A onda je došao red na Henrija Dina. Udubio se u misli kako je dolikovalo temi, a onda je obgrlio svog zaprepašćenog brata. Izabrao bih Edija, rekao je. Mog mlađeg batu. On je moj čovek.

Svi su zgranuto zurili u njega, ali niko nije bio zgranutiji od Edija. Vilica mu je visila skoro do kopče kaiša. A onda je Džimi Polio rekao:

"Ma daj, Henri, ne zajebavaj se. Ovo je ozbiljno pitanje. Koga bi uzeo da ti čuva bulju kada se nađeš u govnima?"

"Ne zajebavam se," odgovorio je Henri.

"Zašto baš Edija?" upitao je Džordž Prat, ponovivši pitanje koje se motalo po Edijevoj glavi. "Taj ne bi umeo da se izvuče ni iz papirne kese. I to mokre. Zašto onda, jebote?"

Henri se opet kao zamislio, ne zato što nije znao odgovor, Edi je mogao da se opkladi u to, već zato što je morao da smisli način da im to objasni. I tada je rekao:

"Zato što je Edi, kada je u toj svojoj jebenoj zoni, u stanju da nagovori đavola da se sam zapali."

Pred očima mu opet iskrsnu Džejkova slika, sećanje koje se nadovezuje na prethodno. Džejk je trljao čelik o kremen, bacajući varnice na suvo pruće njihove logorske vatre, varnice koje su se prebrzo gasile.

U stanju je da nagovori đavola da se sam zapali.

"Približi taj kremen," rekao je Roland, i sada je tu bilo i treće sećanje, ono sa Rolandom na vratima koja su pronašli na kraju plaže, sa Rolandom koji gori u groznici, jednom nogom u grobu, drhteći kao pihtije, kašljući, fiksirajući Edija svojim bombarderskim očima, sa Rolandom koji govori:

"Priđi bliže, Edi, priđi malo bliže, tako ti oca!"

Zato što je hteo da me ščepa, pomisli Edi. Nejasno, skoro kao da prolazi kroz jedna od tih magičnih vrata u neki drugi svet, on začu Blejnov glas koji im saopštava da su stigli do završnice igre; ako su sačuvali svoje najbolje zagonetke, sada je vreme da ih serviraju. Sad ili nikad. Imaju još sat vremena.

Sat vremena! Samo sat vremena!

Njegov um pokuša da usvoji tu informaciju ali je Edi ćušnu u stranu.

Nešto se dešavalo u njegovoj glavi (molio je boga da bude tako), neka očajnička igra asocijacija, i nije mogao da dozvoli da mu um sjebu rokovi i slična sranja; u tom slučaju će izgubiti i tu poslednju šansu koju je imao.

Na neki način, to je bilo kao kada nešto ugledate u komadu drveta, nešto što biste mogli da izrezbarite, luk, praćku, možda ključ kojim ćete otvoriti neka nezamisliva vrata. Ali ne smete predugo da gledate, bar u početku, jer ćete ga izgubiti. Nešto kao kada biste morali da rezbarite s rukama na leđima.

Osećao je kako se Blejnovi motori zahuktavaju pod njima. U mislima je video kako kremen varniči o čelik i čuo Rolanda koji govori Džejku da približi kremen. I ne udaraj po čeliku, Džejk, okrzni ga.

Zašto sam ovde? Ako ovo nije ono što želim, zašto mi se misli stalno vraćaju na ovo mesto?

Zato što ne mogu da doprem bliže, a istovremeno je van domašaja zone bola. Bol je zapravo samo srednje jak, ali je učinio da se setim Henrija. O tome kako me je neprestano omalovažao.

"Henri je rekao da možeš da nagovoriš đavola da se sam zapali."

"Da. Zbog tih njegovih reči sam ga uvek voleo. Bio je sjajan."

Sada je Edi video kako Roland pomera Džejkove ruke sa kremenom i čelikom bliže ognjištu. Džejk je bio nervozan. Ediju to nije promaklo, niti Rolandu. I u nameri da ga smiri, da mu skrene misli sa odgovornosti paljenja vatre, Roland je Malom postavio zagonetku.

Edi Din dunu u ključaonicu svog sećanja, i ona ovog puta škljocnu.

2.

Zelena tačka se približavala Topeki i Džejk je po prvi put osećao vibracije... kao da je šina pod njim korodirala do tačke kada Blejnovi kompenzatori više nisu mogli u potpunosti da se nose sa problemom.

Osećaj vibracija pratio je osećaj brzine. Zidovi i tavanica Baronijskog vagona i dalje su bili neprozirni, ali Džejk je shvatio da ne mora da vidi pejzaže kroz koje su leteli da bi ih zamislio. Blejn se sada kretao punom brzinom, hitajući ispred svog poslednjeg zvučnog udara kroz pustare ka mestu gde se završavao Srednji Svet, i Džejk je zbog nečega s lakoćom zamislio transčelične šipove na kraju pruge. Sipovi će biti u žuto-crnim dijagonalnim prugama. Nije znao kako to zna, ali jeste.

"DVADESET PET MINUTA", zadovoljno objavi Blejn. " HOĆEŠ JOŠ JEDNOM DA ME ISKUŠAŠ, REVOLVERAŠU?"

"Mislim da neću, Blejne." Roland je zvučao iscrpljeno. "Završio sam sa tobom; pobedio si me. Džejk?"

Džejk skoči na noge i okrenu se ka putnoj mapi. Srce mu je tuklo veoma sporo i veoma jako u grudima, i svaki otkucaj bio je poput pesnice koja udara u doboš. Oj je čučao između njegovih nogu i napeto mu gledao u lice.

"Zdravo, Blejne", javi se Džejk i ovlaži usne.

"ZDRAVO, DŽEJK OD NJUJORKA. " Glas je bio ljubazan, možda kao glas čikice sa navikom da zlostavlja decu koju je s vremena na vreme odvodio u žbunje. " HOĆEŠ LI DA ME ISKUŠAŠ ZAGONETKAMA IZ SVOJE KNJIGE? VREME NAM POLAKO ISTIČE."

"Da", reče Džejk. "Iskušao bih te ovim zagonetkama. Pokušaj da mi kažeš šta misliš šta koja znači, Blejne."

"POŠTENO, DŽEJK OD NJUJORKA. UČINIĆU KAKO SI REKAO."

Džejk otvori knjigu na mestu koje je obeležio prstom. Deset zagonetki.

Jedanaest, uključujući Samsonovu, koju je čuvao za kraj. Ako Blejn odgovori na sve (kao što je Džejk pretpostavljao da hoće), preostaće mu da sedne pored Rolanda, uzme Oja u krilo i sačeka kraj. Uostalom, ima još svetova osim ovog.

"Slušaj, Blejne: U mračnom tunelu leži gvozdena zver. Može da napadne samo kada se povuče. Šta je to?"

"METAK." Bez oklevanja.

"Kad hodaš po živom, ne buni se. Kad hodaš po mrtvom, gunđa i mrmlja.

Sta je to?"

"OPALO LIŠCE." Nije bilo oklevanja, i mada je Džejk duboko u srcu znao da je igra izgubljena, zašto nije osećao očaj ili bar gorčinu i bes?

Zato što je smarač, eto zašto. Blejn je zaista VELIKI smarač i voleo bih da mu to bar jednom kažem u lice. Mislim da je čak i njegovo zaustavljanje iza toga po redu na mojoj listi želja.

Džejk okrenu list. Približavao se mestu gde su iz knjige zagonetki bile iscepane stranice; mogao je da ga oseti pod prstima, nešto kao nazubljenu izbočinu. Sam kraj knjige. Setio se Arona Dipnoa u „Menhetenskom restoranu uma", Arona Dipnoa kako mu saopštava da svrati kad god poželi da odigraju partiju šaha. I da, uzgred rečeno, matori debeljko je kuvao prilično dobru kafu. Zapljusnuo ga je talas nostalgije, tako silan da je pomislio da će umreti. Činilo mu se da bi prodao dušu za jedan pogled na Njujork; ma šta, prodao bi je samo da punim plućima udahne vazduh Četrdeset druge ulice u špicu.

Odbacivši te misli, Džejk se usredsredi na sledeću zagonetku.

"Drago kamenje i dijamanti koje je izgubio mesec, a otkrilo i pokupilo sunce. Šta je to?"

"JUTARNJA ROSA."

I dalje nemilosrdan. I dalje nepoljuljan.

Zelena tačka svetlela je nadomak Topeke, gutajući ostatak razdaljine putnoj mapi. Jednu za drugom, Džejk je postavljao zagonetke; jednu za drugom, Blejn ih je rešavao. Kada je Džejk okrenuo poslednju stranicu ugledao je uokvirenu poruku autora, urednika ili kako se već zove neko ko sastavlja knjige kao što je ova: Nadamo se da ste uživali u jedinstvenoj kombinaciji mašte i logike, u takozvanim ZAGONETKAMA!

Nisam, pomisli Džejk. Nimalo nisam uživao, i želim ti da crkneš! Ali kada je pročitao pitanje iznad poruke, oseti tračak nade. Činilo se da su, u ovom slučaju, zaista sačuvali najbolju za kraj.

Na putnoj mapi, zelena tačka je sada bila na samo prst širine.

"Požuri, Džejk", promrmlja Suzana.

"Blejne?"

"DA, DŽEJK OD NJUJORKA."

"Nemam krila, a letim. Nemam oči, a vidim. Nemam ruke, a penjem se. Strašniji sam od svake zveri, jači od svakog neprijatelja. Lukav sam, surov i visok; na kraju, vladam svima. Šta sam ja?"

Revolveraš podiže pogled, sa sjajem u plavim očima. Suzana sa nadom poče da se okreće od Džejka prema putnoj mapi. Blejnov odgovor bio je, međutim, gotovo jednako brz kao i do tad:

"MAŠTA MUSKARCA I ŽENE."

Džejk na trenutak pomisli da ospori tačnost odgovora, a zatim pomisli: Zašto uopšte gubimo vreme? Odgovor, kao i uvek kada je bio tačan, izgledao je maltene očigledan.

"Blagodarim, Blejne, odgovor je tačan."

"A VAŠARSKA GUSKA JE PRAKTIČNO U MOJIM RUKAMA, REKAO BIH. DEVETNAEST MINUTA I PEDESET SEKUNDI DO ULASKA U STANICU. IMAŠ LI JOŠ NEŠTO DA KAŽEŠ, DŽEJK OD NJUJORKA? VIZUELNI SENZORI POKAZUJU DA SI DOŠAO DO KRAJA KNJIGE, KOJA, DA BUDEM ISKREN, I NIJE TAKO DOBRA KAO ŠTO SAM SE NADAO."

"Sve sami prokleti kritičari", procedi Suzana jedva čujno. Obrisa suzu u uglu oka; ne gledajući direktno u nju, Roland je uze za ruku.

Ona mu uzvrati stiskom.

"Da, Blejne, imam još jednu", uzvrati Džejk.

"SJAJNO. "

"Mesožder nam dade meso, a od snažnoga slast dobismo."

"OVA ZAGONETKA VODI POREKLO IZ SVETE KNJIGE, POZNATE KAO ,STAROZAVETNA BIBLIJA KRALJA DŽEJMSA." Blejn je zvučao zadovoljno, i Džejk oseti da mu izmiče i poslednja nada. Činilo mu se da će zaplakatim ne toliko od straha koliko od frustracije. " IZMISLIO JU JE SAMSON. MESOŽDER JE LAV; SLATKOĆA JE MED KOJI PRAVE PČELE U KOŠNICI SMEŠTENOJ U LAVOVOJ LOBANJI. SLEDEĆA? OSTALO TI JE VIŠE OD OSAMNAEST MINUTA, DŽEJK." Džejk odmahnu glavom.

Ispusti knjigu, i osmehnu se kada ju je Oj spremno uhvatio zubima i izdužio vrat, nudeći mu je da je ponovo uzme.

"Sve sam ti rekao. Završio sam."

"PI, BRE, MALIŠA, TO JE BAŠ ŠTETA", reče Blejn. Džejk zaključi da je njegova razvučena imitacija Džona Vejna gotovo nepodnošljiva u okolnostima u kojima su se nalazili. " IZGLEDA DA SAM OSVOJIO TU

GUSKU, AKO NIKO NEMA NIKAKVIH PRIMEDBI. ŠTA TI KAŽEŠ, OJ OD SREDNJEG SVETA? IMAŠ LI TI NEKU ZAGONETKU ZA MENE, BAMBURČIĆU MOJ?"

"Oj!" odgovori bambur, glasom prigušenim zbog knjige u čeljustima. I dalje se smeškajući, Džejk uze knjigu iz bamburovih usta i sede pored Rolanda, koji ga zagrli.

"SUZANA OD NJUJORKA?"

Ona odmahnu glavom, ne dižući glavu. Bila je okrenula Rolandovu šaku u svojoj i nežno je prelazila prstima preko zalečenih patrljaka njegovog kažiprsta i srednjaka.

"ROLANDE, SINE STIVENOV? DA SE NISI SETIO JOŠ NEKE ZAGONETKE SA VAŠARSKIH ZAGONETANJA U GILEADU?"

Roland takođe odmahnu glavom... i tada Džejk vide kako Edi Din podiže svoju. Na licu mu je titrao neobičan osmeh, u očima svetlucao neobičan sjaj, i Džejk oseti da još ima nade, posle svega. Odjednom se rascvetala u njegovom umu, crvena, vrela i živa. Kao... pa, kao ruža. Ruža u punom cvatu.

"Blejne?" oglasi se Edi dubokim glasom. Džejku je zvučao čudno, nekako pridavljeno.

"DA, EDI OD NJUJORKA." Otvoren prezir.

"Imao bih ja nekoliko zagonetki", reče Edi. "Ono, kao, da nečim ubijemo vreme do Topeke." Ne, konačno shvati Džejk, Edi nije zvučao kao da se davi: zvučao je kao da pokušava da uguši smeh.

"IZVOLI, EDI OD NJUJORKA."

3.

Sedeći i slušajući kako Džejk troši svoje poslednje zagonetke, Edi je razmišljao o Rolandovoj priči o Vašarskoj guski. Odatle se njegov um vratio Henriju, putujući od tačke A do tačke B na krilima magije asocijativnog razmišljanja. Ili da kažemo, za one kojima se više sviđa Zen pristup, da je pokušao da sagleda stvar iz ptičje perspektive: sa guske na hladnu ćurku. Henri i on su jednom razgovarali o skidanju sa heroina.

Henri je tvrdio da naglo skidanje nije jedini način; tvrdio je da postoji i stvar koja se zvala opušteno skidanje. Edi je upitao Henrija kako se zove džanki koji je sebi ubrizgao preveliku dozu. Henri je kao iz puške odgovorio: Pečena ćurka. Slatko su se nasmejali... ali sada, toliko vremena kasnije, izgledalo je da je to zapravo bila šala na račun mlađeg brata Dina, da ne spominjemo nove prijatelje mlađeg brata Dina. Činilo se da će uskoro svi biti pečene ćurke.

Osim ako ne uspeš da dovučeš to što si tražio iz zone. Da.

"Šta onda čekaš, Edi?" Bio je to opet Henrijev glas, taj stari stanovnik njegove glave, ali je Henri sada zvučao trezveno i bistro. Henri je pre zvučao kao prijatelj nego kao neprijatelj, i činilo se da su sva stara neslaganja konačno zaboravljena, sve stare ratne sekire zakopane. " Učini to, nateraj đavola da se sam zapali. Možda će malo boleti, ali izdržao si ti i gore stvari. Zaboga, ja sam te lično teže ozleđivao, pa si preživeo. Lepo si se izvukao. I znaš gde treba da tražiš."

Naravno, u njihovom razgovoru pored logorske vatre koju je Džejk konačno uspeo da zapali. Roland je dečaku postavio zagonetku da ga malo opusti, Džejk je kresnuo varnicu nad ognjištem, i nakon toga su se svi okupili oko vatre, pričajući. Pričajući i postavljajući zagonetke.

Edi je znao još nešto. Blejn je rešio na stotine zagonetki od kada su se zaputili na jugoistok Stazom Zraka, i ostali su verovali da je rešio svaku zagonetku bez oklevanja. Edi je u početku i sam tako mislio... ali sada, kada se ponovo udubio u takmičenje, shvatio je nešto veoma zanimljivo: Blejn jeste oklevao.

Jednom.

I pritom se iznervirao. Baš kao i Roland.

Iako je često bio ogorčen Edijevim ponašanjem, revolveraš je istinski bes prema njemu pokazao samo jednom, nakon rezbarenja ključa, kada se Edi umalo ugušio. Roland je pokušao da sakrije dubinu svog besa, trudeći se da to prikaže kao običnu nestrpljivost, ali Edi je osetio šta se krilo ispod toga. Živeo je sa Henrijem Dinom previše dugo i još je imao posebno čulo za sve vrste negativnih emocija.To ga je takođe zabolelo, ne Rolandov bes, već prezir koji je s njim bio povezan. Prezir koji je oduvek bio jedno od Henrijevih omiljenih oružja.

"Zašto mrtva beba prelazi put?" upitao je Edi pored logorske vatre.

"Zato što je priheftana za kokošku, njak-njak-njak!"

Kasnije, kada je Edi pokušao da odbrani svoju zagonetku, smatrajući je bezukusnom ali ne i besmislenom, Rolandov odgovor je bio zapanjujuće sličan Blejnovom:

"Baš me briga za ukus. Bezosećajna je i nerešiva i to je čini glupom.

Dobra zagonetka nije ni jedno ni drugo."

Međutim, kada je Džejk završio iskušavanje Blejna zagonetkama, Edi je shvatio jednu zadivljujuću, oslobađajuću stvar: da je reč dobar dostižna svakome. Da je uvek bila i da će uvek biti. Čak i kada je čovek koji ju je upotrebio bio verovatno star hiljadu godina i umeo da puca kao Bufalo Bil, ta reč nije bila rezervisana za njega. Roland je i sam priznao da nikada nije bio naročito dobar u igri zagonetki.

Njegov učitelj je tvrdio da Roland razmišlja suviše pravolinijski; njegov otac je verovao da je za to kriv nedostatak mašte. Šta god da je bio razlog, Roland od Gileada nikada nije pobedio u rešavanju zagonetki. Nadživeo je sve svoje savremenike, i to je svakako samo po sebi bio podvig, ali nikada kući nije odneo gusku. Oduvek sam umeo brže da potegnem od svih svojih vršnjaka, ali nikada nisam bio naročito maštovit.

Edi se setio da je pokušao da objasni Rolandu kako su šale zapravo zagonetke smišljene da pomognu čoveku da razvije taj često zapostavljeni dar, ali ga Roland nije slušao. Ignorisao ga je kao daltonista koji ne može da ukapira opis duge.

Edi je slutio da bi Blejn takođe mogao da ima poteškoća tamo gde se tražila mašta.

Shvatio je da je čuo Blejna kako pita ostale da li znaju još neku zagonetku, čak i Oja. Mogao je da čuje podsmeh u njegovom glasu, nije mu promakao. Bio je siguran da ga je čuo. Zato što se vratio. Vratio se iz te bajkovite zone. Vratio se da vidi hoće li moći da nagovori đavola da se sam zapali. Ovoga puta mu neće pomoći nikakav pištolj, ali možda tako treba. Možda baš tako treba, jer….

Jer gađam iz uma. Umom. Bože, pomozi mi da ovaj prenaduvani kalkulator pogodim iz glave. Pomozi da ga pogodim maštom.

"Blejne?" reče, a kada se kompjuter prezrivo odazvao, ponovi: "Imam i ja nekoliko zagonetki." Dok je govorio, shvatio je sjajnu stvar: usput je morao da potiskuje smeh.

4.

"IZVOLI, EDI OD NJUJORKA."

Nije bilo vremena da ostalima kaže da budu u pripravnosti za slučaj da se nešto dogodi, ali je jedan pogled na njih bio dovoljan da shvati da nije ni bilo potrebe. Edi ih izbaci iz misli i svu svoju pažnju usredsredi na Blejna.

"Šta ima četiri točka, a leti?"

"KAMION GRADSKE ČISTOĆE, KAO ŠTO SAM RANIJE VEĆ REKAO."

Osuda i netrpeljivost? Da, verovatno, doslovno je zračilo iz njegovog glasa. " JESI LI GLUP ILI NEPAŽLJIV KAD SE TOGA NE SEĆAŠ? BILA JE TO PRVA ZAGONETKA KOJU STE MI POSTAVILI."

Da, pomisli Edi. I svima nam je promaklo, budući da smo bili opsednuti željom da te dotučemo nekom glavolomkom iz Rolandove prošlosti ili Džejkove knjige, da je takmičenje već tada moglo da se završi.

"Nije ti se svidela, zar ne Blejne?"

"SMATRAM JE IZUZETNO GLUPOM", priznade Blejn. "MOŽDA SI JE ZBOG TOGA PONOVO POSTAVIO. VOLIŠ DA SE IGRAŠ REČIMA, ZAR NE, EDI OD NJUJORKA?"

Edijevo lice ozari osmeh i zapreti prstom putnoj mapi.

"Drvlje i kamenje kosti mi samelje, ali reči mi ne mogu ništa. Ili, kao što se kaže u mom kraju: 'Mo’š da mi radiš šta oćeš, ali će mi i dalje ostati dovoljno krut da ti se ponovo najebem keve'"

"Požuri!"prošapta Džejk. "Ako možeš nešto da učiniš, ne čekaj!"

"Vidiš da ne voli glupa pitanja", uzvrati Edi. "Ni glupe igre. Svi to dobro znamo. Pročitali smo to u Čarliju Cuf Cufii. Kako smo mogli da budemo toliko glupi? Dođavola, to je bila knjiga sa odgovorima, a ne knjiga zagonetki, ali to niko od nas nije shvatio."

Edi potraži onu zagonetku iz Džejkovog pismenog zadatka, pronađe je i postavi.

"Blejne; kada vrata nisu prolaz?"

Na to se opet, prvi put otkako je Suzana pitala Blejna šta to ima četiri noge i leti, začu onaj specifični zvuk koji nastaje kada čovek pukne jezikom o nepce. Pauza je potrajala kraće nego ona koja je usledila nakon Suzanine prve zagonetke, ali je potrajala, Edi je registrovao taj časak tišine.

"KADA SU ZATVORENA, NARAVNO", uzvrati Blejn. Zvučao je tužno, nesrećno. " TRINAEST MINUTA I PET SEKUNDI DO POSLEDNJE STANICE, EDI OD NJUJORKA. ZAR TE NIJE SRAMOTA DA UMREŠ SA TAKO GLUPIM ZAGONETKAMA NA USNAMA?"

Edi se uspravi na svom sedištu, zagledan u putnu mapu, osećajući kako mu tople kapi znoja cure niz leđa. Onaj osmeh od maločas postade širi.

"Prestani da kukaš,ortak. Ako si stvarno toliko naložio da nas razmažeš po obližnjem pejzažu, moraćeš da se suočiš sa još nekoliko zagonetki koje nisu po standardima tvoje logike."

"NE SMEŠ TAKO DA MI SE OBRAĆAŠ."

"Što, šta ćeš da uradiš? Ubićeš me? Ne zasmejavaj me. Samo igraj.

Pristao si na igru, i sad igraj."

Iz putne mape na trenutak sevnu bledoružičasto svetlo.

"Ljutiš ga", zacvile Mali Blejn. "Mnogo ga ljutiš."

"Iš, mišu", reče Edi, ne bez naklonosti. Kada je ružičasti odblesak nestao, otkrivajući zelenu svetleću tačku koja se sada nalazila nadomak Topeke, Edi reče: "Odgovori mi na ovo, Blejne: veliki moron i mali moron stoje na mostu iznad reke Send. Veliki moron padne s mosta. Kako to da mali moron nije takođe pao?"

"TO JE NEDOSTOJNO NAŠEG TAKMIČENJA. NEĆU DA ODGOVORIM."

Kod poslednje reči, Blejnov glas pao je doslovno za oktavu, zvučeći kao glas tinejdžera koji mutira. Rolandove oči nisu samo svetlucale, plamtele su.

"Šta si rekao, Blejne? Nisam siguran da sam te dobro razumeo. Da li to znači da se predaješ?"

"NE! NARAVNO DA NE! ALI..."

"Onda odgovori, ako umeš. Reši zagonetku."

"TO NIJE ZAGONETKA!" Blejn gotovo zapišta. " TO JE VIC, NEŠTO ČEMU SE GLUPA DECA KLIBERE NA IGRALIŠTU!"

"Odgovori, ili ću takmičenje proglasiti završenim, a naš ka-tet pobednicima", reče Roland. Govorio je suvim i samouverenim tonom osobe čija se sluša, koji je Edi prvi put čuo u Rečnom Prelazu. "Moraš da odgovoriš, jer se žališ na glupost, a ne na kršenje pravila na koja smo svi pristali."

Začu se još jedno klik, ali ovoga puta znatno glasnije, u stvari, tako glasno da se Edi trgnuo.

Oj priljubi uši uz glavu. Nakon toga usledila je najduža pauza do tada; tri sekunde, najmanje.

A zatim:

"MALI MORON NIJE PAO ZATO ŠTO JE MANJI MORON." Blejn je zvučao mrzovoljno. " PONOVO INSISTIRANJE NA DOSLOVNOSTI. PRI REŠAVANJU OVAKO BEZVREDNIH ZAGONETKI OSEĆAM SE TAKO PRLJAVO." Edi diže desnu ruku i protrlja palac o kažiprst. " ŠTA TI TO ZNAČI, MALOUMNI STVORE?"

"Ovo je najmanja violina na svetu koja svira ,Libo Me Tuki Za Tebe Vreče Edi." Džejk se zaceni od smeha. "Ali pustimo sad moj prostački njujorški humor i vratimo se igri. Zašto pandur nosi kaiš?"

Svetla na Baronijskom vagonu zatreptaše. Pritom se nešto neobično događalo sa zidovima; počeli su u istom ritmu da blede, gotovo nestaju i vraćaju se. Iako je samo krajičkom oka opazio ovaj fenomen, Edi je osećao laku ošamućenost.

"Blejne? Odgovaraj."

"Odgovaraj", prihvati Roland. "Ili ću takmičenje proglasiti završenim i zatražiti da održiš obećanje."

Ediju nešto dodirnu lakat. Osvrnu se i vide Suzaninu malu, skladno oblikovanu šaku. Uze je u svoju, stisnu i osmehnu joj se. Nadao se da osmeh izgleda ubedljivije od onoga što je osećao u sebi. Bili su nadomak pobede, bio je gotovo siguran u to, ali nije imao pojma šta će Blejn učiniti ako se to zaista dogodi.

"DA... DA MU NE SPADNU PANTALONE?" Blejnov glas očvrsnu i on ponovi svoj odgovor. " DA MU NE SPADNU PANTALONE. ZAGONETKA BAZIRANA NA PREUVELIČANOJ OGRANIČENOSTI..."

"U redu. Dobar si, Blejne, ali ne pokušavaj da prekratiš vreme, neće ti uspeti. Sledeća ..."

"INSISTIRAM DA PRESTANEŠ DA MI POSTAVLJAŠ TE BESMISLENE..."

"Onda zaustavi voz", upade Edi. „Ako te toliko uznemiravaju, odmah stani i ja ću prestati."

"NEĆU."

"Okej, onda idemo dalje. Šta je to irskog porekla i stoji u zadnjem delu kuće, čak i po kiši?"

Još jedno klik, ovoga puta toliko glasno da je zazvučalo kao proboj tupog eksera kroz bubnu opnu. Pauza od čitavih pet sekundi. Sada je svetleća zelena tačka na putnoj mapi bila toliko blizu Topeke da je svojim neonskim zrakom osvetljavala reč svaki put kada bi sevnula. Blejn procedi:

"PEDI O,NAMEŠTAJ."

Bio je to tačan odgovor na šaljivu pitalicu koju je Edi prvi put čuo u uličici iza Delijevog lokala, ili na nekom sličnom mestu gde se okupljala banda, ali je Blejn po svoj prilici plaćao cenu prenaprezanja svog kibernetskog uma: osvetljenje u Baronijskom vagonu se palilo i gasilo pomamnije nego ikad. Edi je mogao da čuje tihi šum koji je dopirao iz zidova, sličan onom koji proizvodi stereo pojačalo pre nego što pregori.

Sa putne mape bljesnu ružičasto svetlo.

,"Prekinite!"ciknu Mali Blejn. Glas mu je bio toliko drhtav da je neodoljivo podsećao na lik iz starih crtanih filmova Vorner Brosa.

"Prekinite, ubićete ga!"

Zar on ne pokušava da to isto uradi nama, mišu? pomisli Edi.

Razmišljao je o tome da Blejnu servira onu koju im je ispričao Džejk one noći kada su sedeli oko logorske vatre, 'Šta je to zeleno, teško sto tona i živi na dnu okeana? Slina Mobija Dika!' , ali nije. Hteo je da se zadrži u granicama logike koju je ovaj uspevao da razume... i to mu je polazilo za rukom. Verovao je da neće morati da zalazi u nadrealno više od, recimo, nivoa učenika trećeg razreda koji skuplja sličice da bi kraljevski sjebao Blejna... i za svagda. Jer, bez obzira na to koliko su mu emocija njegova dipolarna kola dozvoljavala da izrazi, on je i dalje bio samo to, kompjuter.

Otkako je sa Edijem zašao u Zonu sumraka pitalica, Blejn je počeo da gubi svoj programirani razum.

"Zašto ljudi odlaze u krevet, Blejne?"

"ZATO... ZATO... ZATO, BOGOVI TE PROKLELI... „

Pod njima se začu duboko škripanje i Baronijski vagon se divljački zaljulja desno pa levo. Suzana vrisnu. Džejk joj pade u krilo. Revolveraš pridrža oboje.

"ZATO ŠTO KREVET NEĆE DA DOĐE KOD NJIH, PROKLET DA SI! DEVET MINUTA I PEDESET SEKUNDI!"

"Predaj se, Blejne", reče Edi. "Stani pre nego što potpuno ne odlepiš. A to će se dogoditi ako ne odustaneš. Obojica to znamo."

"NEĆU! "

"Imam još milion ovakvih pitalica. Slušam ih od malih nogu. Zalepile su mi se za mozak ko muve na lepak. 'Alo, neki ljudi kapiraju samo kroz njih. Dakle, šta si odlučio? Odustaješ li?"

"NE! DEVET MINUTAITRIDESET SEKUNDI!"

"Okej, Blejne. Sam si to tražio. Sledi najjača od svih. Zašto mrtva beba prelazi ulicu?"

Jednošinac se još jednom silno zaljulja; Edi nije razumeo kako je uspevao da ostane na šini, ali nekako jeste. Vriska pod njima se pojača; zidovi, pod i tavanica vagona ludački zatreperiše između opipljivosti i providnosti. U jednom trenutku bili su hermetički zatvoreni, a sledećeg su leteli kroz sivu izmaglicu iznad pejzaža koji se prostirao, ravan i bezličan, prema pravoj liniji horizonta.

Glas koji je dopirao sa zvučnika sada je pripadao paničnom detetu:

"ZNAM, SAMO MALO, ZNAM, UČITAVANJE PODATKA U TOKU, SVA LOGIČKA KOLA RADE..."

"Odgovaraj", naredi Roland.

"TREBA MI JOŠ VREMENA! MORATE MI GA DATI!" U njegovom promuklom glasu sada se osečala neka vrsta očajničkog likovanja. " NE POSTOJI VREMENSKO OGRANIČENJE ZA SMIŠLJANJE ODGOVORA, ROLANDE OD GILEADA, OMRAŽENI REVOLVERAŠU IZ PROŠLOSTI KOJI JE TREBALO DA OSTANE MRTAV!"

"Tačno", složi se Roland, "tu si u pravu, vreme za smišljanje odgovora nije ograničeno. Ali nećeš moći da nas ubiješ ako ne rešiš zagonetku, Blejne, a Topeka je sve bliže. Odgovaraj!"

Baronijski vagon je opet bio proziran i Edi vide kako proleću pored nečeg što je podsećalo na visoki i zarđali silos za žito; zadržao mu se u vidokrugu taman toliko dugo da ga prepozna. Odjednom postade svestan bezumne brzine kojom su putovali; verovatno tri stotine milja brže od prosečne brzine putničkog aviona.

"Ostavite ga na miru" cvileo je glas Malog Blejna. "Ubićete ga, rekoh!

Ubićete ga!"

"Zar to nije ono što je želeo?" upita Suzana, glasom Dete Voker. "Da umre? Tako je rekao. Što se nas tiče, neka ga. Nisi ti tako loš, Mali Blejne, ali bi čak i svetu sjebanom kao što je ovaj moralo da lakne kada tvoj veliki brat ode s njega. Ono protiv čega se sve vreme borimo jeste njegova namera da nas povuče sa sobom."

"Poslednja prilika", reče Roland. "Odgovaraj, ili nam ustupi gusku, Blejne."

"JA ... JA ... VI ... ŠESNAEST TAČKA TRIDESET TRI ... SVI PODZNACI KOSINUSA ... ANTI ... ANTI ... SVIH OVIH GODINA ... ZRAK ... POTOP... PITAGOREJSKA ... DEKARTOVA LOGIKA... MOGU LI... SMEM LI... BRESKVA... JESTI BRESKVU... OLMEN BRADERS... PATRIŠA ... ĆAOS KROKODILE VOZDRA BETMOBILE ... BROJČANIK SATA ... TIK-TAK, TIK-TAK, SATI BIJU, ČOVEK NA MESECU SPREMAN ZA AKCIJU... INCESSAMENT... INCESSAMENT, MON CHER... ĆAO MOJA GLAVA ... BLEJN ... BLEJN SE USUĐUJE ... BLEJN ĆE ODGOVORITI... JA..."

Vrišteći poput novorodenčeta, Blejn pređe na neki nepoznat jezik i zapeva. Ediju je ličio na francuski. Nije razumeo ni jednu reč, ali kada su se ubacili bubnjevi odmah je prepoznao pesmu: „Velero Fly"od Z.Z.Topa.

Na putnoj mapi prsnu zaštitno staklo. Trenutak kasnije, ekslozija izbaci putnu mapu iz okvira, otkrivši treperava svetla i lavirint strujnih kola.

Svetla su pulsirala u ritmu bubnjeva. Najednom suknu plava vatra, pržeći površinu oko rupe u zidu gde se nalazila mapa i bojeći je u crno. Iz dubine zida, iz smera Blejnove njuške u obliku metka dopre prodorno struganje.

"Prelazi ulicu zato što je priheftana za kokošku, idiote ufiksani!" dreknu Edi. Koračao je prema zadimljenoj rupi gde se maločas nalazila mapa.

Suzana ga zgrabi sleđa za majicu, ali je Edi jedva bio svestan toga. U stvari, jedva da je bio svestan gde se nalazi. U njemu je goreo borbeni zanos, ispunjavajući ga svojom pravednom vrelinom, mračeći mu vid, sagorevajući mu sinapse i pržeći mu srce svojim svetim sjajem. Blejn mu je bio na nišanu, i mada je stvar iza glasa već bila smrtno ranjena, nije mogao da prestane da povlači oroz. Pucam umom.

"U čemu je razlika između kamiona punog kuglagera i kamiona punog mrtvih mrmota?"mahnitao je Edi. "Kuglagere ne možeš da istovariš vilama!"

Iz rupe gde se nalazila putna mapa grunu stravičan vrisak besa i agonije.

Pratio ga je mlaz od plave vatre, kao da je negde ispred Baronijskog vagona silovito dunuo električni zmaj. Džejk povika upozorenje, ali Ediju nije bilo potrebno; njegove reflekse zamenili su žileti. On čučnu i električni naboj mu prolete iznad desnog ramena, podigavši mu kosu na temenu. Edi potegnu pištolj, tešku 45-icu sa drškom od izlizane sandalovine, jedan od revolvera koji je Roland doneo iz ruševina Srednjeg Sveta. Približavao se prednjem delu vagona... ne prestajući da govori. Kao što je Roland jednom rekao, Edi će umreti brbljajući. Baš kao i njegov stari drugar Katbert. Edi je znao bezbroj gorih načina da umre, i samo jedan lepši.

"Gukni, Blejne, ti ružni, sadistički skote! Kada je reč o zagonetkama, šta je najveća zagonetka Orijenta? Muškarci puše, ali im zato žene duvaju!

Kapiraš? Jok? Žalim slučaj! Šta kažeš na ovu? Zašto je porodilja svom sinu dala ime Sedam i Po? Zato što je poslednji bio i najbolji!"

Stigavši do pulsirajućeg kvadrata, Edi podiže Rolandov pištolj i Baronijski vagon se iznenada ispuni grmljavinom. Sasuo je svih šest metaka u rupu, povlačeći okidač dlanom druge ruke kao što mu je Roland pokazao, znajući samo da je to pravi način, jedini pravedan način... bio je to ka, bogamu,jebeni ka, način na koji revolveraši završavaju posao. Sada je i sam pripadao Rolandovom plemenu i duša mu je verovatno bila osuđena na najdublji pakao, ali to ne bi menjao ni za sav azijski heroin.

"MRZIM TE" zacvile Blejn dečjim glasićem. Više nije bio napukao; postajao je mekši, zamućeniji. " MRZIM TE, ZAUVEK!"

"Nije tebi krivo što umireš, je 1’ da?" upita Edi. Svetlost u rupi gde je nekada stajala putna mapa polako se gasila. Bljesnu još nekoliko plavih plamičaka, ali više nije morao da saginje glavu da bi ih izbegao; plamen je bio mali i nejak. Blejn će uskoro biti mrtav kao i svi Pubići i Sedokosi u Ludu. „Krivo ti je što gubiš."

"MRZIM... ZAUUU..."

Reč se pretvori u huk. Huk preraste u neku vrstu mucavog škljocanja, a onda umuknu.

Edi pogleda oko sebe. Roland je bio tu, držeći Suzanu uza sebe, pridržavajući je jednom rukom za stražnjicu kao da nosi malo dete. Butine su joj bile obmotane oko njegovog struka. Džejk je stajao s druge strane revolveraša, sa Ojem priljubljenim uz nogu.

Iz rupe u zidu širio se čudan, nimalo prijatan miris. Edija je podsećao na spaljeno oktobarsko lišće. U svakom slučaju, rupa je bila mrtvo i mračno oko lešine. Sva svetla u njemu bila su ugašena.

Tvoja guska je skuvana, Blejne, pomisli Edi, a ćurka pečena. Nek ti je srećan jebeni Dan zahvalnosti.

5.

Vriska pod jednošincem utihnu. Začu se poslednji, škripeći udarac spreda a zatim i ti zvuci zamukoše. Roland oseti kako mu se noge i bokovi blago njišu napred i ispruži slobodnu ruku da sačuva ravnotežu. Njegovo telo je pre glave shvatilo šta se događa: Blejnovi motori su otkazali. Sada su po inerciji klizili šinom. Ali...

"Nazad", reče on. "U dno vagona. Klizimo po inerciji. Ako je Blejnova tačka zaustavljanja još dovoljno blizu mogli bismo da se sudarimo."

Roland ih povede mimo istopljenih ostataka Blejnove ledene skulpture u zadnji deo vagona.

"Držite se dalje od one stvari", reče, pokazujući prstom na instrument koji je ličio na klavir ukršten sa čembalom. Stajao je na maloj platformi.

"Može da sklizne. Bogovi, voleo bih da znam gde se nalazimo! Lezite na pod. Pokrijte glavu rukama."

Učiniše kao što je rekao. Roland učini isto. Ležao je, brade utisnute u tkanje kraljevski plavog tepiha, žmureći i razmišljajući o onome što se upravo dogodilo.

"Molim te za oproštenje, Edi", reče Roland. "Neverovatno je kako se točak ka okreće! Jednom sam morao da tražim oproštenje od svog druga Katberta... i to iz istog razloga. U meni postoji neka zaslepljenost.

Arogantna zaslepljenost."

"Mislim da nema potrebe za izvinjavanjem", reče Edi. Zvučao je kao da mu je neprijatno.

"Ima. Potcenio sam tvoje šale. Sada su nam one spasile živote. Zato te molim za oproštenje. Zaboravio sam lik svog oca."

"Ne moraš više da mi se izvinjavaš, i nisi zaboravio ničiji lik", uzvrati Edi. "Ne možeš protiv svoje prirode, Rolande."

Revolveraš se za trenutak zamisli, otkrivajući nešto što je bilo istovremeno divno i užasno; tako nešto mu nikada do tada nije palo na pamet. Nikada. Da je bio zarobljenik ka, to je znao od najranijeg detinjstva. Ali svoje prirode... svoje sopstvene prirode...

"Hvala ti, Edi. Mislim..."

Pre nego što je Roland stigao da završi misao, Blejn Jednošinac se zari u svoje poslednje odredište. Svi četvoro nekontrolisano poleteše duž Baronijskog Vagona, Oj zakevta u Džejkovom naručju. Prednji zid kabine se savi i Roland ramenom nalete na njega. Uprkos oblozi (zid je bio prekriven nekom elastičnom materijom), udarac je bio dovoljno jak da mu utrne rame. Luster se zaljulja i pade sa tavanice, obasipajući ih staklenim visuljcima. Džejk se otkotrlja u stranu, za dlaku izbegavši zonu pada.

Cembalo-klavir polete sa svog podijuma, zakači jednu od sofa i prevrnu se, zabrujavši nemelodičnim brrrannnggg. Jednošinac se nagnu udesno i revolveraš se pridiže, spreman da zakloni Džejka i Suzan sopstvenim telom u slučaju da se sasvim prevrne. Kabina se sledećeg trenutka vrati nazad. Pod je i dalje bio iskošen, ali stabilan.

Putovanje je bilo završeno.

Revolveraš ustade. Rame mu je i dalje bilo ukočeno, ali je mogao da se osloni na ruku, i to je bio dobar znak. Levo od njega, Džejk je sedeo na podu vagona i sa ošamućenim izrazom lica sklanjao komadiće stakla s krila. S desne strane, Suzana je pritiskala maramicom posekotinu ispod Edijevog levog oka.

"U redu", reče Roland. "Ko je pov ..."

Iznad njih nešto prasnu, šuplje Paf! koje Rolanda podseti na petarde koje su Katbert i Alejn ponekad, u šali, palili i bacali u slivnik, ili u poljske klozete iza vešernice. Jednom je Katbert lansirao nekoliko većih petardi uz pomoć praćke. Tada to nije bilo iz obesti, niti dečja ludorija. Tada je to bila...

Suzana kratko uzviknu, više od iznenađenja nego od straha, zaključi revolveraš, a onda mu zamućena dnevna svetlost obasja lice. Osećaj je bio dobar. Ukus vazduha koji je strujao kroz požarni izlaz bio je još bolji sladak, sa mirisom kiše i vlažne zemlje.

Nešto začegrta poput kostiju, i iz uskog proreza ispadoše lestvice, činilo se da imaju prečage od upletene čelične žice.

"Prvo te gađaju lusterom, a onda ti pokažu vrata", našali se Edi, pomažući Suzani da se pridigne. "Okej, znam kad nisam poželjan. ,Ajde da odzujimo odavde ko pčelice."

"Dobro zvuči." Suzana ponovo spusti drhtave prste na Edijevu posekotinu. Edi joj uhvati prste, poljubi ih i šapnu joj da prestane da čačka robu.

"Džejk?" upita revolveraš. "Jesi dobro?"

"Jesam", uzvrati Džejk. "A ti, Oj?"

"Oj!"

"I on je dobro", potvrdi Džejk, zatim podiže povredenu ruku i tužno je pogleda.

"Opet boli, zar ne?" upita revolveraš.

"Aha. Sta god da joj je Blejn učinio, nestalo je. Ali nema veze, drago mi je što sam živ."

"Da. Život prija. Baš kao i astin. Ostalo je još nekoliko komada."

"Misliš aspirin."

Roland klimnu glavom. Tableta magičnog dejstva, iako tu reč iz Džejkovog sveta nikada neće uspeti pravilno da izgovori.

"Devet od deset lekara preporučuje anacin, dušo", reče Suzana, na šta je Džejk upitno pogleda. "Pretpostavljam da ga u tvoje vreme više nisu proizvodili, a? Nije važno. Stigli smo, šećeru, živi i zdravi, i to je najvažnije." Zatim uze Džejka u naručje i poljubi ga u čelo, nos i usne.

Džejk se nasmeja, dok mu je obraze bojilo rumenilo. "To je sada jedino važno."

6.

"Prva pomoć može da pričeka", reče Edi i zagli Džejka, vodeći dečaka ka merdevinama. "Možeš li da se pridržavaš tom rukom dok se penješ?"

"Mogu. Ali onda ne mogu da nosim Oja. Rolande, hoćeš li ti?"

"Hoću."

Roland uze Oja i ubaci ga u svoju košulju, kao onda kada je silazio u podzemlje grada u potrazi za Džejkom i Gašerom. Oj je virio iz košulje, ne skidajući sjajne, zlatom uokvirene oći sa Džejka.

"Penji se."

Džejk poče da se penje. Roland za njim, dovoljno blizu da bi Oj mogao da izduži svoj vrat i onjuši dečakove pete.

"Suz?" pozva Edi. "Treba li ti pomoć?"

"Pa da zalepiš te pohotne ruke za moju natrćenu zadnjicu? Nema šanse, belče!" Potom mu namignu i poče s lakoćom da se penje, dižući se na ručne mišiće i održavajući ravnotežu patrljcima od nogu. Kretala se hitro, ali ne previše brzo za Edija; u jednom trenutku on ispruži ruku i nežno je uštinu na pravom mestu.

"Ju, ode moja čednost!" ciknu Suzana, smejući se i kolutajući očima.

Sledećeg trenutka bila je gore. Preostao je još samo Edi, zastavši na dnu lestvica da baci poslednji pogled na luksuzni vagon za koji je verovao da je mogao da bude kovčeg za njihov ka-tet.

"Uspeo si, mali," reče Henri. "Naterao si ga da se sam zapali. Jebote, znao sam da ti to možeš. Sećaš se kada sam to rekao onim dangubama iza Delijevog lokala? Džimiju Poliju i ostaloj bagri? Sećaš se kako su se smejali? Ali uspeo si. Poslao si ga kući u jebenim delovima."

"Pa, u svakom slučaju, upalilo je," zaključi Edi i dodirnu dršku Rolandovog pištolja, skoro nesvesnim pokretom ruke. "Bilo je dovoljno dobro da se još jednom izvučemo."

Nakon dve prečage, Edi zastade i pogleda ispod sebe. Baronijski vagon već je izgledao mrtav. Odavno mrtav, u stvari, samo još jedan artifakt sveta koji je krenuo dalje.

"Adios, Blejne", reče Edi. "Zbogom, ortak."

I pođe za svojim prijateljima kroz požarni izlaz na krovu.

Poglavlje 4.
Topeka

Džejkje stajao na blago iskošenom krovu Blejna Jednošinca,gledajući jugoistočno duž Staze zraka. Vetar mu je talasao kosu (sada već prilično naraslu i nepodobnu za Pajper), podižući je sa čela i slepoočnica. Oči su mu bile širom otvorene od iznenađenja.

Nije znao šta je očekivao da će videti, manju, provincijsku verziju Luda, možda, ali svakako nije očekivao da će ugledati ono što je virilo iznad drveća obližnjeg parka. Bio je to zeleni saobraćajni znak (koji je odudarao svojom fluorescentnom bojom od tmurnosivog jesenjeg neba) sa plavom tablom na kojoj je pisalo: 

Roland mu se pridruži, pažljivo izvadi Oja iz svoje košulje i spusti ga na krov. Bambur najpre omirisa ružičastu površinu Blejnovog krova, pa pogleda ka prednjem delu jednošinca. Vozov glatki oblik metka je na tom mestu bio narušen zgužvanim metalom koji se sljuštio unazad u nazubljenim krilima. Dva tamna proreza paralelno su brazdala krov, od glave jednošinca pa sve do tačke nekih desetak jardi od mesta gde su stajali Džejk i Roland. Na kraju svakog, nedaleko od Baronijskog Vagona, štrčali su široki, pljosnati metalni stubovi obojeni u žuto-crne pruge. Džejka su stubovi pomalo podsećali na fudbalske stative.

"Ovo su šipovi u koje je pričao da će udariti", promrmlja Suzana.

Roland klimnu glavom.

"Dobro smo prošli, momčino, znaš? Da je išao samo malo brže... "

"Ka", oglasi se Edi iza njih. Zvučao je kao da se smeška.

Roland opet klimnu glavom.

"Baš tako. Ka."

Džejk odlepi pogled od transčeličnih stativa i vrati se proučavanju putokaza. Bio je napola ubeđen da će nestati, ili da će na njemu sada pisati nešto drugo (DRUMARINA ZA SREDNJI SVET, možda, ili ČUVAJ SE DEMONA), ali je ovaj i dalje stajao na svom mestu, sa nepromenjenim natpisom.

"Edi? Suzana? Vidite li ono?"

Par isprati njegov ispruženi prst. Za trenutak, dovoljno dug da Džejk usplahireno pomisli kako halucinira, nijedno od njih nije progovorilo ni reč, a onda Edi tiho reče:

"Sranje. Jesmo li se vratili kući? Ako jesmo, gde su ljudi? I ako se Blejn zaista zaustavio nedaleko od Topeke, naše Topeke u Kanzasu, kako to da sve ovo već nisam video u Šezdeset minuta?"

"Šta je to Šezdeset minuta?" upita Suzana. Zaklonjenih očiju gledala je u znak na jugoistoku.

"TV emisija", odgovori Edi. "Promašila si je za pet do deset godina.

Matori belci sa kravatama. Nije važno. Onaj znak..."

"Stvarno je Kanzas", potvrdi Suzana. "Naš Kanzas. Valjda." Ona ugleda još jedan znak, jedva primetan iznad drveća, i pokaza rukom prema njemu sve dok ga Džejk, Edi i Roland nisu prepoznali:

71 KANZAS KTA AUTOPUT

"Postoji li Kanzas u tvom svetu, Rolande?"

"Ne", uzvrati Roland, gledajući u znakove, "mi smo daleko od granica sveta koji poznajem. Kada sam vas upoznao, već sam bio daleko od granica sveta koji sam poznavao. Ovo mesto..."

Revolveraš naglo oćuta, nakrivivši glavu u stranu kao da osluškuje neki jedva čujan zvuk u daljini. Izraz njegovog lica... Džejku se nije nimalo sviđao.

"Hej, klinci!" vedro reče Edi. "Danas ćemo učiti Zabavnu Geografiju Srednjeg Sveta. Kao što vidite, dečaci i devojčice, u Srednjem Svetu krenete iz Njujorka, putujući jugoistočno prema Kanzasu, i nastavite Stazom zraka sve dok ne stignete do Mračne Kule... koja se nalazi usred srede svega. Najpre se borite sa džinovskim jastogovištima! Zatim se vozite u psihotičnom vozu! Posle toga, pošto posetite naš snek-bar i okrepite se popkinom ili dva ..."

"Čujete li nešto?" prekide ga Roland. "Bar neko?"

Džejk oslušnu. Čuo je kako vetar češlja drveće u obližnjem parku, kidajući mu tek požutelo lišće i čuo je tapkanje Ojevih kandži po krovu Baronijskog vagona. Oj zastade, i više se ni taj zvuk nije čuo.

Nečija ruka ga uhvati za mišicu, nateravši ga da se trgne. Bila je to Suzana. Glava joj je bila nakrivljena, a oči široko otvorene. Edi je pažljivo osluškivao. Oj takođe; uši su mu bile naćuljene dok je cvileo iz dubine grla.

Džejk oseti kako mu se ježi koža na rukama. Usta mu se istovremeno iskriviše u grimasu. Zvuk, iako jedva čujan, bio je zvučna verzija zagrizanja u limun. Nešto slično tome čuo je i pre. Kada je imao samo pet ili šest godina, u Centralnom Parku se muvao otkačen tip koji je uobrazio da je muzičar... u redu, Central Park je tada bio pun čudaka koji su sebe smatrali muzičarima, ali je samo ovaj svirao na fabričkoj alatki. Natpis naslonjen na njegov prevrnuti šešir glasio je: NAJVEĆI SVETSKI SVIRAČ NA TESTERI! ZVUČI HAVAJSKI, ZAR NE? MOLIM DOBROVOLJNI PRILOG!

Greta So je bila s njim kada se prvi put susreo sa sviračem na testeri, i Džejk se sećao kako je požurila da što pre prođe pored njega. Sedeo je na ulici kao čelista u simfonijskom orkestru, ali je na krilu imao položenu rdom isprskanu ručnu testeru položenom na krilu. Džejk se sećao komičnog straha na licu gospođe Šo, drhtanja njenih stisnutih usana, kao, upravo to, kao da je zagrizla limun.

Zvuk nije bio baš isti kao onaj (ZVUČI HAVAJSKI, ZAR NE) koji je tip u parku proizvodio vibrirajući oštricom svoje testere, ali je bio veoma sličan; pulsirajući, treperav, metalni zvuk od kojeg imate osećaj da vam se sinusi pune a iz očiju samo što ne pokulja voda. Je li dopirao spreda?

Džejk nije mogao da odredi. Činilo se da dopire sa svih strana i niotkuda; bio je u isto vreme tako tih da je dolazio u iskušenje da poveruje kako je cela stvar bila plod njegove mašte, da je i ostali nisu ...

"Pazi!" povika Edi. "Ljudi, pomagajte! Mislim da će se onesvestiti!"

Džejk se okrenu prema revolverašu i vide da mu je lice iznad bezbojne, izbledele košulje bledo kao domaći sir. Oči su mu bile široke i prazne.

Jedan kraj usana mu se krivio, kao da mu je na tom mestu zabodena nevidljiva udica.

"Džonas i Rejnolds i Dipapi", procedi on. "Veliki Lovci na Kovčeg. I ona.

Bili su to oni. Oni što su ..."

Stojeći na krovu jednošinca u prašnjavim, pokidanim čizmama, Roland se zatetura. Na licu mu je bio izraz takve tuge kakvu Džejk nikada nije video.

"O, Suzan", reče on. "Ljubavi moja."

2.

Prihvatili su ga, napravili zaštitni krug oko njega, i revolveraš oseti vreo talas krivice, gnušajući se samog sebe. Šta je učinio da zasluži ovako verne zaštitnike? Šta, osim što ih je otrgao od njihovih ustaljenih i svakodnevnih života, nemilosrdno kao čovek koji čupa korov u svom vrtu?

Pokušao je da im kaže da je dobro, da mogu da se odmaknu, ali reči nisu dolazile; taj užasni treperavi zvuk ga je vratio, posle toliko godina, u klisuru zapadno od Hambrija. Dipapi i Rejnolds i stari kljakavi Džonas.

Ali najviše od svih žena sa brda koje je mrzeo, iz najcrnjih dubina duše do kojih samo veoma mlad čovek može da dosegne. Kako je mogao da ih ne mrzi? Slomili su mu srce. A sada, toliko godina kasnije, činilo mu se da je najstrašnija činjenica u ljudskom postojanju ta da slomljena srca na kraju zacele.

Moja prva pomisao beše, lagao je svaku reč taj sedokosi bogalj pakosnoga oka...

Kakvi su to stihovi? Odakle?

Nije znao, ali je znao da žene takođe lažu; žene koje su skakutale i kezile se i previše videle skramom zamućenim staračkim očima. Nije bilo važno ko je napisao te stihove, reči su bile istinite i samo je to bilo važno. Ni Eldred Džonas ni veštica na brdu nisu se mogli meriti sa Martenom, pa čak ni sa Valterom, ali kada je reč o zlu, bili su više nego dovoljno zli.

A onda, kasnije... u klisuri zapadno od grada... taj zvuk... taj, i krici ranjenih ljudi i konja... po prvi put u njegovom životu zanemeo je čak i brbljivi Katbert.

Ali sve je to bilo tako davno, u nekom drugom kada; treperavi zvuk je povremeno padao ispod granica čujnosti. Ali čuće ga ponovo. Znao je to jednako dobro kao što je znao da put kojim ide vodi u prokletstvo.

Roland pogleda ostale i na silu se osmehnu. Ugao usana prestao je da mu se grči, i to je već bilo nešto.

"Dobro mi je", reče im. "Ali slušajte šta ću vam reći: nalazimo se veoma blizu mesta gde se završava Srednji Svet i počinje Krajnji Svet. Prvi veliki deo našeg pohoda je završen. Dobro smo se pokazali; nismo zaboravili lica svojih očeva; držali smo se zajedno i bili smo iskreni jedni prema drugima. Ali sada smo naišli na procep. Moramo da budemo veoma oprezni."

"Procep?" upita Džejk, nervozno se osvrćući oko sebe.

"Mesto gde se materijal postojanja skoro sasvim istrošio. Ima ih sve više, budući da je sila Mračne Kule počela da posustaje. Sećate se šta smo videli ispod nas kada smo napuštali Lud?"

Svi ćutke zaklimaše, sećajući se zemlje istopljene u crno staklo, prastarih cevi koje su sijale tirkiznim veštičjim sjajem, izobličenih pticolikih nakaza sa krilima velikim kao kožna jedra. Roland odjednom nije mogao da podnese to što ostali stoje oko njega i posmatraju ga kao što radoznalci zagledaju kavgadžiju oborenog u kafanskoj tuči.

On pruži ruke prijateljima, svojim novim prijateljima. Edi ih prihvati i povuče ga na noge. Revolveraš je uposlio svu svoju nadljudsku volju da se ne ljulja i da stoji uspravno.

"Ko je Suzan?" upita Suzana. Brazda na sredini njenog čela nagoveštavala je zabrinutost, verovatno uzrokovanu nečim važnijim od slučajne sličnosti u imenima.

Roland je pogleda, pa skrenu pogled na Edija i na kraju na Džejka, koji kleknu da počeše Oja iza ušiju.

"Reći ću vam", reče on, "ali sada nije ni vreme ni mesto."

"Stalno to govoriš", pobuni se Suzana. "Opet nas zavlačiš, zar ne?"

Roland odmahnu glavom.

"Čućete moju priču, bar ovaj deo nje, ali ne na leđima metalnog leša."

"Da", složi se Džejk. "Imam utisak da se igramo na mrtvom dinosaurusu, ili nečem sličnom. Stalno mislim da bi Blejn mogao da oživi i, ne znam, da se poigra sa našim glavama."

"Prestalo je", iznenada reče Edi. "Ono što je zvučalo kao vah-vah pedala."

"Taj zvuk me podsetio na jednog matorca kojeg sam viđao u Central Parku", priznade Džejk.

"Čoveka sa testerom?" upita Suzana. Džejk je iznenadeno pogleda i Suzana klimnu glavom. "Samo što nije bio mlad ni kada sam ga ja viđala.

Izgleda da ovde nije uvrnuta samo geografija, već i vreme."

Edi je zagrli oko ramena i kratko je privi uz sebe.

"Potpuno se slažem."

Suzana okrenu glavu prema Rolandu. Pogled joj nije bio optuživački, ali je zato u njemu bilo iskrenosti i otvorenosti kojoj revolveraš nije mogao da se ne divi.

"Držim te za reč, Rolande. Hoću da čujem priču o devojci koja nosi moje ime."

"Čućeš je", ponovo Roland. "A sada se gubimo sa ovog čudovišta."

3.

Bilo je to lakše reći nego učiniti. Blejn je stajao malo nakrivo u spoljnoj verziji Kolevke Luda (jednom stranom ove pružao se krš iskidanog ružičastog metala koji je obeležavao kraj Blejnovog poslednjeg putovanja), tako da je trebalo spustiti se dobrih dvadeset pet stopa sa krova Baronijskog vagona do betona. I da su postojale valjane lestvice, kao one što su se zgodno razmotale kroz požarni izlaz, verovatno bi se negde zapedjale tokom prisilnog kočenja.

Roland otvori torbu, pročeprka po njoj i izvuče povez od sirove jelenske kože u kojem su nosili Suzanu otkako su morali da se odreknu njenih invalidskih kolica. Bar ih kolica više neće mučiti, zadovoljno je zaključio; ostavili su ih u sumanutoj trci prilikom ukrcavanja u jednošinac.

"Šta će ti to?" ratoborno upita Suzana. Uvek je zvučala ratoborno kada bi ugledala konjsku opremu. Više mrzim bele majkoviće iz Misisipija od konjske opreme, jednom je rekla Ediju glasom Dete Voker, a ponekad umeju da posluže, šećeru.

"Ooo, Suzana Din, polako", uzvrati revolveraš sa osmejkom. Odveza mrežu remenja od kojih se sastojao am, gurnu sedište u stranu, zatim uplete remenje i uveza ga u stari dobri mrtvi čvor svojim poslednjim koturom užeta. Dok je to radio, osluškivao je, očekujuči da čuje treperavi zvuk procepa... onaj što su ga sve četvoro maločas čuli kao božje talambase; tako su Edi i on svake noći osluškivali, čekajući da jastogovišta počnu sa svojim advokatskim pitanjima ("Dad-a-čam? Did-a-čik? Dam-a-čam?") kada bi se dokotrljala iz talasa.

Ka je točak, priseti se on. Ili, kao što je Edi voleo da kaže, sve što se obrće dođe na početak.

Dovršivši vezivanje, Roland postavi omču na dno upletenog dela. Džejk se bez oklevanja provuče u nosiljku, jednom rukom zgrabi uže, a drugom spusti Oja u udubljenje. Oj usplahireno pogleda oko sebe, zacvile, počeša se po vratu i liznu Džejka po licu.

"Ne bojiš se, je l'da?"upita Džejk bambura.

"Oji", priznade Oj, i ćutke nastavi da gleda kako Roland i Edi spuštaju Džejka niz bok Baronijskog vagona. Uže nije bilo dovoljno dugačko da dosegne do dna, ali je Džejk bez poteškoća izvukao jednu nogu i sa visine od četiri stope skočio na tlo. Kada je spustio Oja na beton, ovaj se veselo rastrča, njuškajući i zapišavajući zid pristanišne zgrade. Stanica nije bila ni približno velika kao Kolevka Luda, ali je imala staromodni izgled koji se Rolandu sviđao, bele daske, viseće nadstrešnice, visoke, uske prozore i popločane stazice. Bio je to zapadnjački izgled. Na tabli postavljenoj iznad niza staničnih vrata bila je zlatnim slovima ispisana ova poruka: 

EČISON, TOPEKA I SANTA FE.

Gradovi, pretpostavljao je Roland, iako mu je samo ovaj poslednji zvučao poznato. Zar nije postojao Santa Fe u Baroniji Mejis? To ga je, međutim, vraćalo u vreme kada je ugledao Suzan, ljupku Suzan na prozoru, sa kosom upletenom u kiku koja joj je padala niz leđa. Mirisala je na jasmin, ruže, poljsko cveće i slatko seno, mirisima koje je ono proročište u planinama moglo samo da bledo oponaša. Suzan je ležala na leđima i ćutke gledala u njega, a onda mu se osmehnula i podigla ruke iza glave, tako da su joj se grudi uzdigle kao da vape za njegovim dlanovima.

"Ako me voliš, Rolande, onda me voli... ptica, medved, zec i riba...

„... sledeći?"

Revolveraš pogleda u Edija, uloživši sve svoje napore da se otrgne od sećanja na Suzan Delgado. U Topeki je definitivno bilo procepa, i to svakojakih vrsta.

"Misli mi beže, Edi. Molim za oproštenje."

"Je li Suzana sledeća? To sam te pitao."

Roland odmahnu glavom.

"Prvo ti, pa Suzana. Ja ću poslednji."

"Hoćeš li moći? S tom rukom?"

"Ne brini."

Edi klimnu glavom i spusti nogu u omču. Kada se Edi prvi put našao u Srednjem Svetu, Roland je mogao bez problema da ga nosi, sa prstima ili bez njih, ali je Edi u poslednjih nekoliko meseci prestao da uzima narkotike i nabacio dobrih pet-šest kilograma mišića. Roland je zahvalno prihvatio Suzaninu pomoć da ga zajedničkim snagama spuste na zemlju.

"A sad dama", reče Roland i podari joj osmeh. U poslednje vreme se lakše osmehivao.

"U redu." Ali je i dalje oklevala, grizući donju usnu. "Šta je?"

Ruka joj se spusti na trbuh i protrlja ga, kao da smiruje bolove ili grčeve.

Roland pomisli da će mu nešto reći, ali je samo stajala i odmahivala glavom.

"Ništa."

"Ne verujem ti. Zašto trljaš stomak? Boli li te? Da se nisi povredila kada smo pristajali?"

Suzana naglo skloni ruku sa trbuha, kao da joj je koža ispod pupka naglo postala vrela.

"Ne. Dobro sam."

"Sigurno?"

Načas kao da se zamislila o njegovom pitanju.

"Razgovaraćemo", konačno uzvrati ona. "Torokaćemo, ako ti se više sviđa. Malopre si bio u pravu, Rolande , ovo nije ni vreme ni mesto."

"Sve četvoro, ili samo ti, ja i Edi?"

"Samo ti i ja, Rolande", uzvrati ona i spusti patrljak noge u omču. "Samo kokoška i pevac, za početak. A sada me spusti, molim te."

Revolveraš je smrknuto posluša, svim srcem se nadajući da njegova prva pretpostavka, ona do koje je došao kada ju je video kako se brižno trlja rukom, bila pogrešna. Zato što je Suzan bila u veštičjem krugu, i zato što je demon koji je tamo obitavao uspeo da je obrlati dok se Džejk trudio da pređe iz jednog u drugi svet. Dodir sa demonom je ponekad, često, umeo sve da promeni.

A ta promena, bar prema Rolandovom iskustvu, nikada nije bila nabolje.

Kada je Edi obuhvatio Suzanu oko pojasa i pomogao joj da siđe na platformu, Roland povuče uže uvis. Potom se zaputi ka jednom od pristanišnih stubova koji su rascepili šiljatu njušku voza. Vešto je napravio laso i iz prve ga nabacio na stub. Zategnuvši ga (pazeći da ne trgne uže ulevo), on poče da se spušta prema betonskoj platformi, savijen u struku, ostavljajući tragove čizama na Blejnovom ružičastom boku.

"Šteta da izgubimo i uže i am", primeti Edi kada je Roland stao pored njega.

"Briga me za amove", reče Suzana. "Radije bih puzala pločnikom dok mi se žvakaće gume ne zalepe po rukama i laktovima."

"Ništa nećemo izgubiti", reče Roland, uvuče ruku u omču i snažno je trgnu ulevo. Uže kliznu niz stub i Roland ga skupi skoro istom brzinom kojom je i spalo.

"Strava trik!"uzviknu Džejk.

"Ava! Ik!"složi se Oj.

"Kort?" upita Edi.

"Kort", odgovori Roland, osmehujući se.

"Surovi instruktor iz pakla", reče Edi. "Bolje ti nego ja, Rolande. Bolje ti nego ja."

4.

Dok su išli prema vratima koja su vodila u stanicu, opet se začu onaj tihi, treperavi bruj. Rolanda je zabavljalo što su sve troje njegovih saputnika istovremeno nabrali noseve i obesili uglove usana; izgledali su kao krvni srodnici i ka-tet istovremeno. Suzana uperi prst prema parku. Znakovi koji su se promaljali iznad drveća blago su se uvijali, kao na jari.

"Je l’ ovo zbog procepa?" upita Džejk.

Roland klimnu glavom.

"Hoćemo li uspeti da ih zaobiđemo?"

"Da. Procepi su jednako opasni kao močvare pune živog peska i goblina.

Čuli ste za te stvari?"

"Čuli smo za živi pesak", uzvrati Džejk. "A ako su goblini zelena stvorenja sa velikim zubima, onda sam čuo i za njih."

"Baš to."

Suzana se osvrnu da baci poslednji pogled na Blejna.

"Bez glupih pitanja i bez glupih igara. Knjiga je bila upravo o tome."Pogled joj se vrati na Rolanda. "Šta je sa Beril Evans, ženom koja je napisala knjigu Carli Cuf-Cuf? Misliš li da je ona deo ovoga? Postoji li šansa da je sretnemo? Volela bih da joj se zahvalim. Edi je to shvatio, ali..."

"Moguće je, pretpostavljam", reče Roland, "ali ipak mislim da nećemo.

Moj svet je kao veliki brod koji je potonuo dovoljno blizu obale da se veći dco njegove olupine nasuče na obalu. Većina onoga što pronalazimo jeste fascinantno, nešto može da bude korisno, ako to ka dopusti, ali sve je to i dalje samo olupina." Roland pogleda oko sebe. "Kao i ovo mesto, čini mi se."

"Ne bih to baš nazvao olupinom", javi se Edi. "Pogledaj boju na stanici, malo je zarđala na olucima i pod strehom, ali nisam video da se negde oljuštila." On zastade pred vratima i pređe prstima preko jedne staklene ploče, ostavljajući četiri paralelna traga. "Puno je prašine, ali nema oštećenja. Rekao bih da ova zgrada nije održavana još od...početka leta, a?"

Edi pogleda u Rolanda, koji samo slegnu ramenima i klimnu glavom.

Slušao ga je s pola pažnje. Ostatak njegovog bića bio je usredsređen na dve stvari: titranje procepa i odagnavanje sećanja koja su pretila da ga progutaju.

"AU Lud se vekovima pretvarao u ruševinu", primeti Suzana. "Ovo mesto... ne znam da li je zaista Topeka, ali mi definitivno liči na jedan od onih sablasnih gradića u Zoni sumraka. Momci, verovatno se sećate te serije, mada..."

"Sećamo se", uglas uzviknuše Edi i Džejk, potom se zgledaše i prasnuše u smeh. Edi ispruži dlan, i Džejk ga overi.

"Još se reprizira", reče Džejk.

"Da, non-stop", potvrdi Edi. "Obično ih sponzorišu stečajni advokati koji izgledaju kao kratkodlaki terijeri. Imaš pravo. Ovo mesto nije kao Lud.

Zašto bi bilo? Ovo je potpuno drugačiji svet.. Ne znam kada i gde smo prešli u njega, ali..." On pokaza rukom na plavi saobraćajni znak s brojem 70, kao da je to potvrda svih njegovih sumnji.

"Ako je ovo Topeka, gde su ljudi?" upita Suzana.

Edi slegnu ramenima i podignu ruke uvis - ko zna?

Džejk spusti čelo na staklo glavnih vrata, uokviri obraze šakama i zagleda se unutra. Nekoliko sekundi kasnije nešto ga natera da se trgne kao oparen.

"Hej", reče. "Nije čudo što je ovde tako tiho."

Roland stade iza Džejka i pogleda unutra iznad dečakove glave, zagradivši dlanovima lice kako bi ublažio odraz svetlosti. Pre nego što je ugledao isto što i Džejk, zaključio je dve stvari. Prvo, da stanica, iako je gotovo sigurno bila železnička, zapravo nije bila Blejnova stanica... niti kolevka. I drugo, da je stanica zaista pripadala Edijevom, Džejkovom i Suzaninom svetu... ali možda ne i njihovom vremenu.

To je zbog pukotina. Moraćemo da budemo oprezni.

Dva leša, naslonjena jedan na drugi, sedela su na jednoj od dugačkih klupa koje su ispunjavale skoro celu prostoriju; ali se na osnovu njihovih opuštenih tela, smežuranih lica i tamne kože na rukama moglo zaključiti da su to bila dva veseljaka, zaspala na stanici nakon pijanke jer su propustili poslednji voz kući. Na zidu iza njih stajala je tabla sa oznakom POLASCI, uključujući imena gradova i baronija svih destinacija. Na jednoj je pisalo, DENVER. Na drugoj VIČITA. Na trećoj OMAHA.

Roland je nekada davno upoznao jednookog kockara po imenu Omaha; poginuo je od noža zarivenog u grkljan za stolom gde se igrala igra po imenu "Gledaj me." Dočekao je kraj svog puta sa glavom zabačenom unazad, a krv mu je pri poslednjem izdisaju isprskala tavanicu kockarnice.

Sa tavanice ove prostorije (koju je Rolandov nemaštoviti um shvatio kao neku vrstu predaha između činova, zabite postaje na nekom poluzaboravljenom putu poput onog koji je njega doveo u Tul), visio je sat sa četiri brojčanika. Njegove kazaljke bile su zaustavljene na 4:14.

Pretpostavljao je da se više nikada neće pokrenuti. Bilo je to pomalo tužno... ali ovo jeste bio tužan svet. Nije opazio druge leševe, iako je iz iskustva znao da se tu negde kriju još najmanje dva, a po svoj prilici i četiri. Ili četiri tuceta.

"Hoćemo li unutra?" upita Edi.

"A zašto bismo?"uzvrati revolveraš pitanje. "Ovde nemamo nikakvog posla; ovo mesto ne leži na Stazi zraka."

"Ti bi bio odličan turistički vodič", suvo primeti Edi. "Idemo dalje, društvo! I molim vas da se ne udaljavate ..."

Džejk ga prekide zahtevom koji Roland nije razumeo.

"Ima li neko od vas 25 centi?" Dečak je piljio u Edija i Suzanu. Pored njega nalazila se četvrtasta metalna kutija. Na njoj je plavim slovima pisalo:

Dnevnik Topeke zna sve što se dešava u Kanzasu!

Lokalne novine vašeg rodnog grada! Čitajte ih svakodnevno!

Edi odmahnu glavom, raspoložen.

"Usput sam izgubio svu siću. Verovatno dok smo se pentrali na drvo, malo pre nego što si nam se ti pridružio, kada sam se svim silama trudio da me medved-kiborg ne pojede za užinu. Izvini."

"Čekaj malo... čekaj malo... " Suzana je preturala po svojoj tašni na način koji je Rolandu uprkos svim problemima izmamio širok osmeh. Izgledalo je prokleto ženski, na neki način. Najpre je izvadila zgužvane papirne maramice i protresla ih za slučaj da se neki novčić nije sakrio unutra, zatim pudrijeru, pregledala je sa svih strana i vratila u torbu, a isto jc učinila i sa češljem...

Bila je toliko zaokupljena pretragom da nije ni primetila kada je Roland prošao pored nje, izvukao svoj pištolj iz futrole koju joj je usput napravio i opalio. Suzana ciknu, ispustivši tašnu, i posegnu rukom za praznom fiitrolom pod levom dojkom.

"Belče, nasmrt si me prepao!"

"Ubuduće bolje čuvaj svoj pištolj, Suzana, jer neko može da ti ga uzme i prosvira ti glavu umesto... šta je ovo, Džejk? Neka sprava za objavu vesti?

Ili sadrži i novine?"

"Oboje." Džejk je izgledao uplašeno. Oj je virio sa donjeg nivoa platfome, nepoverljivo piljeći u Rolanda. Džejk zavuče prst u rupu od metka u sredini brave na kutiji sa novinama. Pušila se.

"Hajde", reče Roland. "Otvori je."

Džejk povuče ručicu. Jedno kratko vreme je odolevala, a potom se negde unutra odvali komad metala i vratašca se otvoriše. Kutija je bila prazna; na tabli u dnu pisalo je 

KADA SE POTROŠE NOVINE MOLIMO UZMITE PRIMERAK IZ IZLOGA. 

Džejk podignu žičani držač i izvuče novine. Svi se okupiše oko njega.

"Za ime boga...?" Suzanin šapat bio je u isto vreme zapanjen i optužujući.

"Šta ovo znači? Zaboga, šta se dogodilo?"

Ispod naziva novina, zauzimajući skoro celu gornju polovinu naslovne strane, masna crna slova su vrištala: SUPERGRIP „KAPETAN TRIPS" HARA GRADOM

Predstavnici vlade najverovatnije napustili zemlju Bolnice u Topeki pune bolesnih, umirućih

Milioni mole za lek

"Čitaj naglas", predloži Roland. "Slova su na vašem jeziku i ne mogu sva da prepoznam da bih dobro razumeo ovu priču."

Džejk pogleda u Edija, a ovaj nestrpljivo klimnu glavom.

Dečak zatim otvori novine, otkrivajući zrnastu sliku (Roland je i ranije viđao slike ovog tipa; zvale su se „fotergrafije") koja ih je sve zapanjila: prikazivala je gradsko jezero sa nebom u plamenu.

VATRE KLIVLENDA NEKONTROLISANO GORE, pisalo je ispod.

"Čitaj, dečače!" naredi Edi. Suzana je ćutala; već je bila pročitala tekst, samo onaj na naslovnoj strani, preko njegovog ramena. Džejk pročisti odjednom suvo grlo i poče.

5.

"Za Asošijeted Pres izveštava Džon Korkoran."To znači da je na članku radilo više ljudi, Rolande. Okej. Kaže ovako: "Najveća američka kriza, a možda i svetskih razmera, u vidu epidemije takozvanog supergripa, na Srednjem Zapadu poznatog još kao Davitelj, a u Kaliforniji kao Kapetan Trips, nastavlja da se širi."

„Iako smrtnost može samo da se nagađa, medicinski eksperti kažu da je ukupan broj žrtava u ovom trenutku nezamislivo veliki; doktor Moris Hekford iz Medicinskog centra Svetog Franje u Topeki procenjuje da je samo na američkom kontinetu do sada bilo dvadeset do trideset miliona mrtvih. Tela se masovno spaljuju od Los Anđelesa u Kaliforniji do Bostona u Masačusetsu, u krematorijumima, fabričkim pećima i na gradskim otpadima."

"U vezi sa ovim molimo ožalošćene u Topeki, oni koji su još dovoljno zdravi i jaki, da svoje mrtve odnesu na jednu od sledeće tri lokacije: fabriku za preradu otpada severno od Oklend Bilard Parka, jamu na trkalištu u Hartlend Parku ili gradski otpad u Sezdeset prvoj jugoistočnoj ulici, istočno od Forbs Filda. Otpadu se može prići samo iz Beriton Rouda; saznajemo da je Kalifornija blokirana napuštenim vozilima i najmanje jednim prizemljenim transportnim avionom."

Džejk diže glavu i uplašeno pogleda svoje prijatelje, osmotri praznu železničku stanicu iza njih i ponovo spusti pogled na novine.

"Doktor Ejpril Montoja iz Regionalnog medicinskog centra Stormont Vejl naglašava da je broj žrtava, koliko god bio užasavajući, zapravo samo jedna strana ove strahotne priče."

"Na svaku osobu koja je do sada podlegla ovom novom mutirajućem virusu gripa", tvrdi Montoja, dolazi još šestoro, .( možda i dvostruko više onih koji leže bolesni u svojim domovima. Prema onome što smo do sada uspeli da utvrdimo, nije bilo nijednog slučaja ozdravljenja." Zatim je kroz kašalj saopštila reporteru: "Lično nemam nikakve planove za vikend."

Ostale lokalne informacije:

"Svi komercijalni letovi sa aerodroma Forbs i Filip Bilard su otkazani."

"Svi železnički polasci su obustavljeni, ne samo iz Topeke već i iz celog Kanzasa. Stanica na koloseku Bulevar zatvorena je do daljnjeg."

"Sve škole u Topeki su takođe zatvorene. Ovo se odnosi na Okruge 437,345,450 (Šoni Hajts), 372 i 501 (stanica podzemne železniceTopeka).

Zatvoreni su i Luteranski fakultet i Tehnički koledž u Topeki, kao i Viša skola u Lorensu."

,"U narednim danima i nedeljama građaniTopeke treba da budu spremni na delimične restrikcije električne energije." Kanzaška Elektrodistribucija najavila je "postepeno gašenje" rečnog nuklearnog postrojenja u Vamegu.

U sedištu nuklearne elektrane nisu odgovorili na medijski apel, već su samo kratkim snimljenim materijalom obavestili javnost o tome da ne postoji nikakva opasnost i da je to samo mera predostrožnosti. Nuklearka će ponovo biti u pogonu, kaže se na kraju snimljenog materijala, "kada prođe trenutna kriza." Utešnost ove izjave u velikoj meri je dovedena u sumnju poslednjim rečima, koje nisu glasile "Doviđenja" ili "Hvala na razumevanju," već "bog neka nam pomogne u vremenima iskušenja."

Džejk zastade da okrene sledeću stranu, na kojoj se nalazilo još ilustracija: prevrnut i izgoreo kamionet na stepenicama Istorijskog muzeja Kanzasa; zakrčen saobraćaj na Golden Gejtu u San Francisku; gomile leševa naTajms Skveru. Jedno telo, primetila je Suzana, visilo je sa uličnog stuba, i to joj je prizvalo košmarna sećanja na beg iz Luda, kad su se ona i Edi odvojili od revolveraša; sećanja na Lastera i Vinstona i Dživsa i Mod. Kada su se ovog puta začuli božji bubnjevi, iz šešira je izvučen Spenkerov kamen, pričala je Mod. Podigli smo ga da igra. Mada su ga, zapravo, podigli da visi.Taj prizor vešanja veoma je podsećao na slične događaje kod kuće, u starom dobrom Njujorku. Kad god bi stvari postale dovoljno uvrnute, činilo se da je neko uvek pronalazio uže za linč.

Odjeci. Sada je sve odjekivalo. Skakutali su napred-nazad iz jednog u drugi svet. Nisu jenjavali kao normalni odjeci već su se pojačavali, postajući sve strašniji. Kao božji bubnjevi, zaključi Suzana i zadrhta.

"Na nacionalnom planu," nastavi Džejk da čita, "i dalje rastu osude nakon poricanja postojanja supergripa u ranom periodu kada su karantinske mere još mogle da imaju nekog efekta, a nacionalni čelnici su se povukli u skloništa napravljena za potrebe nuklearnog rata. Potpredsednik Buš i ključni članovi Reganovog kabineta nisu viđeni tokom poslednjih četrdeset osam sati. Sam Regan nije viđen još od nedeljnog jutra, kada je prisustvovao službi u Metodističkoj crkvi Svetog Simona u Grin Veliju".

"Zavukli su se u bunkere kao Hitler i ostatak nacističkih pacova pred kraj Drugog Svetskog Rata", izjavio je republikanac Stiv Sloun. Kada su ga upitali hoće li mu smetati da ovu izjavu prenesu pod njegovim imenom, republikanski predstavnik Kanzasa se nasmejao i rekao: "Zašto bih?

Izgledi su mi odlični. Sledeće nedelje ću ionako biti samo prašina na vetru."

"Požari, najverovatnije podmetnuti, nastavljaju da divljaju Klivlendom, Indijanapolisom i Tera Hotom".

"Strahovita eksplozija nedaleko od stadiona Riverfront u Sinsinatiju po svoj prilici nije bila nuklearne prirode, kao što je u početku postojala bojazan, već je prouzrokovana nagomilavanjem prirodnog gasa usled nekontrolisanog..."

Džejk ispusti novine iz ruku. Nalet vetra ih odnese na platformu, odvojivši nekoliko listova u letu. Oj protegnu vrat, zgrabi par listova u vazduhu i pritrča Džejku, noseći ih u zubima kao dresirani pas lopticu.

"Ne, Oj, ne želim ih", reče Džejk. Zvučao je bolesno i veoma mlado.

"Sad bar znamo šta se dogodilo s ljudima", reče Suzana, sagnuvši se da uzme novine od Oja. Bile su to poslednje dve stranice, prepune najmanjih čitulja koje je ikada videla. Bez slika, bez uzroka smrti, bez objave datuma sahrane. Samo ovaj je umro, ožalošćeni taj-i-taj, onaj je umro, ožalošćeni Džil-i-Džo, neki tamo je umro, ožalošćeni ovi-i-oni. Sve u tim minijaturnim, nejednakim okvirima. Njihova mnogobrojnost i nemilosrdna šturost ubedile su je da je stvar bila realna.

Ali su se ipak potrudili da daju pomen svojim mrtvima, čak i na samom kraju, pomisli ona, stegnutog grla. Ipak su se potrudili.

Suzana sklopi novine i okrenu ih, poslednja stranica Kapital Žurnala prikazivala je sliku Isusa Hrista, tužnog pogleda i raširenih ruku, sa trnovim vencem na glavi. Ispod nje, ogromnim slovima bile su odštampane reči:

MOLI SE ZA NAS

Ona pogleda u Edija, s optužbom u očima, i ćutke mu pruži novine, pokazujući mu prstom datum na vrhu. Bio je to 24. jun 1986. godine. Edi je bio privučen u revolverašev svet godinu dana kasnije.

Dugo je držao novine, klizeći prstima po datumu, kao da će na taj način nekako uspeti da ga promeni. Konačno podiže pogled i nemoćno odmahnu glavom.

"Nemoguće. Ne mogu da objasnim ovaj grad, ove novine i mrtve ljude na ovoj stanici, ali jedno mogu da ti kažem, u Njujorku je sve bilo u savršenom redu kada sam otišao iz njega. Zar ne, Rolande?"

Revolveraš je izgledao pomalo neubeđeno.

"Meni u tvom gradu ništa nije bilo u redu, ali ljudi koji su tamo živeli nisu delovali kao da su preživeli ovakvu kugu."

"Postojalo je nešto što se zvalo legionarska bolest", priznade Edi. ,"I SIDA, naravno..."

"To je ona polna, je l’ tako?" upita Suzan. "Koju prenose peše i narkosi?"

"Da, ali homoseksualce u moje vreme nisu zvali pešama", reče Edi pokušajući da se osmehne. Lice mu ostade ukočeno i neprirodno iskrivljeno i on se ponovo uozbilji.

"Znači ovo se... nikada nije dogodilo",zaključi Džejk, nežno dodirujući lice Isusa Hrista na poslednjoj stranici novina.

"Ali jeste", reče Roland. "Dogodilo se tokom junske žetve, godine hiljadu devetsto i osamdeset šeste. Evo nas tu, gledamo posledice te kuge. Ako je Edi u pravu po pitanju dužine vremena koje je prošlo, onda se kuga po imenu ,supergrip, raširila tokom prošle junske žetve. Nalazimo se u Topeki, u Kanzasu, u vreme žetve devetsto osamdeset šeste. To je što se tiče kada. A što se tiče gde, svi znamo da se ne poklapa sa Edijevim svetom. Možda je u tvom, Suzana, ili tvom, Džejk, budući da si napustio svoj svet pre nego što je ovo došlo." On potapša datum na papiru, pa pogleda u Džejka. "Jednom si mi rekao nešto slično. Ne znam za tebe, ali ja se sećam; to je jedna od najvažnijih stvari koju sam ikada čuo: ,Idi onda, ima i drugih svetova pored ovog'."

"Opet zagonetka", snuždeno promrsi Edi.

"Nije li činjenica da je Džejk Cembers jednom već umro i sada stoji pred nama, živ i zdrav? Takođe vas uveravam da ne treba da sumnjate u moju priču o njegovoj smrti u podnožju planina. Znam da ste povremeno sumnjali u moju iskrenost, i pretpostavljam da imate svoje razloge za to."

Razmisliši o njegovim rečima, Edi odmahnu glavom.

"Lažeš kada ti to odgovara", ali kada si nam pričao o Džejku mislim da si bio previše sjeban da bi mogao da smisliš bilo kakvu laž."

Roland zaprepašćeno shvati da ga Edijeve reči pogađaju

"Lažeš kada ti to odgovara," ali pređe preko njih. Uostalom, to je u suštini bila istina.

"Vratili smo se u vremensku baru", reče revolveraš, "i izvukli ga odatle pre nego što se utopio."

"Ti si ga izvukao", ispravi ga Edi.

"Pomogao si mi", nastavi Roland, "ako ništa drugo time što si me održao u životu, ali pustimo sada to. Nebitno je. Važno je da postoje i drugi mogući svetovi, i bezbroj vrata koja vode u njih. Ovo je jedan od tih svetova; pukotina koju čujemo predstavlja jedna od tih vrata... samo mnogo veća od onih koja smo otkrili na plaži."

„Koliko velika?" upita Edi. „Kao ulaz u skladište ili kao samo skladište?"

Roland odmahnu glavom i podignu dlanove ka nebu - ko zna?

"Ta pukotina", reče Suzana. "Nismo samo blizu nje, zar ne? Prošli smo kroz nju. Tako smo dospeli ovde, u ovu verziju Topeke."

"Moguće", priznade Roland. "Je li neko od vas osetio nešto čudno?

Vrtoglavicu ili mučninu?"

Svi odmahnuše glavama. Oj, koji je pomno pratio svaki Džejkov pokret, spremno odmahnu glavom.

"Ne", potvrdi Roland, kao da je to već očekivao. "Ali bili smo usredsređeni na zagonetke..."

"Usredsređeni na to da ne poginemo", frknu Edi.

"Da. Možda smo nesvesno prešli u drugi svet. U svakom slučaju, pukotine nisu prirodne, to su rane na koži egzistencije koje postoje zato što stvari nekada krenu naopako. U svim svetovima."

"Zato što su stvari krenule naopako u Mračnoj Kuli", reče Edi.

Roland klimnu glavom.

"Čak i na ovom mestu, u ovom kada, ovom gde, sada ne postoji ka vašeg sveta, mada može da postane taj ka. Ova kuga, ili nešto još gore, može da se proširi. Baš kao što će pukotine nastaviti da se šire, rastući po broju i veličini. Tokom godina traganja za Kulom naišao sam na možda pola tuceta njih i čuo možda još dva tuceta više. Prvu... prvu sam video kada sam bio veoma mlad. Blizu grada po imenu Hambri." On protrlja rukom obraz, osetivši iznenadnu prijatnost u dodiru sa čekinjama.

Voli me, Rolande. Ako me voliš, onda me voli.

"Šta god da nam se dogodilo, snašlo nas je van tvog sveta, Rolande", reče Džejk. "Udaljili smo se od Zraka. Vidi." On pokaza na nebo. Oblaci su sporo plovili iznad njih, ali više ne u pravcu u kojem je Blejn zario svoju njušku. Jugoistok je i dalje bio jugoistočno, ali znakovi Zraka koje su navikli da prate sada su nestali.

"Zar je važno?"upita Edi. "Mislim... Zrak je možda nestao, ali Kula i dalje postoji, zar ne?"

"Tako je", uzvrati Roland, "mada nije dostupna iz svih svetova."

Godinu dana pre početka njegove fantastične i ispunjujuće karijere heroinskog zavisnika, Edi se nakratko i ne naročito uspešno obreo na poslu kurira na biciklu. Sada se sećao određenih liftova u poslovnim zgradama u kojima je vršio isporuke, oblakoderima, najčešće bankarskih, i osiguravajućim kompanijama. Postojali su spratovi na kojima nisi smeo da se parkiraš i izađeš ako nemaš specijalnu karticu koja se provlači kroz prorez ispod brojeva. Kada bi lift prolazio pored tih zaključanih spratova, broj na digitalnom displeju zamenilo bi X.

"Mislim", zaključi Roland, "da moramo opet da pronademo Zrak."

"Slažem se", reče Edi. "Hajde, vreme je da krenemo." On napravi nekoliko koraka, zatim se osvrnu iza sebe, gledajući izvijenih obrva u Rolanda. "Kuda?"

"Kuda smo već krenuli", odgovori Roland kao da se to podrazumevalo, i u svojim prašnjavim, probušenim čizmama prode pored Edija u pravcu parka koji se zeleneo preko puta.

Poglavlje 5.
Drumarenje

1

Roland stiže do kraja platforme, usput šutirajući komadiće ružičastog metala. Na stepenicama zastade i tmurno se okrenu prema njima.

"Još mrtvih. Pripremite se."

"Je l’ nisu... ovaj... vlažnjikavi?" upita Džejk.

Rolandovo lice se na trenutak namršti, ali se odmah zatim razvedri kada je shvatio na šta je Džejk ciljao.

"Ne. Nisu vlažnjikavi. Suvi su."

"Uh, dobro je", s olaksanjem izusti Džejk, ali za svaki slučaj pruži ruku Suzan, koju je Edi sve vreme nosio. Ona mu uzvrati osmehom i savi prste oko njegovih.

U podnožju stepenica koje su vodile na stanični parking, šest leševa ležalo je na gomili poput posečenog drveća. Dve žene i tri muškarca. Šesto je bilo dete u kolicima. Letnje nepogode, sunce i vrućina (da ne pominjemo mačke, rakune ili mrmote koji su ih usput sigurno posetili) ostavili su na jednom dečjem licu izraz prastare mudrosti i tajanstvenosti, poput mumije deteta otkrivene u piramidi Inka. Na osnovu izbledelog plavog odelca Džejk je zaključio da je u pitanju dečak, iako se to nije moglo znati.

Tamnosivo lice bez očiju i usana rugalo se pomisli o prepoznavanju pola, zašto mrtva beba prelazi put? Zato što je zakačila supergrip.

Uprkos svemu, dete je u poslednjim, post-kužnim mesecima na nekl način prošlo bolje od roditelja, koji su izgledali kao skeleti bez kose. Gomilom kožom obloženih kostiju koje su nekada bile prsti jedan od muškaraca stezao je dršku kofera koji je ličio na „samsonajt" Džejkovih roditelja.

Kao i bebe (i svi ostali), ni on više nije imao oči; u Džejka su zurile ogromne mračne duplje, a ispod toga su mu se kezila dva niza bezbojnih zuba. Gde si dosad, dečko? kao da je pitao mrtvac, grčevito stežući svoj kofer. Čekao sam te, a leto je bilo tako dugo i vrelo!

Kuda ste vi ljudi uopšte krenuli? pitao se Džejk. Zar ste uistinu mislili da postoji neko bezbednije mesto? Di Mojn? Su Siti? Fargo? Mesec?

Sišli su niz stepenice; Roland prvi, a ostali za njim. Džejk nije ispuštao Suzaninu ruku dok mu je Oj trčkarao za petama. Bambur je svaku stepenicu savladavao iz dva pokreta, prelamajući dugački trup kao zglobni autobus na džombastom putu.

"Uspori, Rolande", doviknu Edi. "Oću da proverim šlogodrome pre nego što nastavimo. Možda ćemo imati sreće."

"Šlogodromi?" upita Suzana. "Šta mu je to?"

Džejk slegnu ramenima. Nije imao pojma. Baš kao ni Roland.

Suzana se posveti Ediju.

"Samo pitam, šećeru, zato što zvuči malo neprijatno. Znaš, kao kada tamnopute zovu ,crnjama ili homoseksualce ,pešama. Znam da sam samo priprosta i neuka garagančica iz mračne 1964, ali..."

"Eno ga."Edi pokaza na znakove koji su označavali niz parking mesta tik uz stanicu. Zapravo su postojala dva znaka pričvršćena za stubove čiji je gornji deo bio plavo-beli, a donji crveno-beli. Kada su se malo približili, Džejk vide da se na vrhu nalazio simbol invalidskih kolica. U dnu jcdnog znaka pisalo je:

NEPROPISNO PARKIRANJE NA MESTU PREDVIĐENOM ZA HENDIKEPIRANE OSOBE KAŽNJAVA SE SA 200 $. ZA SPROVOĐENJE ODREDBE ODGOVORNA P.S. TOPEKE.

"Gle ti to!" trijumfalno reče Suzana. "Trebalo je to odavno da učine!

Čoveče, u moje kada, bio si srečan ako uspeš da provučeš kolica kroz vrata uža od onih u supermarketu. Ma bio si srećnik ako uspeš da ih popneš na pločnik! A tek poseban parking? Zaboravi, šećeru!"

Parking je bio skoro pun, ali uprkos predstojećem istrebljenju Ijudske vrste ,samo dva automobila parkirana u nizu koji je Edi nazivao

„šlogodromima" nisu na svojoj šoferšajbni imala mali znak sa invalidskim kolicima.

Džejk je pretpostavljao da je poštovanje "šlogodroma" bilo samo jedna od onih stvari koje su ljudi poštovali iz nekih neobjašnjivih razloga, kao što je pisanje poštanskog broja na pismima, pravljenje razdeljka na kosi, ili pranje zuba pre doručka.

"Tako je!" ushićeno povika Edi. "Sačuvajte tikete, narode, mislim da smo izvukli premiju!"

Noseći Suzanu u nosiljci od kaiša na kuku, nešto što pre samo mesec dana nije bilo šanse da izvede, Edi pohita ka obližnjem "linkolnu." Na njegovom krovu bio je vezan trkački bicikl komplikovanog izgleda; iz poluotvorenog prtljažnika virila su invalidska kolica. Nisu bila jedina; osmotrivši „šlogodrom", Džejk je opazio još najmanje četvoro invalidskih kolica, uglavnom vezanih za krovne nosače, uguranih u prtljažnike džipova ili kombija, a jedna (koja su izgledala prastaro i užasno kabasto) bila su bačena u prikolicu kamioneta.

Edi spusti Suzanu i poče da proučava opremu kojom su kolica bila pričvršćena za prtljažnik. Bilo je puno isprepletanih elastičnih užadi, plus neka vrsta šipke za zaključavanje. Edi izvuče "ruger" koji je Džejk uzeo iz fioke svog oca. "Vatra u oknu", veselo reče i pre nego što su ostali stigli da pokriju uši, pritisnu obarač i izbi katanac sa šipke. Prasak se otkotrlja kroz tišinu, i ponovo se vrati kao odjek. S njim dođe i bruj pukotine, kao da ga je pucanj probudio. Zvuči havajski, zar ne? pomisli Džejk i napravi gadljivu grimasu. Pola sata ranije ne bi mogao ni da pomisli da će ga običan zvuk uznemiriti na isti način kao... smrad mesa u raspadanju, recimo, ali sada je verovao u to. Osmotrio je saobraćajne znakove na autoputu. Iz ovog ugla mogao je da vidi samo njihove vrhove, ali i to je bilo dovoljno da se uveri da ponovo trepere.Ta stvar oslobada neku vrstu polja, zaključi Džejk. Kao kada mikseri i usisivači stvaraju smetnje na radiju ili televizoru, ili kao ona ciklotronska sprava od koje su mi se naježile dlačice na rukama kada ju je gospodin Kingeri doneo u razred i zatražio dobrovoljce koji će da stanu pored nje.

Edi odvali sigurnosnu šipku i uz pomoć Rolandovog noža preseče elastičnu užad. Izvadio je invalidska kolica iz prtljažnika, osmotrio ih, rasklopio i postavio zaštitnu prečku iza naslona sedišta.

"Voila!" reče.

Suzana se izvi oslanjajući se na jednu ruku, Džejk pomisli kako pomalo liči na ženu sa slike Endrua Vajeta koju je voleo, Kristinin svet, gledajući u stolicu sa dozom čuđenja.

"Svemogući bože, tako je mala i laka!"

"Najbolji primer moderne tehnologije, draga", pojasni Edi. "Za to smo se borili u Vijetnamu. Upadaj." On priđe da joj pomogne. Nije se odupirala, ali joj je lice bilo ozbiljno i oprezno dok ju je spuštao na sedište. Kao da očekuje da će stolica da se raspadne pod njom, pomislio je Džejk. Kada je spustila ruke na rukohvate svog novog prevoznog sredstva, lice joj se postepeno opusti.

Džejk je pošao da se malo promuva okolo, zašavši u sledeći prolaz između parkiranih automobila, prelazeći prstima po poklopcima motora i ostavljajući tragove u prašini. Oj je trčkarao za njim, zastajkujući samo da podigne nogu i okvasi pokoju gumu kao da je to ceo život radio.

"Bude ti nostalgiju, medeni?" upita Suzana iza Džejka. "Verovatno si mislio da nikada više nećeš videti pravi američki automobil, jel’da?"

Džejk se na momenat udubi u misli i zaključi da nije bila u pravu. Ni jednog trenutka mu nije palo na pamet da će zauvek ostati u Rolandovom svetu, i da možda više nikada više neće videti automobil. Zapravo se nije nadao da će ga to mučiti, ali nije ni verovao da mu je to suđeno. Još ne. U Njujorku iz kojeg je on dolazio postojala je jedna napuštena parcela.

Nalazila se na uglu Druge avenije i Cetrdeset šeste ulice. Nekada se tamo nalazila delikatesna radnja, "Kod Toma i Džerija, spremamo hranu za kućne zabave,", ali su sada preostali samo smeće, korov, srča i... i jedna ruža. Ništa naročito, samotna divlja ruža koja je rasla na napuštenoj parceli gde će jednog dana verovatno izgraditi još jedan blok stambenih zgrada, ali je Džejk zbog nečega verovao da nigde na Zemlji ne raste ništa slično njoj. Možda čak ni u onim drugim svetovima koje je pominjao Roland. Ruže su rasle i na prilazu Mračnoj Kuli; milijarde ruža, prema Edijevoj tvrdnji, jutra i jutra ruža. Video ih je u snu. Džejk je, međutim, verovao da je njegova ruža drugačija čak i od tih... i da će sve, dok sudbina ne odluči drugačije, na ovaj ili onaj način ostati vezan za svet automobila, televizora i policajaca koje zanima imaš li kod sebe neku ličnu ispravu i kako ti se zovu roditelji.

A kad je reč o roditeljima, možda ni sa njima nisam završio, pomisli Džejk. Od same pomisli mu srce zalupa brže, u nadi i u zebnji.

Stajali su na polovini prolaza između redova automobila. Džejk je odsutno zurio preko široke ulice pred sobom (bulevar Gejdž, pretpostavljao je), razmišljajući o tim stvarima. Roland i Edi ih sustigoše.

"Ovo luče će biti boza posle dva meseca guranja Gvozdene device", poruči Edi sa kezom. "Kladim se da možeš da je teraš bez ruku." On jako dunu u naslon kolica u želji da demonstrira svoju tvrdnju. Džejk požele da mu kaže da je tamo na "šlogodromu", verovatno bilo primeraka kolica sa ugradenim motorom, ali ubrzo shvati ono što je Edi mnogo ranije pomislio: da su njihovi akumulatori odavno prazni.

Suzana ga je privremeno ignorisala: zanimao ju je Džejk.

"Nisi mi odgovorio, šećeru. Da li ti sva ova kola bude nostalgiju?"

"Ma jok. Hteo sam samo da proverim da li im poznajem marke. Mislio sam... ako ova verzija 1986. godine potiče iz nekog drugog sveta, a ne onog mog iz 1977, možda ću uspeti to nekako da provalim. Ali ne mogu.

Zato što se stvari tako prokleto brzo menjaju. Čak i za samo devet godina..." Dečak slegnu ramenima i pogleda Edija. "Ti bi verovatno mogao da provališ. Mislim, živeo si u osamdeset šestoj."

Edi kimnu.

"Živeo jesam, ali nisam baš obraćao pažnju. Uglavnom sam bio urokan i sjeban. Pa ipak... pretpostavljam da..."

Edi poče da gura Suzanu po glatkom makadamu parkinga, pokazujući na kola pored kojih su prolazili.

"Ford ,eksplorer... Ševrolet ,kapris.. a onaj tamo je stari pontijak, poznaje se po pregradi..."

"Pontijak ,bonevi", ispravi ga Džejk. Zabavljalo ga je i pomalo rastuživalo čuđenje u Suzaninim očima, većina ovih automobila joj je verovatno izgledala futuristički poput letećih tanjira u stripovima. Kako li tek izgledaju Rolandu, pomisli Džek i osvrnu se.

Revolveraš nije pokazivao nikakvo interesovanje za automobile. Bio je zagledan prema znacima iznad autoputa, preko ulice i iza parka... mada Džejk nije verovao da on zaista gleda u neku od tih stvari. Džejk je imao utisak da se Roland zapravo zagledao u svoje misli Ako je to bila istina, izraz njegovog lica govorio je da tamo nije pronašao ništa dobro.

"Ovo je jedan od onih malih kirajslera ,hm" reče Kdi, upirući prstom, "a ono tamo je subaru.Mercedes SEL 450,izvanredan automobil. mustang... Krajsler Imperijal'dobro očuvan ali verovatno star k'o Givki

"Čekaj malo, dečko", reče Suzana s nečim što jc Dzejku ličilo na istinsku ogorčenost u glasu. eOvaj mi je poznat. Deluje mi novijc."

"Žao mi je, Suz. Zaista. Ovo je kugar... još jedan ševi... pa još jedan...

Izgleda da je Dženeral Motors bio omiljen u Topeki kakvo jebeno iznenadenje... honda ,sivik... folksvagen... dodž... ford..."

Edi zastade, gledajući u mali beli model sa crvenim lajsnama blizu kraja reda.

"Takuro", reče, više za sebe. Obiđe ga ne bi li boljc osmotrio prtljažnik.

"Preciznije, takuro ,spirit. Jesi li ikada čuo za tu marku i model, Džejk od Njujorka?"

Dečak odmahnu glavom.

"Ni ja", reče Edi. "Ni ja, jebote."

Edi poče da gura Suzanu u pravcu bulevara Gejdž (s Rolandom koji je uglavnom obitavao u svom ličnom svetu, koračajući paralelno s njima, zastajkujući kada i oni). Zaobišavši automat za poništavanje karata (UZMITE KARTU), Edi zastade.

"Ako nastavimo ovim tempom, ostarićemo pre nego što udemo u onaj park i umrećemo pre nego što stignemo do saobraćajnog znaka", primeti Suzana.

Edi se ovoga puta nije izvinio, jer se činilo kao da je nije čuo. Zurio je u nalepnicu na haubi starog zarđalog AMC ,pejsera. Bila je plavo-bela, slična onim oznakama sa slikom invalidskih kolica na „šlogodromima".

Džejk se sagnu da bolje pogleda, i kada mu Oj spusti glavu na koleno, dečak ga odsutno pomazi. Drugom rukom dodirivao je nalepnicu, kao da proverava je li stvarna . KANZAS SITI MONARKS, pisalo je. Umesto O na Monarks stajala je bejzbol lopta sa vatrenim tragom.

Edi reče:

"Ispravi me ako grešim, momče, budući da ne pratim bejzbol zapadno od Jenki Stadiona, ali zar ne bi trebalo da piše Kanzas Siti Rojalsi Znaš, Džordž Bret i ekipa?"

Džejk klimnu glavom. Čuo je za Rojalse i za Breta, iako je u Džejkovo vreme bio tek početnik, a u Edijevo već na zalasku slave.

"Misliš, Kanzas Siti Atletiks" zbunjeno upade Suzana. Roland ih je ignorisao; i dalje je lebdeo u sopstvenom ozonskom omotaču.

"Ne ,86, dušo", ljubazno je ispravi Edi. "Atletiksi su ,86. godine bili u Oklandu." On skrenu pogled sa nalepnice na Džejka. "Možda je u pitanju mala liga?" upita. "Trostruko A?"

"Rojalsi su Rojalsi, bez obzira na trostruko A", uzvrati Džejk. "Igraju u Omahi. Hajde, idemo."

Iako nije znao kako je ostalima, Džejku je bilo lakše na srcu kada je pošao dalje. Možda je to bilo glupo, ali mu je svejedno bilo lakše. Nije više verovao da ova užasna kuga negde u budućnosti čeka i njegov svet, jer u njegovom svetu nisu postojali Monarsi iz Kanzas Sitija. Možda ta informacija nije bila dovoljna da na njoj temelji svoj zaključak, ali je imao osećaj da je u pravu. Osećao je ogromno olakšanje zbog toga što je pronašao razlog da veruje da njegovim roditeljima nije pisano da budu pokošeni virusom po imenu KapetanTrips i spaljeni na... otpadu,ili nekom sličnom mestu.

Ali to nije bilo sasvim sigurno čak i ako ovo nije bila verzija 1986. godine u njegovom svetu iz 1977. Jer, čak i ako se taj užasni pomor zaista dogodio u nekom svetu gde su se kola zvala takuro ,spirit', i gde je Džordž Bret igrao za K.S. Monarhs, Roland je rekao da problem širi... da pojave kao što je supergrip nagrizaju materiju postojanja na isti način kao što kiselina iz akumulatora nagriza sve što joj se nađe na putu.

Revolveraš je spomenuo vremensku baru, frazu koja je od početka Džejku zvučala romantično i šarmantno. Ali šta ako je voda u toj bar ustajala i postala močvarna? I šta ako su pojave tipa Bermudskog trougla koje je Roland nazivao procepima, u prošlosti velika retkost, postale pravilo, a ne izuzetak? Ako se, ovo je bila zaista gadna pomisao, koja bi lako mogla da ga održi budnim i posle tri ujutro, celokupna stvarnost raspada po šavovima uporedo sa popuštanjem ustrojstva Mračne Kule? Ako se jednog dana sve sruši, tako što će jedan nivo pasti na sledeći... a ovaj na sledeći... a ovaj na sledeći... sve dok...

Kada ga je Edi uhvatio za rame, Džejk je morao da se ujede za jezik da ne vrisne.

"Prizivaš aveti", reče Edi.

"Šta ti znaš o tome?" upita Džejk. Zvučalo je grubo, ali je tako reagovao zato što je ljut. Zato što se uplašio, ili zato što ga je neko pročitao? Nije znao, niti je mario.

"O, aveti i ja smo stari znanci", nastavi Edi. ,"Ne znam šta ti je u glavi, ali štagod da jeste sada je odličan trenutak da prestaneš da razmišljaš o tome."

To je,zaključi Džejk,verovatno bio dobar savet. Zajedno su prešli ulicu u pravcu Gejdž Parka, u susret jednom od najvećih šokova u Džejkovom životu.

2.

Prošavši ispod svoda od kovanog gvožđa na kojem je kitnjastim starinskim slovima pisalo: GEJDŽ PARK, našli su se na stazi od cigala kroz vrt koji je izgledao kao mešavina klasičnog engleskog stila i ekvadorske džungle. Pošto ga tokom vrelog srednjezapadnog leta niko nije potkresivao, vrt je podivljao, a kada se ni na jesen niko nije pojavio da ga neguje, pretvorio se u semenik. Znak ispod svoda kapije govorio je da je to vrt Rajnske ruže, i zaista je bio pun ruža-ruže gde god pogledate.

Većina ih je podivljala, ali su neke divlje vrste još cvetale, i Džejka je to podsetilo na ružu na napuštenoj parceli na uglu Četrdeset šeste i Druge, tako snažno da je skoro bolelo.

Na jednoj strani blizu ulaza u park nalazio se prelep starinski ringišpil sa propetim ždrepcima i pastuvima u galopu. Muk i nepokretnost ringišpila i činjenica da su njegova blještava svetla i vesela muzika zauvek ugašeni, natera Džejka da se naježi. Sa vrata jednog od konjića, na vrpci od sirove kože visila je dečja bejzbol rukavica. Džejk nije mogao da je gleda.

Iza ringišpila, čestar je bivao sve gušći, gutajući stazu tako da su se njeni putnici uskoro kretali u koliko po jedan, nalik na decu izgubljenu u šumi iz bajke. Trnje nabujalih i nepotkresanih grmova ruža cepalo je Džejkovu odeću. Nekako se našao na čelu (verovatno zato što je Roland i dalje bio udubljen u misli), i zato je prvi ugledao Čarlija Cuf-Cufa.

Njegova jedina misao dok se približavao uskim šinama koje su presecale stazu, bile su tek malo veće od šina voza-igračke, ustvari, odnosila se na nešto što mu je revolveraš jednom rekao, da je ka kao točak, koji se večito okreće i vraća na početak. Progone nas ruže i vozovi, pomislio je. Zašto?

Ne znam. Pretpostavljam da je to još jedna zagonetka.

Tada mu pogled odluta ulevo i sa usana mu se ote "omojbože", sliveno u jednu reč. Izdadoše ga noge, i nateraše ga da sedne. Sopstveni glas zvučao mu je nekako mutno i daleko. Nije se onesvestio, ali je svet oko njega počeo da gubi boje sve dok razuzdano bilje na zapadnoj strani parka nije poprimilo sivu boju jesenjeg neba iznad njih.

"Džejk! Džejk, šta ti je?" Bio je to Edi. Osećao je istinsku zabrinutost u njegovom glasu, ali je imao utisak da sluša lošu telefonsku vezu sa velike udaljenosti. Iz Bejruta možda, ili sa Urana. Osećao je Rolandovu ruku na svom ramenu, ali i je i ona bila daleka kao Edijev glas.

"Džejk!" Povika Suzana. "Šta se desilo, medeni? Šta..."

Onda i sama vide, i prestade da ga zapitkuje. Ugledavši isto što i ona, Edi takođe ućuta. Rolandova ruka pade sa dečakovog ramena. Svi su stajali i gledali... osim Džejka, koji je sedeo i gledao. Nadao se da će mu se snaga pre ili kasnije vratiti u noge i da će uspeti da se pridigne,jer ih je trenutno osećao kao raskuvane špagete.

Voz je bio parkiran pedest pet koraka dalje, na stanici-igrački koja je izgledala istovetno kao ona s druge strane ulice. Sa stubova je visio znak na kojem je pisalo TOPEKA. Voz je bio Čarli Cuf-Cuf, sa zaštitnim odbojnikom i svim ostalim; parna lokomotiva tipa 402 Big Boj. Džejk je znao da će, ako skupi dovoljno snage da ustane i ode tamo, pronaći porodicu miševa ugnezdenu na sedištu na kojem je nekada sedeo mašinovođa (čije ime je nesumnjivo bilo Bob Ovaj-ili-onaj). Biće tu i porodica lasta, ugneždena u dimnjaku.

I mračne, masne suze, pomisli Džejk, zureći u minijaturni voz koji je čekao na peronu svoje minijaturne stanice, dok mu se na celom telu ježila koža, jaja stezala a stomak vezivao u čvor. Noću lije te mračne, masne suze od kojih njegov fini ,stretam, far jede rđa. Ali zato si u svoje vreme provozao svu silu dece, zar ne, Čarli-momče? Kružio si po Gejdž Parku a deca su se smejala, s tim što se neka zapravo nisu smejala; ona koja su videla tvoje pravo lice, vrištala su. Kao što bih i ja sada vrištao, da imam snage.

Ali snaga mu se polako vraćala, i kada ga je Edi uhvatio pod jednu a Roland pod drugu ruku, uspeo je da ustane. Još jednom se zaljuljao, i potom ostao pouzdano da stoji.

"Samo da znaš, ne krivim te", reče Edi. Glas mu je bio ozbiljan, a takav mu je bio i izraz lica. "I meni je malo falilo da se srušim. Ovo je onaj iz tvoje knjige, i u to nema nikakve sumnje."

"Sada znamo gde je gospodica Beril Evans dobila ideju za Čarlija Cuf-Cufa", zaključi Suzana. "Ili je živela ovde, ili je negde pre 1942. godinc kada je prokleta stvar objavljena, posetilaTopeku..."

"...i videla dečji voz koji prolazi kroz Vrt rajnskih ruža i kruži po Gejdž Parku", završi Džejk. Oporavivši se od početnog straha, osetio je, budući da je veći deo dotadašnjeg života proveo ne samo kao jedinac već i kao usamljeno dete, bujicu ljubavi i zahvalnosti prema svojim prijateljima.

Videli su ono što je i on video i razumeli izvor njegovog straha. Naravno, bili su ka-tet.

"Taj neće odgovarati na glupa pitanja, niti će igrati glupe igre", zamišljeno reče Roland. "Možeš li da nastaviš, Džejk?"

"Da."

"Sigurno?" upita Edi, i kada Džejk klimnu glavom, Edi pogura Suzanina kolica preko šina. Roland je bio sledeći. Džejk na trenutak zastade, setivši se sna koji je sanjao, on i Oj nalaze se na rampi i bambur najednom skače na šine, lajući divlje na svetlo koje se približava.

Džejk se sagnu i uze Oja u naručje. Osmotri zardali voz koji je tiho stajao na svojoj stanici, njegov tamni far poput mrtvog oka.

"Ne plašim se", tiho reče. "Ne plašim te se."

Svetlo ožive i bljesnu mu jednom, kratko ali zaslepljujuće jako, empatički; a ja znam da to nije istina; znam da nije, dragi moj žmirko.

I odmah se ugasi.

Niko od ostalih to nije video. Džejk baci još jedan pogled na voz, očekujući da svetlo opet sevne, ili čak da se prokletinja pokrene i pojuri prema njemu, ali se ništa nije dogodilo.

Osećajući kako mu srce divlje tuče u grudima, Džejk požuri za svojim saputnicima.

3.

Zoološki vrt u Topeki (svetski poznat zoološki vrt u Topeki, sudeći po natpisima) bio je izložba praznih kaveza i mrtvih životinja. One koje nisu bile oslobođene uginule su u svojim kavezima i zabranima. Veliki primati još su bili u prostoru nazvanom Habitat gorila, i činilo se da su skončali držeći se za ruke. Edi je bio na ivici suza. Otkako mu se sistem očistio od poslednjih ostataka heroina, njegova osećanja su neprestano pretila da prerastu u ciklon. Njegovi stari pajtaši bi se slatko nasmejali.

Na stazi iza Habitata gorila ležao je mrtav sivi vuk. Oj mu oprezno priđe, onjuši ga, isteže dugački vrat i poče da zavija.

"Nateraj ga da prestane, Džejk, molim te", progunđa Edi. Najednom je postao svestan zadaha životinjskih lešina u raspadanju. Bio je slab, uglavnom izvetrio tokom vrelih dana minulog leta, ali ga je i ono što je preostalo teralo na povraćanje. Mada nije pamtio kada je poslednji put jeo.

"Oj! Ovamo!"

Oj arlauknu poslednji put i pritrča Džejku. Stajao je na dečakovim stopalima, gledajući ga onim svojim sablasnim zlatnim očima. Džejk ga uze u naručje, obiđe vuka u širokom krugu, i spusti ga na popločanu stazu.

Staza ih je odvela do strmog stepeništa (između čijih kamenih ploča se već probijao korov), i Roland se na vrhu osvrnu i baci pogled na šumski vrt. Odatle se nesmetano videla putanja šina voza-igračke, kojom su Čarlijevi putnici mogli da obiđu čitav obod Gejdž Parka. S one strane šina opalo lišće se kovitlalo po bulevaru Gejdž pod naletom hladnog vetra.

"I tako pade lord Pert", promrmlja Roland.

"I od tog pada zatrese se zemlja", završi Džejk.

Roland ga zapanjeno pogleda, kao čovek probuđen iz dubokog sna, zatim se osmehnu i jednom rukom obrgli dečakova ramena.

"Svojevremeno sam igrao lorda Perta", reče.

"Stvarno?"

"Da. Uskoro ćeš čuti celu priču."

4.

Iza stepenica nalazio se veliki kavez za ptice, pun uginulih egzotičnih ptica; iza kaveza bio je snek-bar, sa reklamom (možda malo bezdušnom, s obzirom na lokaciju) NAJBOLJE PLJESKE OD BIZONA U TOPEKI; iza snek-bara uzdizao se još jedan svod od kovanog gvožđa na kojem je pisalo DOĐITE NAM OPET U GEJDŽ PARK! U daljini se videla asfaltna traka koja je vodila uzbrdo do naplatne rampe autoputa. Nad njom su se uzdizali zeleni saobraćajni znaci, prva stvar koju su spazili s one strane.

"Opet drumarenje", reče Edi skoro jedva čujnim glasom. "Bogamu", procedi kroz uzdah.

"Šta je to drumarenje, Edi?"

Džejk se nije nadao da će mu Edi odgovoriti; kada se Suzana okrenula da ga pogleda dok je stajao i čvrsto stezao drške njenih novih invalidskih kolica, Edi skrenu pogled. Zatim ga vrati, prvo na Suzanu, a onda na Džejka.

"Ništa zanimljivo. Kao i moj život pre nego što me je ovaj Gari Kuper ovde povukao preko Velikog Razvoda."

"Ne moraš..."

"Ne mari, nije nikakva tajna. Skupila bi se grupa nas, ja, moj brat Henri, obično i Danguba O'Hara jer je imao auto, Sendi Korbit, a ponekad i onaj Henrijev ortak koga smo zvali Džimi Polio i ubacili bismo imena u šešir.

Onaj koga bismo izvukli bio je... voda puta, kako je to Henri govorio. On, ili ona, ako bismo izvukli Sendi, morao je da ostane čist. Relativno čist, naravno. Svi ostali bismo se totalno uradili, a zatim bismo se potrpali u Dangubin „krajsler" i povezli putem 1-95 do Konektikata, ili ponekad putem kroz nacionalni park Takonik u unutrašnjost države Njujork... samo što smo mi taj put zvali Katatonik. Slušali bismo Kridense ili Marvina Geja, ponekad čak i Elvisove najveće hitove na kasetašu.

"Noću je bilo bolje, a najbolje kada je bio pun mesec. Vozikali bismo se satima, razvaljeni, ponekad sa glavama izbačenim kroz prozor kao psi, blenući u mesec i motreći na zvezde padalice. To je ono što smo zvali drumarenjem." Edi se osmehnu, činilo se s naporom. "Bombona od života, narode."

"Meni zvuči zabavno", oglasi se Džejk. "Mislim, ne onaj deo sa drogom, već ta noćna vožnja sa ortacima, gledanje u mesec i slušanje muzike... zvuči sjajno."

"Pa, jeste, bilo", priznade Edi. "Iako smo bili toliko puni piva da nam je bilo svejedno pišamo li niz noge ili u žbunje, bilo je sjajno." On zastade.

"Zato i jeste tako grozno, kapirate?"

"Drumarenje", reče revolveraš. "Hajde da probamo."

Napustili su Gejdž Park i prešli ulicu prema ulaznoj rampi.

5.

Neko je sprejom isprskao oba znaka na rampi. Na onom sa natpisom SENT LUIS 215, neko je našarao:

Čuvaj se Pešaka

Natpis - DO SLEDEĆEG ODMORIŠTA 10 MILJA na drugom znaku bio je prekriven masnim crvenim slovima koja su poručivala: 

SVI NEKA SLAVE GRIMIZNOGA KRALJA!

Crvena boja je vrištala iako je celog leta bila tu. Oba natpisa bila su ukrašena simbolom.

"Razumeš li nešto od ovog trabunjanja, Rolande?" upita Suzana.

Roland odmahnu glavom, ali je pritom izgledao zabrinuto, a pogled mu je i dalje bio okrenut unutra. Nastaviše put.

6.

Na mestu gde se prilaznica ulivala u autoput, dva muškarca, dečak i bambur stajali su oko Suzane, koja je sedela u svojim novim invalidskim kolicima. Svi su gledali na istok.

Edi nije znao kakvo će stanje na drumovima zateći kada napuste Topeku, ali su ovde svi putevi koji vode na zapad, kao i oni ka istoku, bili zakrčeni automobilima i kamionima. Većina vozila bila je pretovarena stvarima zarđalim posle dugih kiša.

Ali dok su stajali i nemo gledali prema istoku, saobraćaj je bio stvar koja ih je najmanje brinula. Otprilike pola milje niže, u oba pravca, nastavljao se grad; mogli su da vide crkvene zvonike, reklame restorana brze hrane (Arbis, Vendis, Mekdonalds, Pica Hat i jedan za koji Edi nikada nije čuo, a zvao se Boing Boing Burgers) i prodavnica automobila, i krov kuglane po imenu Hartlend Lejns. Malo dalje videli su još jedan saobraćajni znak za izlaz, sa tablom na kojoj je pisalo: Državna Bolnica Topeka i Jugozapadna Sesta. Iza rampe dizala se stara, masivna građevina od crvene cigle sa minijaturnim prozorima koji su očajnički gvirili kroz bršljan. Edi zaključi da to prastaro zdanje, toliko slično zatvoru Atika, mora biti bolnica, verovatno ona vrsta socijalnog čistilišta gde sirotinja satima čeka na jeftinim plastičnim stolicama samo da bi ih na kraju pregledao neki lekar, ponašajući se kao da ima posla s psećim govnima.

Grad se iza bolnice naglo završavao, i počinjao je procep.

Ediju je ličio na ravnu vodenu površinu nekakve ogromne močvare.

Opkoračila je s obe strane nasip autoputa 1-70, srebrnkasta i svetlucava, čineći da saobraćajni znaci, zaštitna ograda i zakrčeni automobili lelujaju kao fatamorgana; dominirao je onaj vodeni žuboravi zvuk, praćen mirisom.

Suzana pokri dlanovima uši, praveći gadljivu grimasu.

"Ne znam mogu li ovo da podnesem. Zaista. Ne bih da zvučim razmaženo, ali osećam mučninu, a ceo dan ništa nisam jela."

Edi se osećao isto tako, ali i pored sve mučnine nije mogao da odvoji pogled od procepa. Činilo mu se da je prividenje dobilo... šta? Lice? Ne.

Džinovski, srebrnasti, treperavi sjaj pred njima nije imao lice: bio je sušta suprotnost licu, ali je zato imao telo... aspekt... prisustvo...

Da, ovo poslednje bilo je najbolje. Bio je prisustvo, kao demon koji je došao u krug od kamenja dok su pokušavali da povuku Džejka.

Roland je u međuvremenu preturao po svojoj torbi. Činilo se da ju je zaronio do samog dna pre nego što je pronašao ono što je tražio: pregršt metaka. Okrenuvši Suzaninu desnu ruku na rukohvatu kolica, spusti joj dva metka na dlan. Zatim uze još dva i upotrebi ih da zapuši uši. Suzana je isprva izgledala iznenađeno, zatim kao da joj je smešno, i konačno zamišljeno. Na kraju učini isto što i on. Lice joj se gotovo istog trenutku ozari blaženim olakšanjem.

Edi smaknu svoj ranac sa ramena i izvuče polupraznu kutiju 44-ki za Džejkov „ruger". Revolveraš odmahnu glavom i ispruži ruku. U šaci je imao još četiri metka, dva za Edija i dva za Džejka.

"Šta fali ovima?"upita Edi, izvadivši nekoliko metaka iz kutije skrivene iza hartija u fioci radnog stola Elmera Čembersa.

"Dolaze iz tvog sveta i zato ne mogu da priguše zvuk. Ne pitaj me kako to znam, jednostavno znam. Probaj ako hoćeš, ali ti neće biti od pomoći."

Edi pokaza glavom na metke na Rolandovom dlanu.

"Pa i ti su iz našeg sveta. Tačnije, iz prodavnice oružja na uglu Sedme i Četrdeset devete. Zvala se Klements, sećaš se?"

"Ovi nisu. Moji su, Edi, često punjeni ali originalno doneti iz zelene zemlje. Iz Gileada."

"Misliš na one pokvašene?" skeptično upita Edi. "Poslednji od pokvašenih metaka sa plaže? Onih koji su se totalno natopili?"

Roland klimnu glavom.

"Ali rekao si da više nikada neće opaliti! Koliko god da se osuše! Da se barut u njima... kako si ono rekao?" Istrošio.

Roland opet klimnu glavom.

"Zašto si ih onda sačuvao? Zašto si sve vreme sa sobom nosio šaku beskorisnih metaka?"

"Šta sam te učio da kažeš kada oboriš lovinu, Edi? U cilju fokusiranja uma?"

"Oče, vodi moje ruke i srce tako da se nijedan deo životinje ne baci."

Roland klimnu treći put. Džejk poslušno uze dva metka i stavi ih u uši.

Edi uze poslednja dva, ali prvo oproba one koje je istresao iz kutije.

Prigušili su zvuk procepa, ali ne sasvim. Srednji deo čela mu je vibrirao, a oči se punile suzama kao da se prehladio, i imao je utisak da će mu nosna kost svakog časa eksplodirati. On ih brzo izvadi iz ušiju i na njihovo mcsto ubaci veća zrna, ona iz Rolandovog starog revolvera. Mecima sam začepio uši, pomisli. Mama bi odlepila da me vidi. Ali to više nije bilo važno. Zvuk pukotine je potpuno nestao, ili se bar sveo na daleko zujanje i to je bilo dovoljno. Kada se obratio Rolandu, očekivao je da če i sebe čuti prigušeno, kao da ima tampone u ušima, ali je otkrio da prilično dobro čuje šta govori.

"Postoji li nešto što ti ne znaš?" upitao je Rolanda.

"Postoji", odgovori Roland. "Mnogo toga."

"Šta ćemo sa Ojem?"upita Džejk.

"Oj će biti dobro, valjda", reče Roland. "Hajde da preguramo nekoliko milja pre mraka."

7.

Činilo se da Oju ne smeta bruj procepa, ali se celog tog popodneva nije odvajao od Džejka Cembersa, nepoverljivo zureći u zaustavljena vozila koja su zakrčila put 1-70 prema istoku. Suzana je, međutim, ubrzo opazila da put ipak nije potpuno blokiran. Broj vozila je nešto dalje bio znatno manji, ali su čak i tamo gde je saobraćaj bio gust neka vozila bila odvučena na jednu ili drugu stranu, a druga odgurana sa druma ili na praznu traku između kolovoza, koja je u okolini metroa bila betonsko, a izvan grada travnato ostrvo.

Izgleda da je neko pokušao da rasčisti put, zaključila je. Pomisao na to ju je oraspoložila. Dok je divljala kuga, niko se ne bi trudio da raščišćava put, a ako je to neko učinio kasnije, ako je preostao neko da to naknadno učini, to je značilo da epidemija nije pokosila sve živo; one načičkane čitulje nisu bile kraj priče.

U nekim vozilima bilo je leševa, ali su, kao i oni na dnu stepeništa železničke stanice, bili sasušeni, mumije sa sigurnosnim pojasevima, uglavnom. Većina automobila bila je prazna. Pretpostavljala je da su mnogi vozači i putnici uhvaćeni u gužvi pokušavali da pobegnu iz kužne zone, ali je istovremeno slutila da to nije bio jedini razlog zbog kojeg su napustili svoja vozila.

Suzana je znala da bi u njenom slučaju morali da je okuju za volan kako bi je zadržali u kolima nakon što bi osetila prve simptome neke smrtonosne bolesti; da joj se bliži kraj, želela bi da umre u prirodi, na otvorenom. Najbolje bi bilo na nekom brdu, ne previsokom, ali je u nedostatku boljeg moglo da posluži i žitno polje. Najgore bi bilo ugušiti se od kašlja, istovremeno udišući miris osveživača vazduha koji visi sa retrovizora.

Zaključila je da bi u neko drugo vreme lakše podneli prizor svih tih leševa ljudi u zbegu, ali ne i sada. Zbog procepa. Prilazili su mu sve bliže, i tačno je znala u kom trenutku su zašli u njega.Telom joj je prošao peckavi drhtaj, nateravši je da podigne skraćene noge, a invalidska kolica su na trenutak zastala. Kada se osvrnula da pogleda u Rolanda, Edija i Džejka, videla je da se svi drže za stomake sa grimasom na licu. Izgledali su kao da su sva trojica istovremeno dobili grčeve u stomaku.Trenutak kasnije, Edi i Roland se ispraviše. Džejk se sagnu da pomazi Oja, koji ga je nespokojno posmatrao.

"Šta je, neki problem, momci?" upita Suzana. Pitanje je izgovorila istovremeno gunđavim i podsmešljivim glasom Dete Voker. Pribegavanje tom glasu nije bilo nešto što je kontrolisala; ponekad se javljao sam od sebe.

"Aha", uzvrati Džejk. "Mada mi se čini da imam balon u grlu."

Zabrinuto je gledao u procep. Njegova srebrna bezličnost se sada nalazila svuda oko njih, kao da se ceo svet pretvorio u močvarne ravnice Norfolka.

Nedaleko od njih, drveće se promaljalo iz njegove srebrne površine, bacajući iskrivljene odraze koji nijednog trenutka nisu bila sasvim mirni niti sasvim oštri. Malo dalje odatle, Suzana opazi toranj ambara koji kao da je plutao usred ničega. Na zidu su bile ispisane reči: ONO SE HRANI, ružičastim slovima koja su u normalnim okolnostima možda bila crvena.

"A meni se čini kao da imam balon u glavi", reče Edi. "Čoveče, gledaj kako to sranje treperi."

"Još ga čuješ?"upita Suzana.

"Da, ali slabo. Može da se podnese. A ti?"

"A-ha. Idemo."

Suzana zaključi da je njihovo kretanje podseća na let kroz razbijene oblake u otvorenom kokpitu. Činilo se da već miljama putuju kroz taj brujavi sjaj koji nije bio ni magla ni voda, povremeno opažajući oblike (ambar, traktor, reklamna tabla) kako izbijaju iz njega, a zatim bi se izgubilo sve osim druma koji se dosledno pružao iznad blistave a ipak nekako nedefinisane površine procepa.

Potom bi, sasvim iznenada, izleteli na čistinu. Brujanje bi se udaljilo, pretvorivši se u daleki šum, i mogli su bez problema da otčepe uši, bar dok ne stignu do druge strane prekida. U tim trenucima ponovo bi pred njima pukli vidici...

U redu, ovo je bilo malo preterano: Kanzas nije imao vidike, ali su zato postojala otvorena polja i povremeni gajevi jesenje žutog drveća oko izvora ili jezerca. Ništa slično Velikom Kanjonu niti slamanju plimnih talasa na Portland Hedlajtu, ali su bar u daljini mogli da vide horizont i oslobode se dela onog neprijatnog osećaja da su zazidani u grobnici.

Potom bi opet zaronili u kaljugu. Džejk je to najbolje opisao, pomislila je Suzana, kada je rekao da boravak u procepu liči na konačni kontakt sa blještavom vodenom fatamorganom koju često vidate na autoputu po vrelom danu.

Šta god da je to bilo i kako god bi ga opisali, boravak u njemu bio je klaustrofobičan i reduktivan, kao da su od celog sveta preostale samo dve naplatne kabine i olupine automobila, nalik na napuštene brodove na zamrnutom okeanu.

Molim te, pomozi nam da izađemo odavde, molila se Suzana bogu u kojeg više ni sama nije verovala i dalje je verovala u nešto, ali se nakon buđenja u Rolandovom svetu na plaži Zapadnog mora njen koncept nevidljivog sveta značajno promenio. Molim te, pomozi nam da opet pronađemo Zrak.

Molim te, pomozi nam da pobegnemo iz ovog sveta tišine i smrti.

Malo zatim izbiše na najveći brisani prostor dosad, približivši se saobraćajnom znaku na kojem je pisalo: VELIKI IZVORI 2 MILJE. Iza njih, na zapadu, zalazeće sunce sijalo je kroz trenutni otvor u oblacima, ostavljajući skerletne cepke po gornjem obodu procepa i osvetljavajući prozore i stop-svetla zakrčenih automobila tonovima vatre. Oko njih su se s obe strane prostirala pusta polja. Puna Zemlja dođe i prođe, pomisli Suzana. Žetva takode dođe i prođe. Ovo je ono što Roland naziva odlaskom godine. Pomisao je natera da zadrhti.

"Ovde ćemo prenoćiti", reče Roland čim su prošli pored znaka za odvajanje ka Velikim Izvorima. Napred su mogli da vide kako procep ponovo opkoračuje autoput, ali to je bilo miljama daleko, Suzana je otkrila da se u istočnom Kanzasu pogled pruža prokleto daleko. "Možemo da skupimo drva za ogrev bez preteranog približavanja procepu, a ni zvuk nije previše naporan. Možda čak uspemo da zaspimo bez metaka u ušima."

Edi i Džejk preskočili su zaštitnu ogradu, spustili se niz nasip i počeli sa skupljaju drva duž puta, ne odvajajući se jedan od drugog kao što ih je Roland podučio. Kada su se vratili, oblaci su progutali sunce i na zemlju je počeo da se spušta bled, mutan suton.

Revolveraš izlomi grančice za potpalu, potom oko njih na poseban način naslaga ogrev, praveći neku vrstu drvenog dimnjaka na zaustavnoj traci autoputa. Dok je to činio, Edi odšeta do ostrva u sredini i ostade tamo da stoji s rukama u džepovima, gledajući na istok. Nekoliko sekundi kasnije pridružiše mu se Džejk i Oj.

Roland izvadi kremen i čelik i ukresa iskru u dnu dimnjaka, i nekoliko trenutaka kasnije već je imao malu logorsku vatru.

"Rolande!" povika Edi. "Suz! Dodite ovamo! Pogledajte ovo!"

Suzana poče da kotrlja kolica prema Ediju, a trenutak kasnije Roland, pošto je još jednom proverio svoju vatru, zgrabi drške njenih kolica i pogura je brže.

"Šta?"upita Suzana.

Edi pokaza rukom. U početku Suzana nije videla ništa iako je obilaznica bila savršeno vidljiva uprkos tome što se procep ponovo zatvorio, otprilike tri milje napred. A opet... da, možda je nešto i videla. Možda.

Nekakav oblik, na samom rubu vidokruga. Da se svetlost dana nije gasila...

"Jel' to neka zgrada?" upita Džejk. "Haos, odavde izgleda kao da je sagrađena odmah s druge strane autoputa!"

"Šta je to, Rolande?" upita Edi. "Ti imaš najbolji vid u univerzumu."

Revolveraš, koji je jedno vreme samo ćutao, stojeći na ostrvu s palčevima zataknutim za pojas, najzad reče:

"Bolje ćemo videti kada se približimo."

"Ma daj!" negodovao je Edi. "Mislim, šta sad kenjaš? Znaš ili ne znaš?"

"Bolje će frio videti kada se približimo", ponovi revolveraš... što, naravno, nije bio nikakav odgovor. On se odgega nazad preko druma da proveri svoju logorsku vatru, kuckajući petama o asfalt. Suzana pogleda u Džejka i Edija. Slegnu ramenima. Oni takođe slegnuše ramenima... i Džejk prasnu u neobuzdan smeh. Suzana pomisli da se dečak obično ponašao kao da ima osamnaest a ne jedanaest godina, ali je taj smeh učinio da zazvuči kao devetogodišnjak, i njoj to nimalo nije smetalo.

Pogled joj pade na Oja, koji ih je netremice posmatrao i valjao ramenima u naporu da slegne.

8.

Večerali su poslasticu umotanu u lišće koju je Edi nazvao revolveraškim buritom. Sedeli su okupljeni oko vatre i sve češće dodavali drva na nju što je mrak postajao gušći. Negde na jugu oglasi se ptica i Edi pomisli da je to bio otprilike najusamljeniji zvuk koji je ikada čuo. Nisu mnogo razgovarali, i njemu pade na pamet da je u to doba dana i inače malo kome do priče. Kao da je vreme kada zemlja menja dan za tamu bilo nekako posebno, vreme koje ih je na neki način izolovalo od moćnog osećaja zajedništva koje je Roland zvao ka-tet.

Džejk je hranio Oja komadićima suvog jelenskog mesa iz poslednjeg burita; Suzana je sedela na svojoj vreći za spavanje, nogu skrštenih pod kožnom tunikom, pospano žmirkajući u vatru; Roland je ležao oslonjen na laktove, zureći u nebo, tamo gde su oblaci počeli da se razilaze, otkrivajući zvezde. Podigavši pogled, Edi vide da Stare Zvezde i Stare Mati više nema i da su na njihovim mestima Severnjača i Veliki Medved.

Ovo možda nije bio njegov svet, automobili marke „takuro", bejzbol klub po imenu "Kanzas Siti Monarks" i lanac restorana po imenu „Boing Boing Burgers" bili su dovoljan dokaz za to, ali je u mnogo čemu podsećao na njega. Ovo bi mogao da bude, pomislio je, prvi susedni svet.

Kada se u daljini ponovo oglasila ptica, on se pridiže i pogleda u Rolanda.

"Hteo si nešto da nam ispričaš", reče. "Mislim da je u pitanju potresna povest tvoje mladosti. Suzan, tako se zvala, zar ne?"

Jedan dugi trenutak revolveraš je nastavio da zuri u nebo, sada je na Rolanda došao red da se izgubi među sazvežđima, zaključi Edi, a onda spusti pogled na svoje prijatelje. Izraz lica mu je bio neobično pokajnički, neobično zabrinut.

"Nećete pomisliti da vas obmanjujem", poče on, "ako zatražim jos jedan dan, da o svemu razmislim? Ili još bolje jednu noć, da sanjam o njima.

Reč je o starim stvarima, možda čak i mrtvim, ali ja... „ Podigao je ruke, u pomalo rasejanom gestu. "Neke stvari nemaju mira čak ni kada su mrtve.

Njihove kosti dozivaju iz zemlje."

"To su duhovi", zaključi Džejk, i u njegovim očima Edi vide senku užasa koju je verovatno osetio u kući na Dač Hilu. Užasa koji je doživeo kada je Vratar izašao iz zida i krenuo ka njemu.

"Duhovi postoje, i mrtvi se vraćaju."

"Da", izusti Roland. "Ponekad postoje, i ponekad se zaista vraćaju."

"Možda je bolje ne misliti o njima", primeti Suzana. "Ponekad, naročito kada znaš da će biti gusto, najbolje je uzjahati konja i odjahati."

Roland razmisli o Suzaninim rečima, zatim podiže glavu i pogleda je.

"Sutra uveče, kad sednemo oko vatre, ispričaću vam priču o Suzan", tiho obeća. "Kunem vam se očevim imenom."

"Je li baš neophodno da je čujemo?" iznenada upita Edi. I sam je bio zaprepašćen onim što mu je izletelo; niko nije bio radoznaliji od njega u vezi sa revolveraševom prošlošću. "Mislim, ako je bolna, Rolande... ako je zaista toliko bolna... možda bi... "

"Nisam siguran da li je neophodno da je čujete, ali mislim da ja moram da je ispričam. Naša budućnost je Kula, i da bih čista srca nastavio put ka njoj, moram da pokušam da upokojim svoju prošlost. Ne postoji mogućnost da vam ispričam sve, u mom svetu se čak i prošlost menja, uređujući sebe iznova na mnoge suštinske načine, ali ova jedna priča može da bude model za sve ostale."

"Je li vestern?" najednom upita Džejk.

Roland ga zbunjeno pogleda.

"Ne znam na šta misliš, Džejk. Gilead jeste baronija Zapadnog sveta, Mejis takođe, ali..."

"Sigurno je vestern", reče Edi. "Kad bolje razmisliš, sve Rolandove priče su vesterni."

S tim rečima leže na leđa i pokri se ćebetom. Sa istoka i zapada dopirao je jedva čujan bruj procepa. Gurnu ruke u džepove u potrazi za Rolandovim mecima, i zadovoljno klimnu glavom kada ih je napipao. Cenio je da će uspeti da prespava noć bez njih, ali će mu sutra ponovo zatrebati. Još nisu završili svoje drumarenje.

Suzana se sagnu i poljubi ga u vrh nosa.

"Jesi li umoran, šećeru?"

"Ja", uzvrati Edi i stavi ruke pod glavu. "Nemam baš svaki dan priliku da se provozam najbržim vozom na svetu, uništim najpametniji kompjuter na svetu, i potom saznam da je celo čovečanstvo pomorio grip. I sve to pre večere.Takva sranja umeju da smore čoveka." Edi se osmehnu i sklopi oči. I dalje se smeškao kada ga je savladao san.

9.

U njegovom snu svi su stajali na uglu Druge avenije i Četrdeset šeste ulice, gledajući preko niske ograde u praznu parcelu obraslu korovom. Na sebi su imali odeću iz Srednjeg Sveta, razne kombinacije odevnih predmeta od jelenske kože, uglavnom prošivenih kožnim uzicama, ali prolaznici koji su žurili Drugom to kao da nisu primećivali. Nisu obraćali pažnju ni na bambura u Džejkovim rukama, niti na artiljeriju koju su vukli sa sobom.

Zato što smo duhovi, pomisli Edi. Neupokojeni duhovi.

Ograda je bila izlepljena plakatima, reklama za Seks Pistolse (turneja povodom ponovnog okupljanja benda, što je Ediju zvučalo prilično smešno, Pistolsi su bili jedna od onih grupa koje se nikada neće ponovo okupiti), reklama za nastup nekog komičara, izvesnog Adama Sendlera, za kog Edi nikada nije čuo, i konačno plakat za film po imenu Kraft, o tinejdžerskim vešticama. Iza njega je, slovima ružičastim poput letnjih ruža, bilo ispisano:

Gle, MEDVEDA, grdan li je!

SVETOVE mu oko krije.

VREME se para, prošlost je ZAGONETKA;

KULA te čeka usred tog poretka.

"Tamo", reče Džejk, upirući prstom. "Ruža. Vidiš kako nas čeka, sama nasred napuštene parcele."

"Da, prelepa je", reče Suzana. Zatim pokaza na znak nedaleko od ruže, okrenut prema Drugoj aveniji. Njene oči i glas bili su zabrinuti. "A šta je ono?"

Prema onome što je pisalo na znaku, dva preduzetnika, Građevinska firma Mils i Agencija za nekretnine Sombra, trebalo je zajedničkim snagama, baš na tom mestu, da ostvare projekat nečega što će se zvati Stambeno naselje Zaliv kornjača.. Kada? USKORO je sve što je znak imao da kaže na tu temu.

"Ne bih brinuo zbog toga", reče Džejk. "Taj znak odvajkada stoji tu.

Verovatno je star kao ..."

U tom trenutku ulicom se prolomi režeći zvuk motora. S druge strane ograde, na onoj strani parcele koja je gledala na Četrdeset šestu, oblačići prljavosivih izduvnih gasova dizali su se u nebo kao zlokobni dimni signali. Table sa natpisima na toj strani se odjednom srušiše i kroz otvor u ogradi probi se ogroman crveni buldožer. Cak mu je i kašika bila crvena, iako su reči ispisane preko nje - SLAVITE GRIMIZNOG KRALJA - bile žute boje, jarke i drečave kao panika. U kabini je sedeo čovek raspadnutog lica koje im se zlobno cerilo, onaj isti čovek koji je odvukao Džejka sa mosta na reci Send - njihov stari prijatelj Gašer. S prednje strane njegovog na potiljak zabačenog šlema crnim slovima je pisalo: LIVNICA LAMERK. Iznad toga bilo je nacrtano otvoreno oko.

Gašer obori kašiku buldožera i zaora dijagonalno po parceli, rušeći cigle, drobeći prazne limenke od piva i sokova, pretvarajući ih u svetlucavi prah, bacajući varnice kada bi naleteo na kamenje. Nasred njegove putanje, ruža zaklima svojom nežnom glavom.

"Dede sade postavite još neko glupo pitanje ako smete!" povika nezvana utvara. "Pitajte šta god ,oćete, drage moje ništarije, slobodno! Vaš matori drugar Gašer mlogo vole zagonetke! Al' znajte da vam to ič ne vredi jer šta god da pitate ima sve da ve sprštim s ovu opaku stvarčicu, ima da ve smrvim i sravnim sa zemlju! Jašta more! A ondak ću se vrnem da ve jope pregazim! Samleću ve u prak i pepo, drage moje ništarije! Jesje, u prak i pepo!"

Suzana vrisnu kada se kašika krvavocrvenog buldožera ustremila ka ruži, a Edi zgrabi vrh ograde. Nameravao je da je preskoči, baci se na ružu, pokuša da je zaštiti...

... ali bilo je prekasno. Znao je da jeste.

On pogleda cerekavu stvar u kabini buldožera i vide da to više nije Gašer.

Čovek koji je sada upravljao buldožerom bio je Mašinovoda Bob, iz Čarlija Cuf-Cufa.

"Stoj!" naredi Edi. "Za ime boga, stoj!"

"Ne mogu, Edi. Svet je pošao dalje i ne mogu da se zaustavim. Moram da se krećem zajedno s njim."

U trenutku kada je senka buldožera pala na ružu, a oštri zubi kašike presekli jedan od stubova koji su nosili znak (Edi vide da se USKORO promenilo u ODMAH), shvatio je da u konzoli više ne sedi Mašinovoda Bob.

Bio je to Roland.

10.

Edi se uspravi u sedeći položaj na zaustavnoj traci autoputa. Dah za koji se borio bio je para u vazduhu, a znoj mu se već ledio na vreloj koži. Bio je ubeđen da je vrisnuo, mora da je vrisnuo, ali Suzana je čvrsto spavala pored njega, do temena zavučena u vreću za spavanje koju su delili. Levo od njega, Džejk je tiho hrkao, s jednom rukom izvan ćebadi i prebačenom preko Oja. Bambur je takođe spavao.

Roland nije. Roland je mirno sedeo s one strane ugašene vatre, čisteći pištolje na svetlosti zvezda i gledajući u Edija.

"Ružni snovi." To nije bilo pitanje.

"Aha."

"Posetio te brat?"

Edi odmahnu glavom.

"Da nije Kula? Ružičnjaci i Kula?" Rolandovo lice ostade spokojno, ali je Edi mogao da čuje pritajenu žudnju koja mu se uvek prikradala u glasu kada bi se povela reč o Mračnoj Kuli. Edi je revolveraša jednom nazvao kulomanom, ali je Roland odbio da to prizna.

"Ne ovoga puta."

"Šta je onda?"

Edi zadrhta.

"Hladno je."

"Da. Zahvali svojim bogovima što ne pada kiša. Jesenje kiše su zlo od koga se valja čuvati. Šta si sanjao?"

Edi je još oklevao.

"Ti nas nikada ne bi izdao, zar ne Rolande?"

"Niko to ne može sa sigurnošću da tvrdi, Edi, a ja sam do sada već više puta izdao. Na svoju sramotu. Ali... mislim da je s tim danima završeno.

Mi smo jedno, ka-tet. Ako izdam nekog od vas, makar to bio i Džejkov dlakavi prijatelj, izdaću sebe. Zašto pitaš?"

"Ali nikada ne bi odustao od svog pohoda."

"Da se odreknem Kule? Ne, Edi.To nikada. Ispričaj mi svoj san."

Edi mu ispriča, sve. Kada je završio, Roland je smrknuto zurio u svoje pištolje. Činilo se da su se sklopili sami od sebe dok je on pričao.

"Šta znači to što sam te na kraju video kako voziš buldožer? Da i dalje ne verujem? Da podsvesno ..."

"Je li ovo ona vaša logika-psihe? Kabala koju ste ti i Suzana onomad pomenuli?"

"Da, mislim da jeste."

"To je sranje", odlučno reče Roland. "Balege uma. Snovi, ili ne znače ništa ili znače sve; a kada znače sve, onda uvek dolaze kao poruke sa... pa, sa drugih nivoa Kule." Pronicljivo je piljio u Edija. "I nisu sve od prijatelja."

"Hoćeš da kažeš da se nešto ili neko zajebava s mojom glavom?"

"Može biti. Ali svejedno moraš da motriš na mene. Podneću to, kao što i sam dobro znaš."

"Verujem ti", reče Edi, i nelagodnost s kojom je to rekao protka njegove reči iskrenošću. Roland je izgledao dirnuto, gotovo potreseno, i Edi se zapita kako je ikada uopšte mogao da ga uporedi sa bezosećajnim robotom. Rolandu je možda nedostajalo malo mašte, ali osećanja svakako nisu.

"Jedna stvar u tvom snu me veoma brine, Edi."

"Buldožer?"

"Da, mašina. Pretnja ruži."

"Džejk je video ružu, Rolande. Bila je neozleđena."

Roland klimnu glavom.

"U njegovom kada, i na taj dan, ruža je cvetala. Ali to ne znači da će tako ostati. Ako dođe do gradnje o kojoj govori onaj znak... i ako dođe buldožer... „

"Postoje i drugi svetovi", prekide ga Edi. "Sećaš se?"

"Neke stvari mogu da žive samo u jednom: u jednom gde i jednom kada."

Roland leže i zagleda se u zvezde. "Moramo da zaštitimo tu ružu", tiho reče. "Moramo da je zaštitimo po svaku cenu."

"Misliš da su to još jedna vrata, zar ne? Ona što vode do Mračne Kule."

Revolveraš ga pogleda očima punim svetlosti zvezda.

"Mislim da bi ona sama mogla da bude Kula", reče. "I ako bude uništena..."

I s tim rečima sklopi oči i utihnu.

Edi dugo nije mogao da zaspi.

11.

Novi dan osvanuo je vedar, svetao i hladan. Osvetljena jutarnjim suncem, stvar koju je Edi uočio prethodnog dana bila je mnogo jasnija... ali i dalje nije mogao da dokuči šta je. Još jedna zagonetka, a već ih je bio sit za ceo život.

Stajao je čkiljeći u tom pravcu, zaklanjajući oči od sunca. Suzana je stajala s jedne, a Džejk s njegove druge strane. Roland je bio zabavljen pored ognjišta, pakujući ono što je zvao njihovim gunama. Značenje te reči je po svoj prilici obuhvatalo njihova zemaljska dobra. Činilo se da ne brine previše zbog onoga što ih je čekalo... ili da možda već zna šta je to.

Koliko su još bili daleko?Trideset milja? Pedeset? Činilo se da odgovor zavisi od toga koliko daleko im je dopirao pogled u toj ravnoj zemlji. Edi nije znao odgovor. Bio je siguran samo u jedno: da je Džejk bio u pravu, ono jeste bila nekakva građevina koja je zaista zauzimala sve četiri trake autoputa. Morala je; kako bi je inače videli? U protivnom bi je progutao procep... zar ne?

Možda stoji na jednom od onih otvorenih prostora koje Suz zove "rupama u oblacima." Možda se procep završava pre nje. A možda je to samo prokleta halucinacija. U svakom slučaju, zasad možeš da je izbaciš iz glave. Moraćemo još malo da drumarimo.

Ali zgrada je još neko vreme zadržala njegovu pažnju. Ličila je na prozirnu verziju zlatno-plave kesice za kafu "Arapske Noći"... s tim što je Edi imao utisak da je plava boja bila ukradena od neba, a zlatna od jutarnjeg sunca.

"Rolande, dođi časkom!"

U prvi mah mu se činilo da ga revolveraš neće poslušati, ali Roland zategnu kožni remen na Suzaninoj vreći za spavanje, uspravi se, podboči rukama krsta, protegnu se i došeta do njih.

"Bogovi, neko će pomisliti da niko u ovoj družini nema smisla za kućne poslove osim mene", reče.

"Pomoći ćemo ti", reče Edi, "uvek ti pomažemo, zar ne? Nego, vidi ono tamo."

Roland ga posluša, okrznuvši stvar brzim pogledom kao da nema nameru da je udostoji pažnje.

"To je staklo, zar ne?" upita Edi.

Roland baci još jedan kratak pogled.

"Jamačno", reče, upotrebivši izraz koji je po svoj prilici značio Cenim da jeste, ortak.

"U mom svetu ima puno zastakljenih zgrada, ali su to većinom poslovne zgrade. Ono tamo više liči na nešto iz Diznilenda. Znaš li šta bi to moglo da bude?"

"Ne."

"Zašto onda izbegavaš da pogledaš tamo?" upita Suzana.

Roland na to baci pogled prema odbljesku udaljenog stakla, ali opet veoma kratak, više je gvirnuo nego što je pogledao.

"Zato što je to nevolja", pojasni Roland, "i leži na našem putu. S vremenom ćemo stići do nje. Nema potrebe da lupamo glavu nevoljom pre nego što ona dođe."

"Hoćemo li stići već danas tamo?" upita Džejk.

Roland slegnu ramenima, s neodgonetljivim izrazom na licu. "Ako bude božja volja", uzvrati on.

"Gospode, mogao bi da zaradiš čitavo bogatstvo pišući poruke za kolačiće sreće", dobaci Edi. Nadao se da će biti nagrađen osmehom, ali ostade bez nagrade. Roland umesto toga pređe preko druma, kleknu na jedno koleno, prebaci svoju torbu i ranac na rame i sačeka ostale. Kada su bili spremni za pokret, hodočasnici nastaviše svoj pohod Međudržavnim autoputem broj 70. Revolveraš ih je predvodio, koračajući pognute glave, pogleda uprtog u vrhove čizama.

12.

Roland je ceo dan bio ćutljiv, i dok su se polako primicali zgradi (to je nevolja, i leži na našem putu, rekao je), Suzani je sinulo da njegovo držanje nije bilo plod razdražljivosti, niti brige zbog nečeg što ih je moglo čekati tamo negde na putu. Roland je zapravo razmišljao o priči koju je obećao da će im ispričati, i bio je mnogo više nego zabrinut.

Kada su se zaustavili da pojedu podnevni obrok, već su mogli jasno da vide zgradu pred sobom, palatu sa mnoštvom tornjeva koji kao da su bili u potpunosti napravljeni od neke vrste reflektujućeg stakla. Procep je ležao sasvim blizu, ali se palata dostojanstveno uzdizala iznad svega, stremeći svojim kulama u nebo. Bila je, naravno, ludački nestvaran prizor usred ravničarskog krajolika istočnog Kanzasa, ali se Suzani činilo da je to najlepša zgrada koju je ikada videla, lepša čak i od Krajslerove zgrade, ako je to bilo moguće.

Dok su joj se približavali, Suzani je bilo sve teže da skrene pogled s nje.

Prizor odraza pufnastih oblaka koji su plovili preko staklene oplate i zidova nebeski plavog zamka bio je poput neke raskošne opsene... s tim što je ova izgledala opipljivo. Nepobitno. Nešto od toga verovatno su bile samo senke koje je stvarala, mada, koliko je znala, optičke varke ne prave senke, ali nikako sve. Jednostavno je postojala. Nije imala ideju kako se ta stvar iz bajke stvorila u zemlji minimarketa (da ne pominjemo Boing Boing Burgers), ali je bila tu. Suzana je pretpostavljala da će vremenom saznati ostatak priče.

13.

Ćutke su se ulogorili, ćutke sačekali da Roland složi drveni odžak koji će se pretvoriti u logorsku vatru, a zatim ćutke posedali oko njega, posmatrajući kako sunce na zalasku pretvara ogromno stakleno zdanje pred njima u vatreni zamak. Njegove kule gorele su najpre jarkocrvenom, zatim narandžastom i na kraju zlatnom bojom koja se začas ohladila u oker kada se na svodu iznad njih ukazala Stara Zvezda...

Ne, pomisli ona Detinim glasom. Nije ta, devojčice. Prešla si se. Ono je Severnjača. Ista ona koju si viđala kod kuće, sedeći u tatinom krilu.

Tada shvati da želi da vidi Staru Zvezdu; Staru Zvezdu i Staru Mati. Sa zaprepašćenjem je shvatila da joj nedostaje Rolandov svet, pitajući se zašto je to toliko iznenađuje. Ako ništa drugo, bio je to svet gde je niko nije zvao crnom kučkom (bar ne još), svet u kojem je pronašla ljubav... i stekla dobre prijatelje. Ovo poslednje joj na trenutak izmami suze i natera je da privuče Džejka uz sebe. Dečak joj se prepusti, smeškajući se, poluzatvorenih očiju. Negde u daljini, neprijatno ali sasvim podnošljivo i bez metaka u ušima, pukotina zabruja svoju ječavu pesmu.

Kada su i poslednji tragovi žutog sjaja počeli da blede sa zamka pred njima, Roland ih je ostavio da sede na unutrašnjoj traci autoputa i otišao do svoje vatre. Ispekao je još jelenskog mesa umotanog u lišće i podelio im hranu. Jeli su u tišini (Suzana je primetila da Roland skoro ništa nije okusio). U vreme kada su završili sa jelom, mogli su da vide Mlečni put raštrkan po zidovima zamka, blistave odbleske zvezda koji su goreli poput vatre na površini mirne vode.

Edi je bio taj koji je konačno razbio tišinu.

"Ne moraš",reče revolverašu. "Pošteđen si. Odnosno, oslobođen.

Odnosno, šta god je potrebno da skineš taj izraz sa lica."

Roland nije obraćao pažnju na njega. Pio je vodu, zabacujući mešinu laktom, kao što krijumčar alkohola pije brlju iz krčaga, zabačene glave, očiju uprtih u zvezde. Poslednji gutljaj ispljunu pokraj puta.

"Neka ti obilno rodi", reče Edi. Nije se smejao.

Roland ne reče ništa, ali mu obrazi ubledeše kao da je ugledao avet. Ili čuo.

Revolveraš se okrenu ka Džejku, koji mu uzvrati ozbiljnim pogledom.

"Sudbina je htela da ispit muževnosti prođem u četrnaestoj godini, kao najmlađi u svom ka-tela, vi biste ih nazvali razredom, a možda najmlađi ikada. Već sam ti pričao ponešto o tome, Džejk. Sećaš li se?"

Svakom si od nas ispričao ponešto od toga, pomisli Suzana, ali oćuta, upozorivši Edija pogledom da se ne izlane. Roland nije bio sasvim svoj kada im je to pričao; u to vreme mu je Džejk bio i živ i mrtav u glavi, i borio se sa ludilom.

"Misliš, kada smo jurili Valtera", priseti se Džejk. "Posle postaje, ali pre mog... pada."

"Tako je."

"Sećam se delova, ali ne svega. Kao kada se ne sećaš svega što si sanjao."

Roland klimnu glavom.

"Onda slušaj. Ovoga puta ću ti ispričati još više, Džejk, zato što si stariji.

Kao i svi ostali, pretpostavljam."

Suzana ni drugi put nije bila ništa manje opčinjena pričom: kako je dečak Roland slučajno zatekao Martena, očevog savetnika (očevog čarobnjaka) u majčinim odajama. Samo što ništa od svega toga nije bilo slučajno, naravno; dečak bi možda prošao pored vrata i ne pogledavši ih da ih Marten nije otvorio i pozvao ga unutra. Marten je rekao Rolandu da majka želi da ga vidi, ali jedan pogled na njen tužan osmeh i oborenu glavu dokje sedela na svojoj stolici sa niskim naslonom bio je dovoljan da dečak shvati da je poslednja osoba na svetu koju je Gabrijela Dešejn želela da vidi u tom trenutku.

Rumenilo njenih obraza i ljubavni ujed na vratu rekli su mu sve ostalo.

Rano iskušavanje njegove muškosti inicirao je Marten, kao i pribegavanje oružju koje njegov učitelj nije očekivao, njegovom vernom sokolu, Davidu, tako je Roland potukao Korta, uzeo njegov štap... i od Martena Brodkloka napravio doživotnog neprijatelja.

Gadno pretučen, lica naduvenog u nešto što je podsećalo na dečju masku goblina, tonući u komu, Kort se dovoljno dugo borio da ne izgubi svest ne bi li svom najnovijem revolverašu-pripravniku dao savet: još se neko vreme kloni Martena, rekao mu je Kort.

"Rekao je da pustim da priča o našoj borbi preraste u legendu", pojasni revolveraš Ediju, Suzani i Džejku. "Da sačekam da moja senka bude brada na njegovom licu i da počnem da progonim Martena u snovima."

"Jesi li prihvatio njegov savet?" upita Suzana.

"Nisam imao prilike", odgovori Roland. Lice mu iskrivi gorak osmeh.

"Nameravao sam da razmislim o tome, najozbiljnije, ali pre nego što sam stigao da počnem, stvari su se... promenile."

"Umeju tako da iznenade, zar ne?" prokomentarisa Edi. Jeste, bogami."

"Sahranio sam svog sokola, prvo oružje kojim sam ikada rukovao, i verovatno najbolje. Onda sam, Džejk, ovaj deo ti ranije sigurno nisam pričao, otišao u donji grad. Letnju vrućinu je prekinula oluja puna grmljavine i grada, i u sobi iznad jednog od bordela gde je Kort običavao da banči, prvi put sam legao sa ženom."

Roland zamišljeno zari štap u vatru. Očigledno svestan simbolike svog pokreta, on ga odbaci uz kratak osmeh. Užarenog vrha, štap pade nedaleko od gume napuštenog dodža „aspena" i ugasi se.

"Bilo je dobro. Seks je bio dobar. Ne tako čudesan kao što smo moji drugovi i ja maštali, pitali se i domunđavali, naravno..."

"Mislim da mladići precenjuju plaćene ribe, šećeru", primeti Suzana.

"Zaspao sam slušajući kako pijanci u prizemlju pevaju uz klavir, dok je grad dobovao na prozoru. Sledećeg jutra sam se probudio u... pa... recimo da sam se probudio onako kako nikada ne bih očekivao da se probudim na takvom mestu."

Džejk dodade još drva u vatru. Vatra se razgore, nanoseći rumenilo na Rolandove obraze i brišući senke pod njegovim obrvama i donjom usnom.

Dok je pričao, Suzana je otkrila da može vrlo živo da zamisli šta se dogodilo tog davnog jutra koje je mirisalo na vlažnu kaldrmu i vazduh sladak od letnje kiše, šta se dogodilo u kurvinom sobičku iznad birtije u donjem gradu u Gileadu, sedištu baronije Novog Kanana, male oblasti u zapadnom delu Srednjeg Sveta.

Dečak, još ugruvan od bitke prethodnog dana i tek upućen u tajne seksa; dečak dugačkih trepavjca, koje mu dodiruju obraze kad sklopi svoje upadljivo plave oči, koji sada izgleda kao da mu je dvanaest, a ne četrnaest godina; dečak koji u snu obuhvata kurvinu dojku, rukom čiji zglob, išaran ožiljcima od sokolovih kandža, izgleda tako preplanulo na njenoj beloj koži; dečak u poslednjim trenucima poslednjeg spokojnog sna u životu; dečak koji će uskoro biti u pokretu, padati kao kamenčić bačen niz strmu i trošnu padinu, kotrljajući kamenčić koji udara u drugi, treći, četvrti, a ovi se sudaraju s mnoštvom drugih sve dok se čitava litica ne pokrene i zemlja se ne zatrese od tutnjave lavine.

Dečak, kamenčić na trošnoj padini, spremnoj da obruši.

U vatri puče čvor. Negde u ovom snu o Kanzasu zakevta životinja.

Suzana uhvati iskru koja zaigra na Rolandovom neobično starom licu, i na njemu prepozna lik uspavanog dečaka koji tog letnjeg jutra leži u krevetu prostitutke. Zatim vide kako se vrata bučno otvaraju, završavajući Gileadov poslednji duboki san.

15.

Čovek koji je ušetao u sobu i prišao krevetu pre nego što je Roland uspeo da otvori oči (i pre nego što je žena pokraj njega uspela da registruje zvuk), bio je visok, vitak, obučen u izbledele farmerke i prašnjavu košulju od plavog flanela. Na glavi je nosio tamnosivi šešir sa vrpcom od zmijske kože. Nisko na bokovima visile su mu dve stare kožne futrole. Iz njih su štrčale sandalovim drvetom obložene drške revolvera koje će jednog dana dečak poneti u zemlje za koje ovaj namrgođeni čovek ljutitih plavih očiju nije ni sanjao da postoje.

Roland je bio u pokretu pre nego što je otvorio oči, otkotrljavši ie u levo, i posegnuvši pod krevet za onim što se nalazilo dole. Bio je brz, toliko brz da je to bilo zastrašujuće, ali Suzana je to jasno videla, čovek u izbledelim farmerkama bio je brži. Zgrabio je dečaka za rame, povukao i zbacio ga, nagog, s kreveta na pod. Našavši se na podu, dečak ponovo posegnu za onim što je ležalo pod krevetom, brz kao munja. Čovek u farmerkama mu nagazi na prste pre nego što su se sklopili.

"Skote!"zastenja dečak. "Uh, skotino jed..."

Ali sada su mu oči bile širom otvorene i videle su da je uljez i skot bio njegov otac.

Kurva je sada sedela na krevetu, naduvenih očiju i mlitavog, mrzovoljnog lica.

"Ej!"zagalamila je. "Alo, bre! Ne možeš tako da upadaš u sobe, čuješ li!

Treba samo da pozovem, i..."

Ne obraćajući pažnju na nju, čovek zapipa pod krevetom i izvuče dva opasača s redenicima. Na kraju svakog od njih visila je futrola s revolverom. Bili su veliki i skupoceni u ovom svetu skoro sasvim bez oružja, ali ne tako veliki kao oni koje je nosio Rolandov otac, i drške su im bile od izlizanih metalnih pločica, a ne od drveta. Kada je kurva ugledala pištolje na bokovima uljeza i one u njegovim rukama, koje je njen golobradi kavaljer prethodne noći nosio sve dok ga nije povela na sprat gde ga je lišila svog oružja, osim onog jednog s kojim je najbolje baratala, s lica joj smesta nestade izraz pospane mrzovolje. Zamenio ga je izraz lisičjeg lukavstva. Skočila je s kreveta, potrčala ka vratima i nestala pre nego što joj gola zadnjica bljesnula na jutarnjem suncu.

Niko je nije udostojio pogleda, ni otac koji je stajao pored kreveta, ni sin koji je ležao nag na podu pored njegovih nogu. Čovek u farmerkama ispružio je opasače koje je Roland prethodnog dana uzeo iz spremišta ispod barake za šegrte, otključavši vrata od arsenala Kortovim ključem.

Revolveraš zatrese opasačima pred Rolandovim nosom, kao da maše pocepanom odećom pred nosom nesmotrenog šteneta koje ju je ižvakalo.

Drmusao ih je toliko jako da je jedan od pištolja ispao iz futrole. Uprkos preneraženosti, Roland ga uhvati u letu.

"Mislio sam da si na zapadu", reče Roland. "U Kresiji. U poteri za Farsonom i njegovom..."

Otac ga ošamari, tako jako da se dečak otkotrlja u ugao sobe. Iz ugla usana poteče mu tanak mlaz krvi. Roland se napregnu da potisne poriv da podigne pištolj koji je još stezao u ruci.

Stiven Dišejn je zurio u njega,podbočen,pročitavši ovu misao pre nego što je dečak uspeo da je domisli. Usne mu se razvukoše u karakterističan neveseli kez, jedan od onih koji su pokazivali sve njegove zube i veći deo desni.

"Pucaj ako hoćeš. Što da ne? Oslobodi me ove sramote. Bogovi znaju da bi mi laknulo!"

Roland spusti pištolj na pod i odgurnu ga nadlanicom. Najednom nije želeo svoje prste nigde blizu okidača pištolja. Prsti ga više nisu slušali.

Otkrio je to juče, odmah nakon što je Kortu slomio nos.

"Oče, juče sam iskušan. Oduzeo sam Kortov štap. Pobedio sam. Postao sam muškarac."

"Ti si budala", procedi njegov otac. Onaj njegov kez je nestao; izgledao je umoran i star. Teško je seo na kurvin krevet, osmotrio opasače koje je održao u ruci i pustio ih da padnu na pod između njegovih čizama. "Ti si četrnaestogodišnja budala, i to najgore vrste." Podigao je pogled, ponovo usijan od gneva, ali je Rolandu laknulo; bes je bio bolji od onog izraza nemoći, onog umornog, staračkog izraza. "Još kada si prohodao znao sam da nisi genije, ali sve do juče nisam želeo da verujem da si idiot. Dozvolio si mu da te potera u tor kao kravu! Bogovi! Zaboravio si lice svog oca!

Reci to!"

Ovo razbukta dečakov bes. Sve što je prethodnog dana učinio, učinio je upravo zbog svoga oca.

"Nije tačno!" povika s mesta na kojem je sada sedeo, gologuz, na hladnim daskama kurvine jazbine, oslonjen leđima o zid, dok mu je zrak sunca s prozora obasjavao retke malje na glatkom dečačkom obrazu.

"Tačno je, štene jedno! Glupavo štene! Izgovori reči pokajanja ili ću ti odrati kožu s..."

"Bili su zajedno!" prasnu dečak. "Tvoja žena i tvoj savetnik, tvoj čarobnjak! Video sam trag njegovih usana na njenom vratu! Na vratu moje majke!" Zatim posegnu za pištoljem i podignu ga, ali je uprkos stidu i gnevu i dalje pazio da mu prsti ne zalutaju blizu oroza; držao je šegrtski revolver za goli, neukrašeni metal burenceta. "Ovim ću danas okončati njegov izdajnički, ženskaroški život, i ako nisi dovoljno čovek da mi pomogneš, bar mi se skloni s puta i pusti me da..."

Jedan od revolvera na Stivenovim kukovima našao se izvan fiitrole i u njegovoj šaci pre nego što je Rolandovo oko registrovalo kakav pokret.

Odjeknu samo jedan pucanj, zaglušujući poput grmljavine u tom sobičku; prošao je ceo minut pre nego što je Roland mogao da razabere povike i žamor odozdo. Segrtski pištolj je u meduvremenu nestao, izbijen iz njegove ruke, ne ostavivši za sobom ništa osim vrste brideće utrnulosti.

Odleteo je kroz prozor u nepovrat, s razmrskanom drškom, okončavši svoju kratku ulogu u revolveraševoj dugoj priči.

Roland pogleda u svog oca, preneražen i zadivljen. Stiven mu ćutke uzvrati pogled. Sada mu je, međutim, na licu bio izraz koji je Roland pamtio od najranijeg detinjstva: smiren i siguran. Tragovi umora i neobuzdnog gneva minuli su kao sinoćno nevreme.

Otac konačno progovori.

"Rekao sam ti pogrešne stvari, i molim za oproštenje. Nisi zaboravio moj lik, Rolande. Ali budala jesi bio, dozvolio si da te obmane neko lukaviji nego što ćeš ti ikada biti. Samo milošću bogova i voljom ka nisi otišao na onaj svet. Bio bi samo još jedan revolveraš manje na Martenovom putu... na putu Džona Farsona... na putu koji vodi ka stvoru koji njime vlada."

Ustade i ispruži ruke. "Da sam te izgubio, Rolande, ne bih to podneo."

Roland skoči na noge i onako nag potrča ocu u zagrljaj. Ovaj ga snažno privi uza se. Kada ga je Stiven Dišejn poljubio u jedan pa u drugi obraz, Roland zaplaka. Otac mu tada šapnu šest reči na uho.

16.

"Kojih?" upita Suzana. "Kojih šest reči?"

"Već dve godine znam za njih", reče Roland. "To mi je šapnuo."

"Sveti bože", promrmlja Edi.

"Rekao mi je da više ne mogu da se vratim u palatu. Ako to učinim, biću mrtav pre mraka. Rekao je: ,Rođen si da ispuniš svoju svrhu uprkos svemu što je Marten mogao da učini, ali se zakleo da će te ubiti pre nego što dovoljno porasteš da postaneš problem za njega. Izgleda, bez obzira na to što si prošao test, da ćeš morati da napustiš Gilead. Biće to privremeno, i umesto na zapad, poći ćeš na istok. Naravno, neću te poslati samog, i bez cilja. Zatim, skoro kao da se toga uzgred setio, dodade: 'Niti ću dopustiti da nosiš one jadne šegrtske revolvere'."

"Koji je to bio cilj?"upita Džejk. Očigledno se udubio u priču; oči su mu sijale skoro kao Ojeve. "I ko je pošao s tobom?"

"To tek treba da čujete", reče Roland, "i da na kraju donesete sud o meni."

Revolveraš uzdahnu, dubokim uzdahom čoveka koji traži rešenje za neki težak problem, a zatim baci nova drva u vatru. Plamen suknu, skraćujući senke, i on otpoće svoju priču. Pripovedao je cele te nestvarne noći, i još je pričao priču o Suzan Delgado kada se sunce pomolilo na istoku i obojilo stakleni zamak svim jarkim bojama novog dana i neobičnom nijansom zelene koja je bila njegova prava boja.

DRUGI DEO
SUZAN

Poglavlje 1.
Pod Mesecom poljubaca

1.

Savršeni disk od srebra, Mesec poljubaca, kako su ga zvali u sezoni Pune Zemlje, lebdeo je iznad stenovitog brda pet milja istočno od Hambrija i deset milja južno od kanjona Civija. Pod brdom je i dalje vladala žega kasnog leta, iako su od zalaska sunca prošla puna dva sata, ali je na vrhu Brda gugutki bilo sveže kao da je već došlo vreme Zetve, s britkim vetrom i nagoveštajima mraza u vazduhu. Staricu koja je živela tu u društvu zmije i starog mačora mutića, čekala je duga noć.

Ali nema veze; nema veze, draga moja. Vredne ruke su srećne ruke. Istina je to.

Sačekala je da topot kopita njenih posetilaca potpuno iščezne u noći, sedeći mirno pokraj prozora najprostranije sobe u kolibi (postojala je još samo jedna, spavaća soba manja od ostave). Matora, šestonoga mačka visila joj je sa ramena. Krilo starice bilo je puno mesečine.

Tri konja nosila su tri konjanika. Veliki Lovci od Mrtvačkog Sanduka, tako su sebe zvali.

Ona frknu. Muškarci su stvarno smešni, a najsmešnija stvar kod njih jeste ta što pojma nemaju koliko su smešni. Muškarci, sa onim razmetljivim imenima koja sebi nadevaju. Muškarci, tako ponosni na svoje mišiće, na količine koje su u stanju da poloču i prožderu; večito ponosni na svoje visuljke. Jeste, čak i u ova vremena kada većina njih nisu mogli da poseju ništa bolje od iskvarenog, prokletog semena od kojeg su se rađala deca osuđena na to da završe u najbližem bunaru. Naravno, oni sami nikada nisu krivi za to, zar ne, dušice? Ne, za to je uvek kriva žena, njena utroba, njena krivica. Muškarci su takve kukavice. Proklete kukavice s osmehom nevinašceta. Ni ova trojica nisu bili drugačiji od ostalih. Najstarijeg među njima, onog što hramlje, možda bi se valjalo pričuvati, da, moguće, sa onim bistrim i urokljivim očima koje su je onako streljale, ali u njima nije videla ništa s čime ne bi mogla da izađe na kraj.

Muškarci! Nije mogla da shvati zašto ih se žene toliko plaše. Zar ih bogovi nisu stvorili tako da im najranjiviji deo visi između nogu kao zalutali okrajak creva? Ritneš li ih u tu stvar, zgrče se kao puž. Pomaziš li ih, istope se. Svako ko iole sumnja u ovu drugu mudrost, treba samo da obrati pažnju na drugi deo njenog večerašnjeg posla, onaj koji je će kasnije doći na red.Torin! Gradonačelnik Hambrija! Glavni čuvar Baronije! Nema veće budale od matore budale!

Ipak, nijedna od ovih misli nije imala pravu moć nad njom, niti je u njima bilo prave zlobe, bar ne još; tri konjanika koji su sebe nazivali Velikim Lovcima Mrtvačkog Sanduka doneli su joj čudo, i sada je na njoj bilo da ga prouči, jeste, da ga se dobro nagleda.

Džonas, šepavi, insistirao je da tu stvarčicu skloni negde na sigurno - rekao je da je čuo kako starica ima posebno mesto za takve stvari, iako nije želeo lično da ga vidi, baš kao ni njena ostala skrivena mesta, bože sačuvaj (ostala dvojica, Dipapi i Rejnolds, na ovu dosetku su njištali od smeha), i ona ga je poslušala. Ali topot kopita njihovih konja već je odavno bio progutao vetar, i došao je dugo očekivani trenutak da se malo i ona omrsi. Cura čije su sise popile ono malo preostale pameti Harta Torina neće stići još najmanje jedan sat (starica je insistirala na tome da devojka dođe pešice iz varoši, opravdavši svoj zahtev pročišćujućom moći mesečine, mada je zapravo želela da dobije na vremenu između dva sastanka), i tih sat vremena će provesti onako kako ona želi.

"Jeste, predivna je, mora biti", prošaputa, i, gle čuda, da li je to osetila izvesnu toplinu među svojim krivim, kvrgavim nogama? Tračak vlage u suvom kanalu koji je dole krila? Bogovi!

"Dabome, čak i kroz kutiju u koju su ga sakrili mogu da osetim njegov sjaj. Krasan je, Smrdo, baš kao ti." Starica uze mačora sa ramena i prinese ga licu. Učebani mačor poče da prede, protežući zatupastu njušku prema njoj. Ona ga poljubi u nos. Životinja sklopi mutne sivozelene oči u ekstazi. "Krasan mi je baš kao ti, baš kao ti! Hihiii!"

Spustila je mačka na pod, i ovaj polako odšeta prema ognjištu u kojem je lenjo tinjala vatra, podrugljivo glođući usamljenu cepanicu. Smrdin rep, rascepljen na vrhu tako da je podsećao na račvasti rep davola sa nekog starog crteža, mahao je napred-nazad u mutnom narandžastom vazduhu sobe. Dve suvišne noge koje su mu visile sa bokova zadrhtaše kao u snu.

Senka koja se pružala preko poda i nastavljala se na zidu bila je košmarna: izgledala je kao mačka ukrštena sa paukom.

Starica ustade i ode u svoj spavaći ćumez, gde je odnela stvar koju joj je dao Džonas.

"Izgubiš li to, ode ti glava ", poručio joj je.

"Ne boj se, neću, dragi moj prijatelju", uzvratila je, počastivši ga poniznim osmehom preko ramena, misleći u sebi: Muškarci! Pih!

Razmetljivi glupaci!

Prišavši krevetu, ona kleknu, i prevuče dlanom preko zemljanog poda. U prašini se ukazaše linije, u obliku kvadrata. Ona gurnu prste u jednu od linija, i ova utonu na njen dodir. Starica podiže skriveni poklopac (skriven tako da niko bez osećaja za dodir ne bude u stanju da ga otkrije) i ukaza se skrovište stopu široko i dve stope duboko. Unutra se nalazila kutija od tvrdog drveta. Na njoj je bila sklupčana tanka zelena zmija. Kada joj je dodirnula leđa, zmija podiže glavu. Usta joj zevnuše u tihom šištanju, otkrivši četiri para očnjaka, po dva u gornjoj i donjoj vilici.

Starica uze zmiju, tiho joj tepajući. Kada je prinela njeno pljosnato lice svom, usta zmije se još više otvoriše i šuštanje postade glasnije. Starica i sama otvori usta; između njenih smežuranih sivih usana ukaza se žućkasti, smrdljivi jezik. Dve kapi otrova, dovoljne da ubiju sve zvanice na nekoj večeri, pomešane sa punčom, recimo, kapnuše joj na jezik. Ona ih proguta, osećajući kako joj usta, grlo i grudi gore kao od jakog alkohola.

Soba se na trenutak zavrte oko nje, a u zagušljivom vazduhu kolibe čulo se mrmljanje glasova, onih koje je nazivala "nevidljivim prijateljima." Iz uglova očiju joj navreše lepljive suze i potekoše niz brazde koje joj je vreme urezalo u obraze. Sledećeg trenutka glasno izdahnu, i soba se zaustavi. Glasovi nestadoše.

Starica poljubi Ermota između očiju bez kapaka (pa Mesec je poljubaca, zar ne? pomisli ona) i spusti ga na pod. Zmija odgmiza pod krevet, sklupča se, i nastavi da posmatra kako njena gospodarica prelazi dlanovima preko poklopca kutije. Mogla je da oseti kako joj mišiči u nadlakticama podrhtavaju, a vrelina u bedrima raste. Prošle su godine od kada je poslednji put osetila seksualnu želju, ali sada ju je osećala, i to nije imalo nikakve, ili malo, veze sa Mesecom poljubaca.

Kutija je bila zaključana, a Džonas joj nije dao ključ, ali za nju, koja je dovoljno poživela i štošta naučila u životu, poslujući sa stvorenjima od kojih bi većina muškaraca, uprkos svojem šepurenju i hvalisanju, na prvi pogled pobegla glavom bez obzira, to nije bio neki problem. Posegnu rukom za bravom na kojoj su bili urezani simbol oka i moto na Uzvišenom govoru ( VIDIM KO ME OTVARA), ali je odmah povuče.

Odjednom je osećala mirise koje njen nos u normalnim okolnostima više nije primećivao: buđi, prašine, prljavih madraca i mrvica hrane pojedene u krevetu; pomešani vonj pepela i užeglog tamjana; miris starice vlažnih očiju i (obično) suve pice. Neće otvoriti ovu kutiju i pogledati u čudo koje je skrivala ovde unutra; izaći će napolje, gde je vazduh bio čist i mirisao na žalfiju i meskit.

Pogledaće je na svetlosti Meseca poljubaca.

Ria sa Brda gugutki uz stenjanje izvadi kutiju iz rupe, uz stenjanje (koje se ovaj put začulo iz nižih oblasti) se uspravi, ćušnu kutiju pod mišicu i izađe iz sobe.

2.

Koliba je bila dovoljno ispod vrha brda da je poštede najžešći naleti zimskog vetra koji je u ovim vrletima gotovo neprestano duvao od Žetve pa do kraja Široke Zemlje. Staza je vodila ka najvišoj tački brda; obasjana mesečinom, ličila je na jarak pun srebra. Starica se vukla uzbrdo, stenjući, sede kose raščupane u prljavim pramenovima oko glave, mlohavih grudi koje su se njihale pod crnom haljinom. Mačak ju je u stopu pratio, i dalje krkljavo predući kao da širi smrad oko sebe.

Na vrhu brda vetar joj podiže kosu sa izbrazdanog lica i donese joj cvileći šapat procepa koji je progrizao sebi mesto na drugom kraju kanjona Civija. Bio je to zvuk za koji je malo ko mario, znala je to, ali ga je ona obožavala: za Riju od Gugutki zvučao je kao uspavanka. Gore na nebu plovio je mesec. Senke na njegovoj svetloj koži ocrtavale su lica zaljubljenih koji se ljube... tako su barem tvrdile one budale pod njim.

Budale pod njim su prilikom svakog punog meseca videle različita lica ili grupe lica, ali je veštica znala da postoji samo jedno, lice Demona. Lice smrti.

Ona sama se nikada nije osećala življe.

"O, lepoto mojaprošapta, i dodirnu kvrgavim prstima bravu na kutiji. Pod jagodicama joj sinu bledocrveni sjaj i začu se škljocanje. Zadihana kao da je učestvovala u trci, ona spusti kutiju na zemlju i otvori je.

Iz kutije se prosu ružičasta svetlost, slabija od one koju baca Mesec poljubaca, ali kudikamo lepša, obasjavši staračko lice iznad sebe i načas ga pretvori u lice mlade devojke. Smrda onjuši kutiju, glave ispružene napred, ušiju oborenih unazad, očiju punih ružičastog sjaja. Ria smesta oseti ubod ljubomore.

"Gubi se, budalo, ovo nije za tebe!"

Odalami mačka nadlanicom. Smrda odskoči unazad, šišteći kao čajnik, i uvređeno šmugnu do humke koja je označavala sam vrh Brda gugutki.

Tamo sede i poče s gnevnim dostojanstvom da liže šapu dok mu je vetar kostrešio krzno.

U kutiji, vireći iz plišane kesice, ležala je staklena kugla. Bila je puna te ružičaste svetlosti; nežno je pulsirala kao zadovoljno srce.

"O, divoto moja",promrmlja starica, vadeći je. Držala ju je pred sobom, puštajući da joj fluorescentni sjaj teče niz izborano lice kao kiša. "O, pa ti si živa, tako mi svega!"

Boja u kugli se najednom promeni, poprimi tamnocrvenu nijansu. Starica je osećala kako joj vibrira u rukama kao nekakva neizmerno moćna mašina, i ponovo oseti ono zapanjujuće vlaženje među nogama, osećaj za koji je verovala da je daleka prošlost.

Pulsiranje najednom minu, i činilo se da se svetlost u kugli zatvara u sebe poput latica cveta. Preostade samo rozikasto tinjanje... i iz njega izjahaše tri konjanika. Ria je najpre pomislila da su to ljudi koji su joj doneli kuglu, Džonas i ostali. Ali ne, ovi su bili mladi, mlađi čak i od Dipapia, koji je imao oko dvadeset pet. Činilo se da onaj sleva ima ptičju lobanju na prednjem rogu sedla - čudno, ali istinito.

Sledećeg trenutka taj i onaj zdesna nestadoše, zamračeni voljom stakla, i ostade samo onaj u sredini. Starica osmotri farmerke i čizme na njemu, šešir ravnog oboda koji mu je skrivao gornju polovinu lica, lakoću s kojom je sedeo u sedlu, i usplahireno pomisli, Revolveraš! Iz istočnog dela Središnjih baronija, jeste, možda čak iz samog Gileada! Ali nije morala da vidi gornji deo jahačevog lica da bi znala da je tek malo stariji od dečaka, a na bokovima nije nosio pištolje. Nije, međutim, verovala da mladić dolazi nenaoružan. Kada bi samo mogla da vidi malo bolje...

Ona podiže staklenu kuglu bliže, skoro je dodirujući vrhom nosa i prošapta:

"Bliže, srećice! Još bliže!"

Nije znala šta da očekuje, ništa joj nije izgledalo verovatno, ali se prilika zaista približi unutar tamnog kruga kugle. Tačnije, doplovi bliže, kao da su konj i jahač bili pod vodom, i ona ugleda strele u tobolcu na njegovim ledima. Na jabuci njegovog sedla nije stajala ptičja lobanja, već kratki luk. S desne strane sedla, tamo gde su revolveraši obično nosili zadenutu pušku, štrčala je perjem ukrašena drška koplja. Nije bio pripadnik Starog Naroda, lice mu nije ništa od njihovih crta... ali nije mogla da ga svrsta ni u žitelje Ruba.

"Ko si ti, sinak?" dahnu ona. "I kako ću te poznati? Navukao si šešir na lice da ne mogu ni oči da ti vidim, dabome! Po konju, valjda... ali po... beži, Smrdo! Sad si naš’o da mi smetaš? Grrr!"

Mačor joj se bio prišunjao s leđa sa svoje izvidnice, propinjući se na svojim otečenim starim čukljevima, mjaučući joj nešto glasom zarđalijim i od njegovog predenja. Kada je starica pokušala da ga zakači nogom, Smrda se spretno izmaknu... i smesta joj ponovo priđe, zagledan u nju očima punim mesečine, tiho mjaučući.

Ria ponovo pokuša da ga ritne, promaši, i vrati pogled na staklo. Konj i njegov zanimljivi mladi jahač bili su nestali. Ružičasta svetlost takođe. U rukama je držala običnu staklenu kuglu čija je jedina svetlost bila pozajmljena od mesečine.

Vetar se pojača, lepeći joj haljinu za izobličeno telo. Nepokoleban nejakim pokušajima njegove gospodarice da ga ritne, Smrda šmugnu napred i poče opet da joj se uvija oko nogu, ne prestajući da mjauče.

"Vidiš li šta si uradio, beskorisna vrećo buva i boleština? Svetlost je nestala, i to baš kad sam..."

U tom trenutku začu zvuk sa kolske staze koja je vodila do njene kolibe, i postade joj jasno zašto se Smrda onako ponašao. Ono što je čula bilo je pevanje. Bila je to devojka. Poranila je.

Sa zastrašujućom grimasom na licu, mrzela je kada je zateknu nespremnu, i zarekla se da će mala frajla platiti zbog toga, starica se sagnu da vrati staklenu kuglu u kutiju. Unutrašnjost je bila obložena jastučastom svilom u kojoj je kugla ležala poput rovitog jajeta na stalku za lordov doručak. A sa staze (prokleti vetar bio je kriv što nije ranije čula devojku) i dalje je dopirala devojčina pesma, sve bliža:

"Ljubavi, ljubavi, o slepa ljubavi,

Vidiš li šta nam slepa ljubav napravi?"

"Daću ti ja slepu ljubav, kučko nevina", reče starica. Osečala je težak kiseli miris znoja pod svojim pazuhom, ali je one druge vlažnosti nestalo.

"Zažaličeš što si poranila kod stare Rie, ,oćeš, ,oćeš!"

Starica pređe prstima preko brave s prednje strane kutije, ali se ova ne zaključa. Verovatno ju je previše nestrpljivo otvorila i pokvarila nešto unutra upotrebivši svoj čarobni dodir. Oko i lozinka kao da su joj se podsmevali: VIDIM KO ME OTVARA. Moglo bi da se popravi, i to začas, ali je sada i časak bio više nego što je mogla sebi da priušti.

"Pičko gnjavatorska!" prosikta, načas podigavši glavu prema zvuku glasa koji se sve više približavao (samo što nije stigla, za ime bogova, i to četrdeset pet minuta pre vremena!). Starica spusti poklopac na kutiji. To joj je teško palo jer je staklena kugla ponovo oživljavala, puneći se ružičastim sjajem, ali više nije bilo vremena za gledanje, niti za sanjarenje. Kasnije, možda, kada ode predmet Torinove nedostojne staračke žudnje.

I moraš da paziš da devojci ne učiniš nešto previše grozno, upozori sebe.

Ne zaboravi da je tu zbog njega, i da to nije jedan od onih devojčuraka koje dolaze jer ih je dečko napumpao i sada se nećka da ih uzme. Ovo je Torinovo parče, ona o kojoj razmišlja kad ona matora vrana od njegove žene zaspi i kad počne večernju mužu s rukom ispod pokrivača; Torinovo parče, zato što mu stari zakon to dozvoljava, i zato što ima vlast. Osim toga, ono što je u kutiji doneli su njegovi ljudi, i ako Džonas sazna da si gledala u kuglu... da si je upotrebila...

Ali nema bojazni da se to dogodi. U međuvremenu, ono što je kod tebe kao da je tvoje, zar ne?

Starica jednom rukom obuhvati kutiju, drugom zadignu suknje, i požuri niz stazu prema kolibi. Još je bila u stanju da potrči kada je to bilo neophodno, dabome, iako bi malo ko poverovao u to.

Smrda joj je trčao za petama, skakućući sa rascepljenim repom podignutim visoko u vazduh i suvišnim nogama koje su landarale na mesečini.

Poglavlje 2.
Dokazivanje nevinosti

1.

Ria ulete u kolibu, protrča mimo gotovo zamrle vatre, i zastade na vratima svoje spavaće jazbine, odsutnim pokretima sklanjajući kosu s lica. Kučka je nije videla ispred kolibe, da jeste, sigurno bi prestala da arlauče svoju žalopojku, ili bi bar nakratko zastala, i to je bilo dobro. Međutim, ukleta tajna rupa se opet sama od sebe zatvorila, i to je bilo loše. Nije imala vremena da je ponovo otvara. Ria pritrča krevetu, kleknu i gurnu kutiju duboko u senke pod njim.

Tako, poslužiće; kada Suzi Zelenosuknja bude otišla, sve će biti u redu.

Smeškajući se desnom stranom usta (leva joj je uglavnom bila ukočena), Ria ustade, otrese haljinu, i pođe u susret svom drugom posetiocu te noći.

2.

Iza nje, nezaključani poklopac kutije se sa škljocajem otvori. Podigao se manje od prsta, ali je to bilo dovoljno da cepka pulsirajuće ružičaste svetlosti sine u tami.

3.

Suzan Delgado zastade četrdesetak jardi od veštičine kolibe, osećajući kako joj se znoj hladi na mišicama i potiljku. Nije li maločas videla staricu (to je morala biti ona koju je došla da vidi) kako protrčava delom staze koji se spuštao sa vrha brda? Bila je sigurna da jeste.

Ne prekidaj pesmu, to što stara gospođa toliko žuri znači da ne želi da bude viđena. Ako prestaneš da pevaš, znaće da jeste.

Za momenat Suzan pomisli da ipak prestane, da će joj se pamćenje zatvoriti kao šaka i uskratiti joj sledeći stih stare pesme koju je pevala od najranijeg detinjstva. Ali sledeći stih ipak dođe, i ona nastavi (nogama i glasom):

"Nekada davno srećna sam bila
O, kako sam samo srećna bila,
Al’ otkad dragi ode od mene,
U srce se moja tuga uselila."

Pogrešna pesma za noć kao što je ova, možda, ali je njeno srce išlo svojim putem, ne mareći mnogo za ono što je želela ili imala u glavi; oduvek je bilo tako. Plašila se mesečine, jer se govorilo da se u noćima punog meseca pojavljuju vukodlaci, plašila se posla kojim je išla, i onoga što je zahtevao. Ipak, kada je izbila na Veliki Drum van Hambrija i kada je njeno srce poželelo da trči, potrčala je, na svetlosti Meseca poljubaca i sa suknjom zadignutom iznad kolena galopirala je kao poni, uporedo sa svojom galopirajućom senkom. Pretrčala je milju i više, sve dok joj nije zabrideo svaki mišić u telu, a vazduh u grlu dobio ukus nekakve slatke, zagrejane tečnosti. A kada je stupila na brdsku stazu koja je vodila u ove zlokobne vrleti, zapevala je. Zato što je srce tako tražilo. Pretpostavljala je da to i nije bila tako loša ideja; ako ništa drugo, pesma je odagnala one najgore strahove. Bila je to jedna od praktičnih koristi pevanja.

Sada je išla poslednjom deonicom staze, pevajući refren "Slepe ljubavi."

Kada je zakoračila u krug oskudne svetlosti koja je dopirala kroz otvorena vrata i osvetljavala stepenište, grub, kreštav glas progovori iz senki:

"Dosta arlaukanja, gospojice, probi mi uši!"

Suzan, kojoj su čitavog života govorili da ima lep glas, nesumnjivo nasleden od bake, smesta ućuta, postiđena. Stajala je na stepeništu, šaka sklopljenih pred sobom na kecelji. Pod keceljom je nosila svoju drugu najbolju haljinu (imala je samo dve). Pod haljinom, srce joj je jako udaralo.

Mačak, gnusan stvor sa dve prekobrojne noge koje su mu štrčale sa strane kao viljuške za pečenje, prvi istrča napolje. Pogleda je odozdo, procenjivački, i napravi grimasu koja je jezivo podsećala na ljudsku: bio je to prezir. Zafrkta na nju, i šmugnu u noć.

Pa, dobro veče i tebi, pomisli Suzan.

Starica kod koje su je poslali izađe na prag. Odmerivši Suzan od glave do pete sa istim izrazom prezira u očima, zakorači u stranu.

"Uđi. I gledaj da dobro zatvoriš vrata. Ko što vidiš, vetar ponekad ume da i' otvori!"

Suzan zakorači unutra. Nije želela da zalazi dublje u smrdljivu sobu u kojoj je živela ta starica, ali nije imala drugog izbora. Uostalom, oklevanje se uvek plaća. Tako je govorio njen otac, bez obzirana to da li se vodila diskusija o poslu ili o tome kako da se ophodi prema dečacima na seoskim igrankama kada im ruke postanu preterano smele. Ona snažno povuče vrata i začu kako se spušta zasun.

"Stigla si, znači", reče starica, i nagradi je grotesknim osmehom dobrodošlice. Bio je to kez koji bi i najhrabriju devojku naveo da se seti strašnih priča iz detinjstva, zimske priče o staricama sa krnjavim zubima pored kazana u kojem se krčka neka smrdljiva zelena tečnost. U ovoj prostoriji nije bilo kazana (niti je vatra, po Suzaninom mišljenju, bila dovoljno jaka), ali devojka je pretpostavljala da ga je nekada bilo, punog stvari o kojima je bolje ne misliti. Da je ova žena zaista veštica, a ne stara dama koja se samo tako predstavlja, Suzan je shvatila onog trenutka kada je videla Riju kako utrčava u kolibu, sa nakaznim mačorom za petama.

Bilo je to nešto što se gotovo moglo nanjušiti, slično smradu koji se širio oko ružne, stare žene.

"Da", reče ona, osmehnuvši se. Nadala se da taj osmeh deluje iskreno, vedro i nezaplašeno. "Stigla sam."

"A ti si i poranila, slatka moja. O da, poranila si! Hihi!"

"Deo puta sam trčala. Mesec mi ušao u krv, valjda. Tako je govorio moj tata."

Staričin grozomorni osmeh se raširi u nešto što je Suzan podsetilo na jegulje koje su se ponekad tako cerile, pošto crknu, a pre nego što dospeju u lonac.

"Dabome, al' tata ti je mrtav, već pet godina je mrtav, Pat Delgado crvene kose i brade, pregazio ga njegov rođeni konj, jeste, i poslo ga na čistinu na kraju staze uz zvuke pucanja njegovih rođenih kostiju, nego šta!"

Sa Suzaninog lica nestade nervozan osmeh kao da ju je neko ošamario.

Osećala je kako joj se oči pune suzama, kao što se uvek dešavalo na pomen očevog imena. Ali neće im dozvoliti da poteku. Ne pred tom odvratnom matorom vranom.

"Da ne gubimo vreme, već da predemo na posao", reče, hladnim glasom koji nije bio ni nalik njenom prirodnom; njen glas je obično bio veseo i radostan i spreman za šalu. Međutim, bila je dete Pata Delgada, kćer najboljeg goniča kojeg je Zapadna Litica ikada imala, i dobro je pamtila njegov lik; umela je da bude tvrda kada je to bilo potrebno, a sada očigledno jeste. Starica se bila nameračila da zagrebe najdublje što može, i da pritom ide onoliko duboko koliko joj bude dopušteno.

Starica je u meduvremenu lukavo piljila u Suzan, kvrgavih šaka skrštenih na krilu, dok joj se mačka umiljavala oko članaka. Oči su joj bile vodnjikave, ali je Suzan uspela da vidi da imaju istu sivozelenu nijansu kao i njen kućni ljubimac. Pitala se kakva je to magija mogla biti. Osećala je potrebu, užasno jaku, da spusti pogled, ali nije. Bilo je normalno da oseća strah, iako je ponekad bila loša ideja pokazati ga.

"Gledaš me drsko, gospojice", konačno izusti Ria. Osmehjoj se polako pretvarao u džandrljivo mrštenje.

"Nikako, stara majko", suvo uzvrati Suzana. "Samo kao neko ko želi da što pre obavi posao zbog kojeg je došao. Ovde sam na zahtev Njegovog Gospodarstva gradonačelnika Mejisa i tetke Kordelije, sestre mog oca.

Mog dragog oca o kojem ne volim da se ružno priča."

"Lajem koliko mi drago", procedi starica. Ton joj je bio bespogovoran, iako se u njemu mogao osetiti tračak ulagivačke pokornosti. Suzan tome nije pridavala poseban značaj; bio je to ton koji je starica tokom života usvojila kao sasvim prirodan, skoro kao disanje. "Dugo živim sama, bez gazdarice ili družbenice, i kad jednom počne, moj jezik palaca po svome."

"Onda ne bi bilo zgoreg da ni ne počinjete."

Staričine oči preteći sevnuše.

"Zauzdaj svoju jezičinu, bestidnice, jer bi mogla da ostaneš bez njega. A kad ti istruli u ustima i gradonačelnik ne poželi da te poljubi od silnog smrada, dabome, niko te više neće hteti čak ni po ovakvoj mesečini!"

Suzanino srce se ispuni očajem i zbunjenošću. Došla je ovde samo sa jednim ciljem: da završi posao što je pre moguće, da istrpi taj gnusni obred o kojem nije znala skoro ništa i za koji je verovala da je bio podjednako sraman i bolan. Sada ju je starica streljala pogledom punim čiste mržnje. Kako to da su stvari najednom krenule naopako? Ili je tako uvek sa vešticama?

"Loše smo počeli, sai, možemo li ispočetka?"upita Suzan pomirljivim glasom i ispruži ruku.

Ružna starica delovala je pomalo uplašeno, iako je prihvatila ponuđenu ruku. Smežurani vrhovi staračkih prstiju dodirnuše dlan šesnaestogodišnje devojčice koja je stajala pred njom sa svojim sjajnim, mladalačkim licem i dugom kosom upletenom na leđima. Suzan je morala svojski da se trudi a da ne napravi nikakvu grimasu usled tog kratkog kontakta. Staričini prsti bili su hladni kao prsti leša, ali Suzan je i ranije dodirivala hladne prste ("Hladni prsti, toplo srce", često je govorila njena tetka Kord).

Istinsku neprijatnost davala je njihova struktura, osećaj hladne, mlohave kože na kostima, kao da se starica satima kiselila u vodi.

"Ne, ne, nećemo početi ispočetka", reče starica, "ali možda ćemo nastaviti bolje nego što smo počele.Imaš moćnogprijateljaugradonačelniku, a ja ga neću za svog neprijatelja."

Bar je iskrena, pomisli Suzan i nasmeja se u sebi. Ova žena je bila iskrena samo kada je apsolutno morala da bude; prepuštena sebi i svojim željama, mogla je da laže o svemu i svačemu, vremenu, usevima, letu ptica nad Žetvom.

"Stigla si ranije nego što sam očekivala i to me je iznerviralo, eto. Imaš li nešto za mene, gospojice? Nego šta, nego imaš!" Oči joj opet zasijaše, ovoga puta bez trunke besa.

Suzan zavuče ruke pod svoju pregaču (kakva glupost, nositi svečanu pregaču u posetu ovoj nedođiji, ali tako su nalagali običaji) a zatim u svoj džep. Unutra, ušivena končićem kako se ne bi nekim slučajem izgubila (mlade devojke su ponekad naglih pokreta, naročito po mesečini), nalazila se platnena kesica. Suzan otkinu končić i izvuče kesicu napolje. Potom ga spusti na ispruženi dlan pred sobom, dlan toliko izbrazdan da je izgledao skoro sablasno. Pazila je da opet ne dodirne Riju... iako će je starica, vrlo uskoro, dobro ispipati.

"Drhtiš zbog vetra?"upita Ria, iako je Suzan bila ubeđena da je starica bila usredsredena isključivo na kesicu; zubima je nestrpljivo kidala čvor končića.

"Da, od vetra."

"I treba. Ovo su glasovi mrtvih koje čuješ u vetru, i kada oni tako vrište, to je zato što se kaju - ah!"

Čvor se odveza, Ria popusti končić i istrese dva zlatnika na svoj dlan. Bili su nejednako iskovani, ali su zato bili teški. Orlovi ugravirani u njih imali su posebnu moć. Ria podignu jedan ka ustima, razvuče usne, otkrivajući nekoliko groznih zuba i zagrize. Zatim pogleda u slabe tragove koje su njeni krnjavi zubi ostavili u zlatu. Ushićeno je proučavala zlatnik još nekoliko sekundi, a onda ga čvrsto stegnula u ruci.

Dok se Ria bavila svojim zlatnicima, Suzan je slučajno bacila pogled kroz otvorena vrata u nešto što je pretpostavljala da je predstavljalo veštičinu spavaću odaju. Tamo je ugledala neobičnu i uznemirujući stvar: svetlost pod krevetom. Ružičastu, pulsirajuću svetlost. Činilo se da izvire iz nekakve kutije, mada nije bila sasvim sigurna...

Veštica je pogleda i Suzan brzo skrenu pogled u ugao sobe gde se u mreži koja je visila sa kuke nalazilo neko čudno voće. Tri ili četiri bela ploda. A zatim, kada se starica pomerila i njena ogromna senka otplovila sa tog dela zida, Suzan shvati da to nije bilo voće, već ljudske lobanje. Stomak joj se zgrči, pun mučnine.

"Vatra samo što se nije ugasila, gospojice. Idi oko kuće i donesi naramak drva. Ovećih, bilo bi poželjno, i nemoj da kukaš kako nemaš snage.

Koliko vidim, snažne si građe!"

Suzan, koja je prestala da kuka u vezi sa kućnim poslovima još u vreme kada je prestala da piški u gaće, ne reče ništa... elem, pade joj na pamet da upita Riju da li svako ko joj donosi zlatnike mora da joj dovlači drva.

Istina, nije joj smetalo; spoljni vazduh će imati ukus vina posle ustajalog smrada u kolibi.

Kada je stigla nadomak vrata, noga joj nalete na nešto čupavo i toplo.

Mačor prosikta i pobeže. Suzan se zanese i umalo pade. Iza nje, starica ispusti niz brektavih, krkljavih zvukova. Suzan shvati da se cerekala.

"Čuvaj se Smrde, moje slatke zveri! Voli da se igra i sapliće neznance!

Hi, hi!"To reče i odluta u svoj svet.

Mačor se izbeči u Suzan, ušiju zalepljenih za glavu, sevajući svojim sivozelenim očima. Sledećeg trenutka zafrkta ka njoj. Suzan, nesvesna svog sledećeg koraka dok to ne učini, zaftkta nazad. Baš kao u slučaju prezrivog izraza, iznenadenje na Smrdinom licu bilo je jezivo i, u ovom slučaju, komično, ljudsko. Mačor šmugnu u Rijinu spavaću sobu, njegov dugi račvasti rep fijuknu kroz vazduh. Suzan otvori vrata i izađe napolje po drva. Imala je čudan osećaj kao da tu boravi već hiljadu godina, i da će proći još hiljadu pre nego što se vrati kući.

4.

Vazduh je napolju bio sladak kao što se nadala da će biti, možda čak i slađi. Jedan trenutak je samo stajala na stepeništu, dišući duboko da pročisti pluća... i glavu.

Posle pet dubokih udisaja, zaputi se iza kolibe... ali to je po svoj prilici bila pogrešna strana kuće jer drva nije bilo nigde na vidiku. Na zidu se nalazio uzak otvor, nešto kao prozor, do pola obrastao žilavom i ružnom puzavicom. Bio je to zadnji zid kolibe, i prozor je verovatno gledao u staričin spavaći brlog.

Ne gledaj unutra, šta god da krije pod krevetom nije tvoja briga, jer ako te uhvati...

Uprkos ovim mislima, Suzan pride prozoru i gvirnu unutra.

Bilo je malo verovatno da Ria ugleda njeno lice kroz gusto lišće bršljana, čak i u slučaju da stara koza pogleda u njenom pravcu. Starica je klečala pored kreveta, s vrpcom platnene vrećice u zubima.

Izvukla je nekakvu kutiju i podigla već odškrinut poklopac. Lice joj preplavi meka ružičasta svetlost, i Suzani zastade dah. Lice joj na trenutak postade lice devojčice, zlobno i istovremeno mlado, lice samovoljnog deteta, rešenog da sazna sve pogrešne stvari iz svih pogrešnih razloga.

Lice devojčice kakva je ova veštica nekada možda bila. Cinilo se da svetlost dopire iz neke vrste staklene kugle.

Starica je nekoliko trenutaka zurila u kutiju, široko otvorenih i opčinjenih očiju.Usne su joj se pomerale kao da nešto mrmlja, a možda čak i pevuši; vrećica koju je Suzan donela sa sobom iz varoši visila je na vrpci koju je veštica stezala u ustima, i dizala se i spuštala sa svakim njihovim pokretom. Ria tada uz vidan napor volje zatvori kutiju, i ružičasta svetlost se ugasi. Suzan oseti olakšanje, bilo je nečeg u vezi s tom stvarčicom što joj se nije sviđalo.

Starica obujmi šakom srebrnu bravu na sredini poklopca i između njenih kvrgavih prstiju na trenutak sevnu crveni zrak. Vrpca joj je sve to vreme visila iz usta. Potom spusti kutiju na krevet, kleknu i poče da kruži rukama po zemljanom podu tik ispod ivice kreveta. Iako ju je dodirivala samo dlanovima, u prašini se ukazaše linije kao da je upotrebila neku oštru alatku. Linije naglo potamneše, produbivši se.

Drva, Suzan! Idi po drva pre nego što veštica shvati koliko si se zadržala!

Zarad svog pokojnog oca!

Devojka zadiže skute haljine do pojasa, nije želela da starica primeti zemlju ili suvo lišće na njenoj odeći kada se bude vratila unutra, jer nije htela da odgovara na pitanja koja bi mogla da izazove, i otpuza ispod prozora, dok su joj gaćice belasale na mesečini. Cim ga je prošla, skoči na noge i nečujno pohita prema drugom kraju kolibe. Tamo pronađe drva za ogrev, složena pod starom kožom koja je zaudarala na buđ. Prikupi tuce krupnijih cepanica i požuri nazad, noseći ih u naručju.

Kada je ušla, okrenuvši se postrance da pronese breme kroz dovratak, zateče staricu ponovo u glavnoj prostoriji, kako mrzovoljno zuri u ognjište, gde je sada tinjala još samo pokoja žeravica. Platnena vrećica je nestala.

"Dugo ti je trebalo, gospoj’ce", promrsi Ria. Pritom nije odvajala pogled od ognjišta, kao da je smetnula Suzan s uma... ali je istovremeno nervozno lupkala stopalom pod prljavim skutom haljine, obrva skupljenih u crtu.

Suzan pride vatri, vireći iznad naslaganih cepanica u naručju. Ne bi je iznenadilo da onaj mačor čuči u nekom uglu, vrebajući priliku da je saplete.

"Videla sam pauka", reče. "Jedva sam ga stresla s kecelje. Grozim se pauka."

"Uskoro će'da vidiš nešto što će još manje da ti se svidi", reče Ria, cereći se jednom stranom lica. "Nešto što će da izviri ispod Torinove spavaćice, kruto ko štap i crveno ko bundeva! Hihiii! Aman, devojko, dovukla si dovoljno drva za vašarsku lomaču."

Ria uze dve debele cepanice sa Suzanine gomile i ravnodušno ih baci na žeravicu. Iskre se uskovitlaše u tami i muklo zahučaše u dimnjaku. Eto, sad si razbacala i ono malo vatre što je ostalo, gluperdo matora, i sada ćeš morati ponovo da je podložiš, pomisli Suzan. Ali Ria gurnu ruku u ognjište, raširenih prstiju, promrmlja nešto sebi u bradu, i drva buknuše kao da su bila natopljena uljem.

"Ostatak spusti tamo", reče, pokazujući na kutiju za drva. "I gledaj da ih ne razbacaš, gospoj ce."

Pazi da ti ne pokvarim ovaj red i čistoću, pomisli Suzan, ugrizavši se za unutrašnjost obraza ne bi li sprečila da joj se usta razvuku u osmeh.

Ria je to verovatno osetila; kada je Suzan spustila drva i ispravila se, starica je smrknuto i znalački piljila u nju.

"U redu, gospoj’ce, daj da obavimo posao zbog kojeg si došla. Znaš li zašto si ovde?"

"Ovde sam po želji gradonačelnika Torina", ponovi Suzan, znajući da to nije pravi odgovor. Sada je osećala strah, veći nego kada je pogledala kroz prozor i videla staricu kako pevuši staklenoj kugli. "Njegova žena je prošla doba kada je mogla da rađa. On želi sina pre nego što i sam izgubi moć..."

"E, nije nego. Poštedi me prazne slatkorečivosti. On bre ,oće sise, i dupe koje mu neće biti mlitavo pod rukom, i rupicu koja će da stisne ono što gurne u nju. Dabome, samo ako je i dalje dovoljno muško da ugura. Ako mu pritom rodiš sina, čist ćar. Daće ti da ga podižeš dok ne stasa za školu, i posle ga više nikada nećeš videti. Ako bude kćerka, uzeće ti je i daće je svom novom slugi, onom sa ženskom kosom i kraćom nogom, da je udavi u najbližoj bari gde se valjaju goveda."

Suzan je nemo zurila u nju, užasnuta.

Starica joj vide izraz lica i nasmeja se.

"Ne sviđa ti se kako zvuči istina, je li? Malo kome se svida,gospoj’ce. Ali takav je život; tvoja tetka je oduvek bila praktična, i dobro bi joj došle Toritiove veze i Torinove pare. Što se tebe tiče, nemam nameru da ti pomažem da vidiš bar delič tog zlata... a nećeš ni sama sebi pomoći ako ne otvoriš četvore oči! Hiii! Skidaj tu ,aljinu!"

E baš neću, bilo je prvo što joj je palo na pamet, ali šta onda? Da je veštica istera iz kolibe (i to u najboljem slučaju u obliku u kojem je došla, a ne pretvorenu u guštera ili krastavu žabu) i da jc potom pošalju na zapad bez igde ičega, čak i bez ona dva zlatnika kojc je poncla sa sobom? Ali bio je to tek sporedan razlog njenog oklevanja. Onaj važniji bila je data reč. U početku se bunila, ali kada je tetka Kord prizvala ime njenog oca, pokorila se. Kao i uvek. Nije zapravo ni imala izbora. A kada čovck ne može da bira, nema zašto ni da okleva.

Suzan očisti prednji deo pregače na kojoj su sc nakupili komadići kore od drveta, odveza je i skinu. Složivši je, spusti je na prljavo jastuče nadomak vatre i otkopča haljinu do struka. Zatrese ramcnima tako da joj je skliznula niz telo na pod, i iskorači iz nje. I nju uredno složi i položi je na pregaču, trudeći se da ne obraća pažnju na gladan pogled kojim ju je Ria od Gugutki posmatrala u svetlosti vatre. Mačor se prišunja bliže, šepureći se pred njom dok su mu groteskne prekobrojne noge mlatarale s bokova, i sede kraj veštičinih nogu. Napolju je divljao vetar. Pokraj vatre je bilo toplo, ali je Suzan svejedno drhtala kao da joj se vetar nekako uvukao u kosti.

"Požuri, devojko, oca ti!"

Suzan svuče podsuknju preko glave i složi je povrh haljine, ostavši samo u gaćicama, rukama pokrivajući grudi. Vatra joj je bojila butine toplim, narandžastim sjajem, a u mekim prevojima iza njenih kolena crneli su se krugovi senki.

"Još nisi skroz gola!" nasmeja se babuskera. "Joj, što smo otmeni! Joj, što smo fini! Skidaj gaće, mala, ,oću da budeš ko onog časa kad te je majka rodila! AT u to vreme i nisi imala neke obline koje bi zainteresovale Harta Torina, je li? Hihiii!"

Kao u košmaru, Suzan učini što joj je bilo rečeno. Sa razgolićenim brežuljkom i žbunom, delovalo joj je besmisleno da skriva grudi, i pusti da joj ruke padnu niz telo.

"Ah, pa nije ni čudo što te želi!" promrmlja starica. "Stvarno si prekrasna!

Je l' da, Smrdo?"

Mačor mjauknu.

"Kolena su ti prljava", najednom reče Ria. "Otkud to?"

Suzan na trenutak uhvati samrtna panika. Bila je zadigla suknju da bi propuzala ispod prozora veštičine kolibe... i sada če je to stajati glave.

Tada joj se nekim čudom odgovor nađe na usnama, i ona ga prilično smireno dade.

"Kada sam ugledala kolibu, uplašila sam se. Kleknula sam da se pomolim i podigla suknju da se ne isprlja."

"Dirnuta sam ,tela si da ti haljina bude čista za mene! Kako si ti dobra!

Slažeš li se, Smrdo?"

Mačor ponovo mjauknu i poče da liže prednju šapu.

"Da se vratimo na posao", reče Suzan. "Plaćeno vam je i ja ću se pokoriti, ali prestanite da me zadirkujete i obavite to."

"Znaš šta treba da ti uradim, mala."

"Ne znam", reče Suzan. Suze su je opet peckale, ali nije htela da im dozvoli da poteku. Nikad. "Slutim šta bi to moglo da bude, ali kada sam pitala tetku Kord jesam li u pravu, odgovorila je da ćete se vi već pobrinuti da saznam."

"Nije ,tela da prlja usta,je li? A u redu.Tvoja tetka Ria nije tako fina kao tvoja tetka Kordelija. Moje je da proverim jesi li fizički i duhovno netaknuta, gospoj’ce. Dokazivanje čednosti, kako to zovu stariji, i to je dovoljno dobar naziv za to. Dabome. Priđi bliže."

Suzan nevoljno napravi dva koraka, tako da je sada nožnim prstima gotovo dodirivala staričine papuče, a vrhovima bradavica veštičinu haljinu.

"Ako su ti đavo ili kakav demon zaprljali duh, čime bi mogli da zatruju dete koje ćeš možda poneti, to obično ostavi beleg na koži. Često je to beleg u vidu ljubavnog ujeda, ali postoje i drugi... zini!"

Suzan je posluša, i kada se starica nagnula bliže, zapahnu je takav vonj da joj se prevrnu želudac. Zadrža dah, moleći se da što pre prođe.

"Isplazi jezik." Suzan posluša. "Sad mi duni u lice."

Suzan izdahnu vazduh koji je zadržavala u plućima. Ria ga omirisa, a zatim se smilova i malo odmaknu glavu. I dalje je bila dovoljno blizu da Suzan primeti kako joj u kosi skakuću vaši.

"Čis'i sladak", zaključi starica. "Jes', nema sumnje. Sad okreni leđa."

Suzan se okrenu, i oseti veštičine prste kako joj klize niz leđa i niže, prema guzovima. Vrhovi prstiju bili su joj hladni kao mulj na dnu reke.

"Nagni se napred i raširi guzove, gospojice, i nemo'se stidiš, jer se Ria u svoje vreme nagledala puno tak'ih!"

Crvenog lica, osećajući kako joj srce pulsira posred čela i u dubini slepoočnica, Suzan je posluša. Sledećeg trenutka oseti kako joj se jedan od onih mrtvačkih prstiju zavlači u anus. Ugrize se za usnu da ne vrisne.

Prodor je trajao milosrdno kratko... ali je znala da će ih biti još.

"Okreni se."

Devojka se okrenu. Starica pređe rukama preko Suzaninih grudi, palčevima joj lako zakačivši bradavice, zatim joj detaljno ispipa trbuh.

Ria kliznu prstom preko devojčinog pupka, zatim i sama zadignu suknju i pade na kolena, zastenjavši od napora. Prede rukama uz i niz Suzanine noge, prvo spreda, a zatim i pozadi. Činilo se da posebnu pažnju posvećuje listovima, i to mestima gde prolaze tetive.

"Podigni desno stopalo, devojko."

Suzan podiže nogu i uguši nervozan, vrištav smeh kada joj je Ria prešla noktom palca preko tabana, od pete ka prstima. Zatim joj raširi nožne prste, zagledajući između.

Kada je ponovila postupak i na drugoj nozi, starica reče, i dalje klečeći na kolenima:

"Znaš šta je sledeće."

"Da." Reč drhtavo izlete iz nje.

"Sad budi mirna,gospojce, sve ostalo je dobro, čisto ko suza, ali sada dolazimo do onog ušuškanog mestašca do kojeg je Torinu jedino stalo, onog ,de se čednost zaista dokazuje. Zato ni makac!"

Suzan sklopi oči i pomisli na konje koji trče duž Litice, bili su to zapravo baronijski konji, koje je nadzirao Rimer, Torinov kancelar i blagajnik baronije, ali konji to nisu znali; verovali su da su slobodni, a kada ste slobodnog uma, sve drugo je nevažno, zar ne?

Pomozi da budem slobodnog uma, kao konji sa Litice, i ne dozvoli da me povredi. Molim te, ne dozvoli joj da me povredi. A ako to ipak učini, pomozi da to otrpim u tišini.

Hladni prsti razdvojiše dlačice u dnu njenog stomaka; na trenutak se ništa nije događalo, a onda dva hladna prsta kliznuše u nju. Osetila je bol, ali trenutan, i ne tako strašan; već se i gore povredivala, kada bi nabila prst na stepenik, ili odrala cevanicu prilikom noćnog odlaska u klozet. Najgore je bilo poniženje, baš kao i odvratnost Rijinog staračkog dodira.

"Čvrsto zapušeno, nema šta!" povika Ria. "Netaknuta roba! A bez brige, Torin će se već postarati za to! Sto se tebe tiče, devojčice moja, odaću ti tajnu koju ona čistunica od tvoje tetke šiljatog nosa, zaparložene pice i dečačkih sisića nikad ne bi umela da ti kaže: čak ni devojci koja je nedirnuta ne škodi malo uzbuđenja s vremena na vreme, samo ako zna kako sebi da pomogne!"

Staričini prsti se nežno sklopiše oko malog ispupčenja na sredini Suzaninog procepa. U prvom trenutku zapanjenosti devojka pomisli da će je uštinuti za to osetljivo mesto, od čega bi joj ponekad zastao dah prilikom jahanja, kada bi joj se na poseban način protrljalo o jabuku sedla, ali je prsti umesto toga pomaziše... zatim blago pritisnuše... i Suzan se zgrozi jer je osetila toplinu, sve samo ne neprijatnu, kako joj pali donji deo trbuha.

"Kao svileni pupoljak", tiho zapevuši starica, i njeni nametljivi prsti počeše da se pomeraju brže. Suzan oseti kako joj se kukovi njišu napred, kao da misle i rade nezavisno od nje, i pred očima joj iskrsnu staričin lik, pohlepno nadvijen nad kutiju sa staklenom kuglom, ružičast kao lice kurve pod uljanom lampom; devojka se priseti kako joj je vrpca platnene vrećice visila sa zbrčkanih usana nalik na izbljuvani komad mesa, i vrelina u njenom donjem trbuhu nestade. Zakorači unazad, drhteći. Koža na stomaku, grudima i rukama bila joj je naježena.

"Završili ste posao za koji ste plaćeni", reče Suzan. Glas joj je bio grub i odbojan.

Rijino lice se nabra.

"Nećeš ti meni govoriti da sam završila, derište bezobrazno! Samo ja znam kada sam završila, ja, Ria, Volšebnica od Gugutki, i..."

"Ruke k sebi, i diži se pre nego što te gurnem u vatru, nakazo!"

Staričine usne se razvukoše u pseći kez, otkrivši ono malo preostalih krnjavih zuba, i Suzan shvati da su ona i veštica opet na početku: spremne da jedna drugoj skoče u oči.

"Digneš li ruku ili nogu na mene, kučko bestidna, odavde ćeš otići slepa, bez ruku i nogu."

"Ne sumnjam da bi tako nešto uradila, ali bi time navukla Torinov gnev na sebe", uzvrati Suzan. Bio je to prvi put u životu da se pozvala na zaštitu nekog muškarca. To saznanje je natera da se oseti postiđenom... ništavnom, na neki način. Nije znala zašto, budući da je pristala da spava u njegovoj postelji i rodi mu naslednika, ali jeste.

Starica je zurila u nju. Lice joj se još neko vreme grčilo, da bi se na kraju pretopilo u parodiju osmeha, koja je bila još ružnija od malopređašnjeg.

Brekćući i pridržavajući se za svoju stoličicu, Ria se uspravi na noge.

Suzan poče žurno da se oblači.

"Ja, bio bi gnevan. Može biti da si u pravu,gospojce; imala sam čudnu noć koja je probudila u meni nešto što bolje da nije. Sve ostalo što se dogodilo možeš da shvatiš kao pohvalu tvojoj mladosti i čednosti... i tvojoj lepoti.

Dabome. Nema tu šta, bajno si parče. Tvoja kosa, koja... kada je raspleteš, kao što češ učiniti zaTorina, cenim, kad budeš legla s njim... sija kao sunce, je li?"

Suzan nije htela da dalje izaziva veštičinu narav, ali nije nameravala ni da ohrabruje njene ulagivačke komplimente. Ne posle mržnje koju je pročitala u Rijinim vodnjikavim očima, i posle staričinih dodira koje je još osećala kao gmizanje buba na sebi. Ćutke se uvukla u haljinu, namestila je na ramenima i počela da zakopčava dugmad.

Činilo se da je Ria razumela tok njenih misli, jer joj je osmeh nestao sa usana, a držanje joj je postalo poslovno. Suzan oseti ogromno olakšanje.

"Ja, manimo to. Tvoja čednost je dokazana; možeš da se obučeš i da ideš.

Ali pred Torinom ni reči o ovome što smo pričali, čuješ li? Muškarce ne treba opterećivati ženskim pričama, naročito take veličine ko što je on."

Kod ovih reči Ria ipak nije uspela da suspregne neku vrstu grčevitog keza. Suzan nije znala da li je starica svesna toga. „Dogovoreno?"

Sve, sve, samo da što pre pobegnem odavde.

"Potvrdićeš, dakle, da sam čedna?"

"Jeste, Suzan, kćeri Patrikova. Potvrđujem to. Ali nije dovoljno ono što kažem. Sada ću... čekaj... tu je negde... "

Starica poče da razgrće papire razbacane na ploči iznad ognjišta, pomičući patrljke sveća na napuklim tanjirićima. Podiže najpre kerozinsku, a zatim i baterijsku svetiljku, na trenutak se zagledavši u crtež mladog dečaka pre nego što ga je odložila u stranu.

"Gde li se... grrrrr... a, evo ga!"

Dograbi beležnicu žućkastih korica (na kojima je zlatnim slovima bilo utisnuto CITGO) i olovku. Listala je skoro do kraja da bi pronašla neispisanu stranicu. Naškraba nešto, pa otcepi hartiju sa spiralne žice i pruži je Suzan. Ova je uze i osmotri. Na sredini stranice bila je nažvrljana reč koju isprva nije razumela:

Ispod nje bio je nacrtan simbol:

"Šta je ovo?" upita Suzan, lupnuvši prstom po crtežu.

"Ria, njen znak. Poznat u šest okolnih baronija, jeste, i ne može da se falsifikuje. Ovu , artiju najpre pokaži svojoj tetki, pa tek onda Torinu.

Ako bude ,tela sama da ga odnese i pokaže Torinu, dobro poznajem nju i njenu nametljivu prirodu, kaži joj da ne može, i da je Ria tako rekla, da ne može da je zadrži."

"A šta ako ga Torin bude hteo?"

Ria ravnodušno slegnu ramenima.

"Neka ga, što se mene tiče, može da ga baci u vatru ili da s njim obriše dupe. Tebi to ionako ništa ne znači jer si i bez mene znala da si čedna. Je l' tako?"

Suzan klimnu glavom. Jednom prilikom je, vračajuči se kući sa igranke, dopustila dečaku da joj zavuče ruku pod majicu, na trenutak ili dva, pa šta? Ostala je čedna. I to na mnogo više načina nego što je ovo skaredno stvorenje mislilo.

"Gledaj da ne izgubiš taj papir. Ako ne želiš ponovo da me posetiš, i da opet prođeš kroz sve ovo."

Bože sačuvaj, pomisli Suzan, suzbivši drhtaj gađenja, i spusti cedulju u džep iz kog je izvadila platnenu vrećicu.

"Sada dođi do vrata, gospojce." Činilo se da je htela da uhvati Suzan za mišicu, ali se predomislila. Dve žene pođoše ka ulaznim vratima, toliko pazeći da se slučajno ne dodirnu da su izgledale trapavo. Kada su stigle, Ria ipak uhvati devojku za ruku, a drugom pokaza srebrni disk na nebu iznad Brda gugutki.

"Mesec poljubaca", promrmlja starica. "Sredina leta."

"Prenesi Torinu da te ne uzima u svojoj postelji, ni u seniku, ni na podu kujne, niti bilo gde, sve do punog Meseca Demona."

"Sve do Žetve?" Još tri meseca, činilo joj se kao ceo jedan život. Pokušala je da ne pokaže koliko je raduje ovo odlaganje. Mislila je da će joj Torin već sledeće noći oduzeti nevinost. Nije joj promakao način na koji ju je gledao.

Ria je za to vreme zurila u mesec, kao da računa u sebi. Ruka joj se spusti na Suzaninu kosu i pomilova je. Devojka se naprezala da to istrpi, i kada joj se učinilo da će je izdati strpljenje, Ria spusti ruku i klimnu glavom.

"Ja, ali ne samo do Žetve, već do samogfin de ano, do Vašarske noći, tako mu kaži. Prenesi mu da može da te ima tek posle lomače. Je l' ti jasno?"

"Do samog fin de ano, da." Suzan je jedva uspevala da sakrije oduševljenje.

"Tek kad se vatra u Zelenom srcu ugasi i kad se poslednji crvenoruki pretvore u pepeo", procedi Ria. "Tada, i nikako pre. Obavezno mu tako prenesi."

"Hoću."

Ruka poče ponovo da joj gladi kiku. Suzan je stoički trpela.

Posle ovako dobrih vesti, razmišljala je, bilo bi nezahvalno ponašati se drugačije.

"Vreme do Žetve ćeš iskoristiti za to da meditiraš i da usredsrediš telo i um na to da rodiš muško dete koje gradonačelnik želi... ako ne za jahanje duž Litice i skupljanje poslednjih cvetova svog devojaštva. Razumeš li?"

"Da." Suzan se ljupko pokloni. "Blagodarim."

Ria odmahnu čvornovatom rukom kao da joj je pomalo neprijatno. "I nikome ni reč o ovome što se zbilo između nas dve. Ovo je samo naša stvar."

"Ćutaću. Jesmo li završile?"

"Pa... možda još jedna sitnica..." Ria se osmehnu da pokaže da je zaista reč o sitnici, i podiže levu ruku da je Suzan može videti, sa tri sastavljena i jednim odmaknutim kvrgavim prstom. U tim rašljama svetlucao je srebrni medaljon koji kao da se tu stvorio niotkuda. Suzani se smesta zalepi pogled za njega.

Tačnije, sve dok Ria nije izgovorila tu grlenu reč.

Tada joj se sklopiše oči.

5.

Ria osmotri devojku koja je spavala stojeći, obasjana mesečinom, na njenom pragu. Kada je vratila medaljon u rukav (njeni prsti su možda bili stari i kvrgavi, ali i više nego dovoljno vešti kada je to bilo potrebno, nego šta), i izraz poslovnosti joj nestade s lica. Oči su joj sada bile stisnute od besa.

Mene ćeš gurneš u vatru, je li, droljo? Mene da tužiš Torinu, a?

Ali njene pretnje i drskost nisu je toliko doticali. Mnogo je gori bio izraz na devojčinom licu kada je ustuknula od Rijinog dodira.

Smatrala je da je previše fina za Riju, dabome! I za Torina, verovatno, sa svojih šesnaest godina i prekrasnom plavom kosom, kosom u koju je Torin bez sumnje sanjao da zaranja ruke, isto kao što je sanjao da joj se zavlači i ore tamo dole, medu nogama.

Nije mogla da povredi devojku, koliko god da je to želela i koliko god da je to ova zaslužila; ako ništa drugo,Torin bi mogao da joj oduzme staklenu kuglu, a to ne bi podnela.

Ne još, u svakom slučaju.

Ali ako već ne može da povredi devojku, može da učini nešto što će mu pokvariti uživanje u njoj, bar na neko vreme.

Ria približi lice devojčinom, dograbi dugačku kiku koja joj je visila niz leđa i poče da je propušta kroz šaku, uživajući u njenoj svilenkastoj glatkoći.

"Suzana", prošaputa ona. "Čuješ li me, Suzan, kćeri Patrikova?"

"Da", odgovori Suzan, ne otvarajući oči.

"Onda slušaj." Mesec poljubaca osvetli Rijino lice, pretvorivši ga u srebrnu lobanju. "Slušaj me dobro, i zapamti. Sačuvaj to u dubini svog bića, gde budan um nikada ne dopire."

Starica opet provuče kiku kroz ruku. Svilenkasta i glatka. Kao onaj pupoljak među njenim nogama.

"Zapamti", reče devojka u dovratku.

"Tako je. Ima nešto što ćeš učiniti kad izgubiš čednost. Učinićeš to odmah, ne razmišljajući. Slušaj me sad, Suzan, kćeri Patrikova, i slušaj me veoma dobro."

Ne prestajući da joj miluje kosu, Ria približi izborane usne glatkoj školjki Suzaninog uha i poče da joj šapuće na mesečini.

Poglavlje 3.
Susret na drumu

1.

Nikada u životu nije doživela tako neobičnu noć, te možda nije bilo za čuđenje što nije čula jahača koji joj se približavao s leđa, bar ne dok je nije gotovo sustigao.

Ono što ju je na putu kući najviše mučilo bilo je novo viđenje sporazuma koji je ranije sklopila. Radovala se odlaganju, značilo je još nekoliko meseci slobode do trenutka kada će morati da ispuni svoj deo pogodbe, ali ni to odlaganje nije menjalo osnovnu činjenicu: kada Mesec Demona bude pun, izgubiće nevinost sa gradonačelnikom Torinom, mršavim i nervoznim čovekom paperjaste bele kose koja mu se uzdizala iznad ćelavog temena kao oblak. Čovekom koga je zakonita supruga s vremena na vreme pogledavala s takvom tugom da je to bilo teško gledati. Hart Torin bio je čovek koji se grohotom smejao kada bi ga komedijaši zabavljali glumeći tuču i gađajući se trulim voćem, ali je na dirljive ili tragične priče samo začuđeno dizao obrve. Omiljene navike bile su mu da krcka zglobovima šaka, tapše ljude po leđima i podriguje za trpezom, a svojem kancelaru Rimeru bi posle svake druge reči uputio pogled kao da želi da se uveri da ga nije nečim uvredio.

Suzan se u više prilika lično uverila u te stvari; njen otac je godinama bio zadužen za baronijske konje i često je zbog potreba posla putovao na Obalu. Neretko je sa sobom vodio i svoju kćer mezimicu. O da, tokom godina se do mile volje nagledala Harta Torina, i on nje. Možda čak i previše! Ali sada joj se najupadljivim činilo to što je bio skoro pedeset godina stariji od devojke koja je trebalo da mu rodi naslednika.

Previše je lako pristala na tu pogodbu...

Ne, nije bilo lako, bila bi nepravedna prema sebi kada bi tako mislila... ali se nije baš ni pretrgla razmišljajući o tome. Kada je saslušala argumente tetke Kord, pomislila je: Pa jeste, mala je to žrtva u zamenu za to da nam skinu zabranu na posed, da konačno dobijemo svoj komad zemljišta na Litici, a uz to je u skladu sa običajima... osim toga, imali bismo papire koji to potvrduju, jedan primerak kod kuće, a drugi u Rimerovim zemljišnim knjigama. Da, i opet bismo imali konje. Samo tri, istina, ali i to je bolje nego da nemamo nijednog, kao sada. A šta treba za to da mu dam? Da legnem s njim jednom ili dvaput i da mu rodim dete, nešto što su milioni žena učinili pre mene, i ništa im nije falilo. Na kraju krajeva, čovek sa kojim bih legla nije ni mutant ni gubavac, već običan starac koji voli da krcka zglobovima. I to ne bi bilo zauvek, kao što reče tetka Kord: jednog dana bih mogla ponovo da se udam, ako vreme i ka budu tako hteli; ne bih bila ni prva ni poslednja žena koja bi ušla u brak kao majka.

Zar me to čini kurvom? Zakon kaže da ne, ali to nije važno; zakon mog srca jedino je važan, a ono kaže, ako postoji mogućnost da tako dobijem zemlju koja je nekada pripadala mom ocu i tri konja koji će trčati po njoj, neka budem kurva.

Postojalo je tu još nešto: tetka Kord je pokušala da iskoristi, i to prilično nemilosrdno, Suzani je sada to bilo jasno, njenu dečju nevinost. Tetka Kord joj je uporno gudila o bebi, slatkoj maloj bebici govorila je. Tetka Kord je znala da će se Suzani, koja je i sama tek nedavno prestala da se igra sa lutkicama, svideti pomisao da ima sopstvenu bebu, malu živu lutku koju će moći da oblači, hrani i uspavljuje.

Ono što Kordelija nije znala (možda je bila previše naivna da bi to uzela u obzir, pomislila je Suzan, ali nije mnogo verovala u to) bilo je ono što je veštica ove večeri devojci brutalno stavila do znanja: Torin je želeo više od deteta.

On bre ,oće sise, i dupe koje mu neće biti mlitavo pod rukom, i rupicu koja će da stisne ono što gurne u nju.

Prisećanje na te reči natera joj rumenilo u obraze dok je kroz mrkli mrak posle zalaska meseca hodala prema varoši (ovoga puta bez živahnog trčkaranja i bez pesme). Setila se, kao kroz maglu, scena parenja stoke, puštali su ih da to rade "sve dok ne primi seme", a onda bi ih razdvojili.

Međutim, sada je znala da bi Torin mogao da je želi opet i iznova, da će je verovatno želeti opet i iznova, a običajni zakon, čvrst i postojan poput gvožđa punih dve stotine generacija unazad, obezbeđivao mu je pravo da leže s njom sve dok devojka koja se dokazala čednom ne dokaže i čistotu novorodenčeta... odnosno, da dete neće imati nikakve anomalije. Suzan se potajno raspitala i saznala da se ovo drugo dokazivanje obično sprovodilo u četvrtom mesecu trudnoće... negde u vreme kad stomak počne da se ocrtava ispod odeće. Ria je trebalo i to da prosudi... a Ria je nije volela.

Sad kada je za to bilo kasno, pošto je pristala na sporazum koji je zvanično sastavio kancelar i pošto je dobila dokaz da je čedna, žalila je zbog pogodbe. Najviše zbog pomisli na to kako će Torin izgledati sa spuštenim pantalonama, belih i mršavih nogu kao u rode, i kako će, kada budu legli u postelju, čuti krckanje njegovih kostiju: kolena, leđa, laktova i vrata.

I šaka. Ne zaboravi njegove šake.

Da. Velike staračke kvrgave šake obrasle dlakama. Suzan se zakikota na tu pomisao, bilo joj je smešno, ali joj u isto vreme vruća suza neopaženo kliznu niz obraz. Ona je obrisa, jednako nesvesna svog pokreta kao i zvuka konjskih kopita koja su se približavala prašnjavim drumom. Misli su joj još bile daleko, neprestano se vraćajući onoj neobičnoj stvari koju je videla kroz prozor staričine spavaće sobe, blagu, ali nekako neprijatnu svetlost koja je izvirala iz ružičaste kugle, opčinjenost sa kojom ju je starica posmatrala...

Kada je Suzan konačno čula topot kopita iza sebe, prvo što je pomislila, prepadnuta, bilo je da mora da se nekako dokopa šumarka pored kojeg je upravo prolazila. Bilo je malo verovatno da se neko pošten nade na drumu u ovo gluvo doba noći, naročito sada kada su Srednjim Svetom zavladala mračna vremena, ali je bilo kasno za to.

U jarak, onda, i lezi. Mesec je odavno zašao, i još je bilo moguće da taj koji je sada jahao drumom prođe...

Ali pre nego što je uopšte mogla da se pokrene u tom pravcu, jahač, koji joj se prišunjao s leđa dokje mozgala o svojoj tužnoj sudbini, pozdravi je:

"Dobar veče želim, gospo, i dugo poživeli na zemlji."

Suzan se osvrnu, razmišljajući: Šta ako je to jedan od pridošlica koje uvek vida oko gradonačelnikove kuće ili oko Putnikovog predaha? Ne onaj najstariji, glas mu nije ovako treperav, ali je možda jedan od ostalih... možda onaj što ga zovu Dipapi...

"Dobar veče", začu ona sebe kako uzvraća muškoj figuri na visokom konju.

"I vi takođe."

Glas joj nije drhtao, bar joj se tako činilo. To ipak nije bio Dipapi, niti onaj po imenu Rejnolds. Jahač je na glavi nosio šešir ravnog oboda, od one vrste koju često povezuju sa ljudima iz Unutrašnjih Baronija, u vreme kada se češće putovalo između istočnih i zapadnih krajeva. Pre nego što se pojavio Džon Farson, Dobri Čovek, i pre nego što je počelo krvoproliće.

Kada joj je stranac prišao sa strane, donekle je oprostila sebi što ga nije ranije čula, na opremi njegovog konja nije primetila ni kopče ni zvončiće, i sve je bilo čvrsto uvezano da ne pucka i ne zvecka.To joj je ličilo na opremu odmetnika ili razbojnika (pretpostavljala je da su Džonas, onaj sa treperavim glasom, i njegova dva prijatelja mogli biti i jedno i drugo, u nekim drugim vremenima i okolnostima), a možda čak i revolveraša.

Ovaj, medutim, nije nosio oružje, osim ako ga nije krio. Luk na njegovom sedlu i nešto što je ličilo na koplje u kanijama bilo je sve što je imao od oružja. Osim toga, pretpostavljala je da nikada nije bilo tako mladog revolveraša kao što je on.

Neznanac coknu jezikom svom konju na način kao što je to uvek činio njen otac (i ona, naravno), i ovaj se ukopa u mestu. Kada je prebacio jednu nogu preko sedla, podigavši je visoko i s nesvesnom gipkošću, Suzan reče:

"Ne, ne, ne mučite se, stranče, nastavite svojim putem!"

Ako je i čuo tračak panike u njenom glasu, nije obraćao pažnju. Skliznu s konja, ne bakćući se podvezanim uzengijama, i elegantno se dočeka tik pored nje, podigavši oblak drumske prašine oko čizama sa četvrtastim vrhovima. Pod sjajem zvezda Suzan uoči da je neobično mlad, otprilike njenih godina. Na sebi je imao radnu odeću kauboja, mada potpuno novu.

"Vil Dirborn, vama na usluzi", reče on, pa skinu šešir, ispruži nogu oslonivši je na petu i nakloni se na način svojstven žiteljima Unutrašnjih baronija.

Ta apsurdna uglađenost u ovoj zabiti, gde je oštar miris naftne bare na ivici varoši pekao nozdrve, razveja Suzanin strah i natera je da se nasmeje. Tada joj pade na pamet da bi to moglo da ga uvredi, ali se on samo ljubazno osmehnu. Dopadljivim osmehom, iskrenim i bezazlenim, iznutra oivičenim pravilnim zubima.

Suzan se ovlaš pokloni, malčice podigavši jedan kraj haljine.

"Suzan Delgado, na usluzi vama."

Mladić se triput lupnu desnom šakom po grlu.

"Blagodarim, Suzan Delgado. Nadam se da mi ne zamerate. Nisam hteo da vas uplašim..."

"Pa, malo jeste."

"Da, tako sam i mislio. Oprostite."

Da. Ne ja, ili jes'nego da. Mladić iz Unutrašnjih baronija, reklo bi se po tome kako je govorio. Ona ga pogleda sa obnovljenim interesovanjem.

"Ne, nema potrebe da se izvinjavate, bila sam se nešto zamislila", reče.

"Bila sam u poseti... prijateljici... i nisam ni primetila koliko je kasno sve dok nisam videla da je mesec već zašao. Ako ste se zaustavili iz brige, zahvalna sam vam na tome, stranče, ali sada bi možda bilo bolje da nastavite svojim putem, a ja svojim. Treba samo da stignem do početka varoši, do Hambrija. Sada sam već blizu."

"Ljubazne reči i prijatna osećanja", uzvrati on uz kez, "ali kasno je, a vi ste sami i mislim da bi bilo najbolje da nastavimo zajedno. Jašete li, gospo?"

"Da, ali zaista ne ..."

"Onda priđite da se upoznate sa mojim prijateljem Rašerom. On će vas nositi preostale dve milje do kuće. Uštrojen je, gospo, i savršeno pažljiv."

Suzan pogleda u Vila Dirborna, istovremeno zabavljena i ljutita. Kroz glavu joj prolete: Ako me još jednom oslovi sa gospo, kao da sam neka učiteljica ili matora usedelica, skinuću ovu glupu pregaču i ošinuću ga po glavi. "Nikad mi nije smetao malo vatreniji konj, ako je toliko miran da podnese sedlo na leđima. Moj otac se do smrti brinuo o gradonačelnikovim konjima... a gradonačelnik je u ovim krajevima ujedno i Čuvar baronije. Jašem otkako znam za sebe."

Pomislila je da će joj se on izviniti, možda čak i zamucati, ali on samo klimnu glavom, smireno i zamišljeno, što joj se neobično svidelo.

"Onda zakoračite u uzengiju, gospo. Koračaću pored vas, i neću vas mučiti razgovorom ako vam nije do njega. Kasno je, i neki kažu da razgovor bledi sa zalaskom meseca."

Suzan odmahnu glavom, smekšavši svoje odbijanje osmehom. „Ne.

Zahvaljujem vam na ljubaznosti, ali cenim da ne bi bilo dobro da me vide kako jašem konja nepoznatog mladića u jedanaest sati noću. Limunov sok neće oprati ljagu sa damine reputacije kao što ume fleku sa belog rublja, znate."

"Ovde nema nikog ko bi mogao da vas vidi", reče mladić, izluđujuće razumnim glasom. "A vidi se da ste umorni. Zato slobodno uzjašite, gospo..."

"Molim vas da me ne zovete tako. Čini da se osećam kao neka..."Na sekund je oklevala, oklevajući da kaže reč (veštica) koja joj je prva pala na pamet. "... kao neka starica."

"Gospođice Delgado, onda. Jeste li sigurni da nećete da jašete?"

"Sasvim. Nikad se ne bih popela u sedlo u ovoj haljini, gospodine Dirborn, čak ni da ste mi rođeni brat. Ne bi bilo pristojno."

On ćutke uvuče nogu u uzegiju i posegnu za nečim što se nalazilo s druge strane sedla (Rašer je za to vreme mirno stajao, strižući ušima, što bi i Suzan takode rado činila da je na njegovom mestu, bile su kao izvajane), i spusti se na zemlju držeći u ruci umotani komad platna. Bio je vezan užetom od sirove kože. Ličio je na pončo.

"Možete ovo da prebacite preko krila i nogu", pojasni on. "Dovoljno je veliki za potrebe pristojnosti, pripadao je mom ocu, koji je bio viši od mene."

Mladić na trenutak pogleda u brda na zapadu, i ona shvati da je naočit, na pomalo grub način koji se nije slagao s njegovim godinama. Oseti kako joj telom prolazi drhtaj, i po hiljaditi put požele da se ona grozna babuskera držala isključivo svog posla, koliko god on bio neprijatan. Nije htela da se seća Rijinog dodira dok gleda u ovog zgodnog stranca.

"Ipak ne", blago uzvrati ona. Još jednom blagodarim, i cenim vašu dobrotu, ali moram da vas odbijem."

"Onda ću vas otpratiti pešice, a Rašer će nam biti guvernanta", veselo reče mladić. "Samo do početka varoši, gde neće biti očiju koje bi nas videle i pomislile išta ružno o savršeno učtivoj mladoj ženi i više ili manje učtivom mladiću. Čim se nademo tamo, skinuću šešir i poželeti vam laku noć."

"Bolje da ne. Zaista." Suzan prede rukom preko čela. "Lako je vama da kažete kako neće biti očiju da nas vide, ali ponekad ih ima čak i tamo gde ne bi trebalo da ih bude. A moj položaj je... trenutno malo delikatan."

"Svejedno ću vas ispratiti", ponovi on, i lice mu naglo postade ozbiljno.

"Živimo u smutnim vremenima, gospodice Delgado. Vi ste ovde u Mejisu donekle poštedeni najgorih muka, ali nevolje mogu lako da se prošire."

Suzan otvori usta, da se ponovo pobuni, valjda, ili možda da mu kaže da kćerka Pata Delgada ume da se brine o sebi, a onda pomisli na gradonačelnikove nove ljude i njihove hladne poglede na sebi kada bi se Torin zaokupio nečim drugim.Tu trojicu je videla i večeras, pre odlaska kod veštice. Njih je srećom čula kako dolaze drumom, i imala je dovoljno vremena da siđe s puta i zastane da predahne iza stabla pinon drveta (odbijala je da o tome razmišlja kao o skrivanju). Protutnjali su prema gradu i pretpostavljala je da sada piju u Putnikovom predahu, i da će piti sve dok Stenli Ruiz ne zatvori krčmu, ali to nije pouzdano znala. Mogli bi da se vrate.

"U redu,kad već ne mogu da vas odvratim", reče ona kroz uzdah rezigniranosti koji nije istinski osećala. Ali samo do prvog poštanskog sandučeta gospođe Bič. To je početak varoši."

Mladić se opet potapša po grlu i izvede još jedan od onih apsurdnih, čarobnih naklona, sa nogom isturenom kao da će nekog da saplete, pete zarivene u zemlju.

"Blagodarim, gospođice Delgado!"

Konačno je prestao da me oslovljava sa gospo, zaključi ona. I to je nešto.

2.

Mislila je da on neće prestati da brblja uprkos obećanju da će ćutati, jer su dečaci oko nje obično bili takvi, nije bila tašta na svoj izgled, ali sebe jeste smatrala lepuškastom, budući da dečaci nisu prestajali da toroču i da s premeštaju s noge na nogu kad god bi se našli u njenoj blizini. Ovaj je pritom mogao da bude pun pitanja koja gradski dečaci nisu morali da postavljaju, koliko ima godina, da li oduvek živi u Hambriju, jesu li joj živi roditelji i stotinu drugih podjednako dosadnih, i koja bi se sva vrtela oko jednog jedinog: da li ima stalnog dečka?

Vil Dirborn iz Unutrašnjih baronija nije je, začudo, pitao ništa u vezi sa školom, porodicom ili prijateljima (prema njenom iskustvu najčešći način romantičnog približavanja). Vil Dirborn je jednostavno koračao pored nje, držeći u jednoj ruci Rašerovu uzdu, zagledan na istok, prema Čistom Moru. Bili su dovoljno blizu obale da osete jak miris soli pomešan sa katranskim smradom nafte, uprkos jakom južnom vetru.

Upravo su prolazili pored fabrike Gitgo, i Suzan je prijalo društvo Vila Dirborna, iako ju je njegovo ćutanje pomalo nerviralo. Naftna bara, okružena skeletnom šumom kranova, oduvek joj je izgledala sablasno.

Većina tih čeličnih tornjeva odavno je prestala da pumpa naftu, i više nije bilo delova, potrebe, niti opravdanja za njihovu popravku. One koji su još uvek bili u funkciji, njih devetnaest od ukupno dve stotine, nije bilo moguće zaustaviti. Pumpali su i pumpali, i činilo se da pod zemljom postoje neiscrpne zalihe nafte. Male količine su se i dalje koristile, ali vrlo male, najveći deo se jednostavno slivao nazad u olcna pod mrtvim pumpama. Svet je otišao dalje, i ovo mesto ju je podsečalo na nekakvo čudno groblje mašina gde neki od leševa nisu sasvim...

Nešto hladno i glatko joj dodirnu krsta i natera je da kratko vrisne. Vil Dirborn se munjevito okrenu prema njoj i ruka mu pade na opasač, a onda se opusti i osmehnu.

"Rašerov način da saopšti kako se oseća zapostavljenim. Oprostite, gospođice Delgado."

Suzan pogeda u konja. Rašer joj dobroćudno uzvrati pogled, pa sagnu glavu kao da želi da kaže kako mu je žao što ju je uplašio.

Koješta, devojko, pomisli ona, slušajući srdačan, iskren glas svog oca.

Želi da dokuči zašto si toliko uzdržana, to je sve. Baš kao i ja. Ovo ne liči na tebe.

"Gospodine Dirborn, predomislila sam se", reče ona. "Uzjahaću."

3.

Bio joj je okrenuo leđa, i stajao je zagledan u Citgo, s rukama u džepovima, čekajući da Suzan najpre namesti pončo preko sedla (običnom crnom kaubojskom sedlu, bez žiga baronije ili ranča), a zatim ubaci nogu u uzengiju. Zadignula je suknju i naglo se osvrnula, sigurna da će ga uhvatiti kako je krišom gleda, ali je on i dalje bio okrenut leđima, naizgled opčinjen zarđalim naftnim pumpama.

Šta tu ima toliko zanimljivo, tupčo? upita se ona, pomalo kivno, bilo je to zbog umora i nedavno uzburkanih osećanja, pretpostavljala je. Prljave starudije koje tu stoje već šest vekova ili duže, i čiji smrad udišem čitavog svog života.

"Sad budi miran, dečko", promrmlja ona, uzglobivši nogu u uzengiji.

Jednom rukom se pridržavala za vrh jabuke sedla, a drugom za uzde.

Rašer je u međuvremenu strigao ušima kao da poručuje da će stajati mirno celu noć ako to bude od njega tražila.

Suzan se vinu u vazduh, sevnuvši golom butina pod zvezdama, i sledećeg trenutka je ispuni ushićenje koje je uvek osećala kada bi uzjahala konja... samo što je večeras zbog nečega bilo malo jače, malo slađe, malo oporije.

Možda zato što je konj bio pravi lepotan, ili zato što joj je bio nepoznat...

A možda i zato što pripada strancu, pomisli ona, i to zgodnom strancu.

Bila je to besmislica, naravno... potencijalno opasna besmislica. I bila je istovremeno istina. Neznanac jeste bio zgodan.

Dok je širila pončo i prostirala ga preko svojih nogu, Dirborn poče da zvižduće, i ona shvati, uz dozu iznenađenja i sujevernog straha, da je to melodija "Slepe ljubavi." Ista ona koju je sama pevala na putu ka Rijinoj kolibi.

Možda je to ka, devojko, prošaputa glas njenog oca.

Tako nešto ne postoji, uzvrati ona u mislima. Ne želim da vidim ka u svakom dašku vetra i u svakoj senci, kao one stare dame što se skupljaju u Zelenom srcu na kraju leta. Ovo je stara pesma; svi je znaju.

Biće da bi bilo najbolje da si u pravu, uzvrati glas Pata Delgada. Jer ako je ka, naleteće kao vetar i zbrisaće sve tvoje planove kao što je ciklon zbrisao tatin ambar.

Ne, to nije ka; neće dozvoliti da je mrak, senke i sumorni obrisi naftnih bušotina ubede u to. Ne ka, već slučajni susret s prijatnim mladićem na samotnom povratku u varoš.

"Pristojna sam", doviknu, suvim glasom koji kao da nije bio njen.

"Možete da se okrenete, gospodine Dirborn."

Mladić se okrenu i pogleda je. Ćutao je, ali je po njegovom pogledu mogla da zaključi da on nju smatra lepom. Iako ju je to donekle uznemiravalo, možda zbog melodije koju je zviždao, bilo joj je drago zbog toga. Onda on reče:

"Lepo izgledate gore. Dobro sedite."

"Uskoro ću jahati svoje konje", reče ona. Sada će uslediti pitanja, pomisli.

Ali on samo klimnu glavom, kao da to već zna, i nastavi da korača prema varoši. Osećajući se pomalo razočarano i ne znajući ni sama zašto, ona coknu Rašeru i blago ga stisnu kolenima. Konj zakaska i pristiže svog gospodara koji ga nežno pomazi po njušci.

"Kako se zove ono tamo?" upita on, pokazujući prema bušotinama.

"Naftno polje? Citgo."

"Neke od bušotina i dalje pumpaju?"

"Da, i ne postoji način da se zaustave. Ali niko više i ne mari za to."

"O", reče on i to je bilo sve, samo o. Ali kada su stigli do travnate staze koja je vodila prema Citgu, mladić na trenutak napusti svoje mesto pored Rašerove glave i prede preko druma da baci pogled na staru napuštenu čuvarsku kolibu. Kad je Suzan bila mala, tu je stajala tabla na kojoj je pisalo SAMO ZA OVLAŠĆENO OSOBLJE, ali ju je oduvala jedna od potonjih oluja. Zadovoljivši radoznalost, Vil Dirborn se pobočke vrati do konja, podižuči čizmama letnju prašinu, gibak u svojoj novoj odeći.

Nastavili su prema varoši, mladić sa šeširom ravnog oboda koji je koračao, i mlada jahačica sa pončom preko krila i nogu. Svetlost zvezda ih je zasipala kao što je činila od početka vremena, i Suzan je u jednom trenutku podigla glavu i videla meteor koji im je bljesnuo iznad glava, kratkotrajna i blistava narandžasta pruga preko nebeskog svoda. Suzan pomisli da bi trebalo da zamisli želju, i s tračkom panike shvati da nema ideju šta bi mogla da poželi. Baš nikakvu.

4.

Trpela je njegovo ćutanje sve dok nisu stigli na kilometar i nešto od grada, a onda je konačno postavila pitanje koje joj se sve vreme vrzmalo po glavi. Spremala se da ga ispita nakon što on počne da postavlja svoja, i bila je kivna na njega što ju je primorao da bude ta koja će da prekine tišinu, ali je radoznalost jednostavno bila jača od nje.

"Odakle dolazite, gospodine Dirborn, i šta vas dovodi u ovaj naš kutak Srednjeg Sveta... ako smem da pitam?"

"Naravno da smete", odgovori on, i osmehnu joj se. "Drago mi je što ste mi se obratili, jer sam pokušavao da smislim kako da započnem razgovor.

Nisam baš naročito vičan tome."

A čemu onda jesi, Vile Dirborne? upita ona u sebi. Da, to ju je veoma zanimalo, jer je, nameštajući se u sedlu, spustila ruku na umotano ćebe iza njega... i napipala nešto skriveno pod njim. Nešto što je ličilo na pištolj.

Nije moralo da bude, naravno, ali je pamtila kako je spustio ruke ka svom opasaču u trenutku kada je vrisnula.

"Dolazim iz Unutrašnjeg Sveta. Pretpostavljam da ste to i sami uspeli da zaključite. Govorimo na specifičan način."

"Jesam. Iz koje ste baronije, ako nije tajna?"

"Novi Kanaan."

Suzan oseti talas uzbuđenja. Novi Kanaan! Centar Saveza! Naravno, to nije više imalo isti značaj kao nekada, ali ipak...

"Niste valjda iz Gileada?" upita, gnušajući se nagoveštaja devojačke zagrcnutosti koju je čula u svom glasu. Možda i više od nagoveštaja.

"Ne", s osmehom odgovori mladić. "Ništa tako veliko kao Gilead.

Dolazim iz sela Hempfil, koje leži četrdesetak točkova zapadno od Gileada. I još je manje od Hambrija, mislim."

Točkova, ponovi u sebi ona, čudeći se arhaičnosti njegovog izražavanja.

Rekao je točkova.

"Dobro, šta vas onda dovodi u Hambri? Ako nije tajna?"

"Što da ne? Došao sam sa još dvojicom prijatelja, gospodinom Ričardom Stokvortom iz Peniltona u Novom Kanaanu, i gospodinom Arturom Hitom, duhovitim mladićem koji je poreklom baš iz Gileada. Dolazimo na zahtev Saveza, u svojstvu brojača."

"Brojača čega?"

"Svega i svačega što bi moglo da pomogne Savezu u narednim godinama", pojasni on, i Suzan shvati da u njegovom glasu više nema vedrine. "Problem sa Dobrim Čovekom je postao ozbiljan."

"Stvarno? Toliko smo daleko od središta da prave vesti do nas skoro i ne dopiru."

On klimnu glavom.

"Udaljenost ove Baronije od središta i jeste glavni razlog našeg dolaska.

Mejis je oduvek bio lojalan Savezu i ako bude potrebno da se pošalju namirnice iz ovog dela Spoljnih, tako će i biti. Najvažnije pitanje je na koliko Savez može da računa."

"Na koliko čega?"

„Da", složi se mladić, kao da je izrekla tvrdnju, a ne pitanje. "I koliko čega."

"Govorite kao da je Dobri Čovek prava pretnja. On je običan bandit, koliko znam, koji svoje lopove i ubice truje pričom o demokratiji i jednakosti?"

Dirborn slegnu ramenima, i Suzan na trenutak pomisli da će to biti njegov jedini komentar na tu temu, ali on odmah zatim reče, nevoljno:

"Možda nekada davno. Vremena su se promenila. U jednom trenutku bandit je postao general, i taj general sada želi da postane vladar u ime naroda." Zastade, pa ozbiljno dodade: "Severne i Zapadne Baronije su u plamenu, gospođice."

"Ali one su hiljadama milja daleko!" Ovaj razgovor je bio uznemirujući i istovremeno neobično uzbudljiv. Uglavnom je delovao ezgotično, nakon zaparloženosti u Hambriju, gde je nečiji presahao bunar bio tema o kojoj bi tri dana brujala varoš.

"Da", potvrdi on. Ne ja, već da, zvuk te reči bio je podjednako neobičan i prijatan. "Ali vetar duva u ovom pravcu."

Mladić je pogleda i osmehnu se. Osmeh je još jednom omekšao grubu privlačnost crta njegovog lica, i u tom trenutku joj je izgledao kao dcte koje je do kasno ostalo budno.

"Ipak, mislim da Džona Farsona večeras nećemo sresti, a vi?"

Suzan mu uzvrati osmeh.

"Ali kada bismo ga sreli,gospodine Dirborn, valjda biste me zaštitili od njega?"

"Bez sumnje", reče on, i dalje se smeškajući, "ali bih to učinio sa još većim zadovoljstvom kada biste mi dopustili da vas zovem imenom koji vam je dao otac."

"Onda, zarad moje lične bezbednosti, imate moje dopuštenje.

Pretpostavljam da i ja vas mogu da zovem Vil, zarad iste stvari."

"Lepo i mudro sročeno", primeti on i smešak mu preraste u kez, širok i privlačan. "Ovaj..."

I pošto je hodao gledajući uvis u nju umesto ispred sebe, njen novi prijatelj se saplete o kamen na drumu i umalo pade. Rašer zanjišta kroz nos i malo se prope. Suzan se vcselo nasmeja. Pončo se pomeri, otkrivajući golu butinu, i ona sačeka trenutak pre nego što ga je vratila na mesto. Da, sviđao joj se, pa šta? Kome je to moglo da smeta? Uostalom, bio je samo dečak. Kada se osmehivao, videlo se da je pre samo godinu ili dve prestao da se igra u senu. (Nekako je smetnula s uma da je i sama tek nedavno prestala da se igra u senu.)

"Obično nisam ovoliko smotan", pravdao se. "Nadam se da te nisam uplašio."

Nimalo, Vile; otkad su mi porasle grudi dečaci se neprestano sapliću oko mene.

"Nimalo", reče glasno, i vrati se na prethodnu temu. Veoma ju je zanimala. "Ti i tvoji prijatelji ste dakle došli po nalogu Saveza da prebrojite naša dobra, jel'tako?"

"Da. Razlog zbog kojeg sam se raspitivao o bušotini jeste to što će jedan od nas morati da se vrati da prebroji aktivne pumpe..."

"Uštedeću ti vreme, Vile. Ima ih devetnaest."

On klimnu glavom.

"Tvoj sam dužnik. Ali moramo i da saznamo, ako je to moguće, koliko nafte izvlače tih devetnaest pumpi."

"Zar u Novom Kanaanu još imate toliko mašina koje rade na naftu da vam je bitan taj podatak? Znači li to da posedujete alhemiju kojom se nafta pretvara u gorivo koje koriste mašine?"

"U ovom slučaju se to zove rafinerija, a ne alhemija, bar tako mislim, i verujem da postoji jedna koja možda još radi. Ali ne, nemamo toliko mašina, iako u Velikoj dvorani u Gileadu i dalje ima nekoliko lustera sa sijalicama."

"Zamisli to!" uzviknu Suzan, ushićena. Videla je slike sa sijalicama i električnim bakljama, ali nikada i same svetiljke. Poslednji primerci takvih svetiljki (u ovom delu sveta su ih zvali "žaruljama", ali bila je sigurna da je to ista stvar) u Hambriju nisu bili u upotrebi već dve generacije.

"Rekla si da je tvoj otac sve do svoje smrti brinuo o gradonačelnikovim konjima", reče Vil Dirborn. "Da li se možda zvao Patrik Delgado? Jeste, zar ne?"

Suzan ga pogleda, grubo vraćena u stvarnost.

"Kako znaš?"

"Njegovo ime se pominjalo u našim lekcijama iz stočarstva. Učili smo da brojimo goveda, ovce, svinje, volove... i konje. Od sve vaše stoke, konji su najvažniji. Patrik Delgado bio je čovek kome je trebalo da se obratimo u vezi sa tim. Zao mi je što čujem da je stigao do čistine na kraju puta, Suzan. Hoćeš li prihvatiti moje saučešće?"

"Ja, i hvala ti na njemu."

"Nesrećan slučaj?"

"Ja." Nadala se da je svojim kratkim odgovorom uspela da prenese poruku: ostavimo se te teme, više me ništa ne pitaj.

"Dozvoli da budem iskren prema tebi", reče on, i po prvi put joj se učini da čuje lažni prizvuk u njegovom glasu. Možda je to samo umislila. Bila je svesna da ima malo društvenog iskustva (tetka Kord ju je na to svakodnevno podsećala), ali je verovala da su ljudi koji počinju rečenicu sa Dozvoli da budem iskren prema tebi bili skloni tome da vam potom mrtvi-hladni kažu kako kiša pada uvis, novac raste na drveću, a bebe donose rode.

"U redu, Vile Dirborne", uzvrati ona, za nijansu uzdržanijim glasom.

"Kažu da je iskrenost najbolja politika."

Mladić je zamišljeno pogleda i na licu mu ponovo sinu osmeh. Taj osmeh bio je opasan, zaključila je, živi pesak od osmeha, ako je uopšte postojalo tako nešto. Bilo je lako naći se pod njegovim uticajem, ali je posle verovatno bilo mnogo teže oteti mu se.

"U poslednje vreme u Savezu nije preostalo mnogo od Saveza. U tome leži deo razloga zbog kojih je Farson uspeo toliko da postigne; omogućilo je da mu porastu ambicije. Daleko je dogurao od razbojnika koji je počeo kao pljačkaš kočija u Garlanu i Desoju, i ako se Savez ponovo ne oživi doguraće još dalje. Možda čak i do Mejisa."

Nije mogla da zamisli šta bi Dobri Čovek mogao da radi u učmaloj varošici u baroniji najbližoj Čistom Moru, ali je to prećutala.

"Istina glasi da nas nije Savez poslao ovamo", reče on. "Nismo prešli ovoliki put da brojimo krave, naftne bušotine i hektare obrađene zemlje."

Rekavši to, zaćuta i zagleda sc niz put (kao da očckuje kamenje o koje bi mogao da se spotakne), s odsutnom blagošeu milujući Rašerovu njušku.

Suzan pomisli da mu je neprijatno, ili da ga je čak sramota. "Poslali su nas naši očevi."

"Vaši..." Onda joj postade jasno. Neposlušni dečaci, po kazni poslati u pohod koji nije bio tipično izgnanstvo. petpostavljala je da bi njihov pravi posao u Hambriju mogao da bude iskupljenjc časti.

Pa, pomisli ona, to svakako objašnjava zavodnički osmeh, zar ne? Čuvaj se ovoga, Suzan; pripada onoj vrsti što spaljuje mostove i prevrče poštanska kola za sobom, a zatim veselo otperja i ne osvrnuvši se. Ne iz zlobe, već iz čiste dečačke nepromišljenosti.

Ovo je podseti na staru pesmu, onu koju jc pevala, a on zviždao.

"Da, naši očevi."

Suzan Delgado je u svoje vreme i sama napravila ludoriju ili dve (ili dvadeset), te je u tom pogledu saosećala sa Vilom Dirbornom.

Istovremeno je zazirala i zanimala se za njega. Mangupi umeju da budu zabavni... na određeni način. Pravo pitanje je glasilo: koliki su Vil i njegovi pajtaši bili mangupi?

"Terali ste kera?" upita ona.

"Terali smo kera", priznade on, i dalje zvučeći utučeno, ali mu se oko očiju i usana nagoveštavalo razvedravanje. "Opomenuli su nas, da, i to više puta. Bilo je tu i... pijančenja."

I pokoja cura za stiskanje onom rukom koja nije stiskala kriglu s pivom?

Bilo je to pitanje koje nijedna fina devojka nije mogla direktno da postavi, ali ni da izbegne da joj padne na pamet.

Osmeh koji mu je titrao u uglovima usana naglo spade.

"Otišli smo predaleko u ludovanju, i zabava je morala da prestane. Budale imaju dara za takve stvari. Jedne noći organizovana je trka. Jedne noći bez meseca. Posle ponoći. Svi smo bili pijani. Jedan od konja ugazio je prednjom nogom u krtičnjak i slomio je. Morali su da ga ubiju."

Suzan se strese.To nije bila najgora stvar na koju je mogla da pomisli, ali je bila dovoljno loša. Nastavak njegove priče bio je još tragičniji.

"Konj je bio čistokrvan, jedan od tri koje je posedovao otac mog prijatelja Ričarda, koji nije bio preterano imućan. U našim kućama usledile su scene kojih ne želim da se sećam, a kamoli da ih spominjem. Da skratim priču, posle mnogo priča i bezbroj predloga za kažnjavanje, poslali su nas ovamo, po zadatku. Bila je to ideja Arturovog oca. Mislim da se Arturov tata oduvek pomalo užasavao Artura. Izvesno je da Artur svoju nestašnu prirodu nije nasledio od Džordža Hita."

Suzan se osmehnu, setivši se reči tetke Kordelije:

"To svakako nije nasledila od nas." Nakon značajne pauze, nastavila bi:

"Imala je baba-tetku s majčine strane koja je poludela... šta, niste to znali?

Živa istina! Zapalila se i bacila se sa Litice. Bilo je to u godini komete."

"Bilo kako bilo", nastavi Vil, "gospodin Hit nas je ispratio na put rečima svog oca, Čistilište je za čoveka, da u njemu promisli svoje grehe. I tako se nađosmo u njemu."

„Hambri je daleko od čistilišta."

Mladić ponovo izvede svoj smešni naklon.

"Da jeste, svi bi želeli da budu dovoljno loši, kako bi završili ovde i upoznali njegove lepe stanovnike."

"Moraćeš još malo da poradiš na laskanju", uzvrati ona svojim najhladnijim glasom. "Bojim se da je još prilično neotesano. Možda..."

Tada je pogodi uznemirujuće saznanje: našla se u takvoj situaciji da je morala da se nada da će ovaj mladić ući u neku vrstu ograničenog zavereništva s njom, jer bi se u protivnom lako moglo dogoditi da bude osramoćena.

"Suzan?"

"Nešto sam razmišljala. Jeste li već tu, Vile? Mislim, zvanično?"

"Ne", uzvrati on, odmah shvativši na šta je mislila, a verovatno i kuda cela stvar vodi. Bio je prilično oštrouman, na neki svoj način. "U baroniju smo stigli danas popodne, i ti si prva osoba sa kojom je neko od nas stigao da razgovara... ako Ričard i Artur u meduvremenu nisu sreli još nekog.

Nisam mogao da zaspim, pa sam odjahao da malo razmislim o svemu.

Ulogorili smo se tamo." Pokaza rukom udesno. "Na onoj kosini koja se spušta prema moru."

"A, na Litici. Tako je zovemo ovde." Pade joj na pamet da su se Vil i njegovi drugovi možda ulogorili baš na zemlji koja će uskoro i po slovu zakona pripadati njoj. Ta misao ju je zabavljala i uzbuđivala, ali i pomalo uznemiravala.

"Sutra treba da odjašemo u mesto, da prenesemo pozdrave njegovom gospodstvu gradonačelniku, Hartu Torinu. U Novom Kanaanu su nam, pre nego što smo pošli, rekli da je pomalo budalast čovek."

"Stvarno su vam tako rekli?" upita ona, podigavši obrvu.

"Da. da je brbljiv, sklon žestokom piću, i još skloniji mladim devojkama", reče Vil. "Šta ti misliš, jesu li u pravu?"

"Mislim da će biti najbolje da procenite sami", odgovori ona, s naporom suspregnuvši osmeh.

"U svakom slučaju, predstavićemo se i poštovanom Kimbi Rimeru, Torinovom kancelaru, za koga smo čuli da su mu sve ovce na broju. U oba smisla."

"Torin će organizovati večeru u svojoj kući", reče Suzan. "Možda ne sutra uveče, ali prekosutra sigurno."

"Diplomatska večera u Hambriju", reče Vil, osmehujući se i gladeći Rašerovu njušku. "Bogovi, kako li ću preživeti agoniju iščekivanja?"

"Obuzdaj taj bodljikavi jezik", reče ona, "i slušaj šta ću ti reći, ako želiš da budemo prijatelji. Ovo je važno."

On se uozbilji, i Suzan ponovo vide, kao i pre nekoliko trenutaka, čoveka kakav će postati za koju godinu. Tvrdog lica, pažljivog pogleda, nemilosrdnih usta.To lice je na neki način bilo zastrašujuće, zastrašujuće zbog onoga što je obećavalo da postane, ali je onim mestom koje joj je dodirnula stara veštica svejedno oblivala toplina, i bilo joj je teško da odvoji pogled od njega. Pitala se kakva mu je kosa pod onim glupim šeširom.

"Hajde, reci mi, Suzan."

"Ako ti i tvoji prijatelji budete gosti u Torinovoj kući, možda ćete i mene videti tamo. U tom slučaju, Vile, pravi se da me prvi put vidiš. Za tebe ću biti gospođica Delgado, a ti za mene gospodin Dirborn. Shvataš li šta ti govorim?"

"Savršeno." Zamišljeno je gledao u nju. "Hoćeš li posluživati? Mislim, ako ti je otac bio glavni gonič u baroniji, nemoguće je da..."

"Nije važno šta sam i šta nisam. Samo mi obećaj, ako se sretnemo na Obali, da ćeš se ponašati kao da je to prvi put."

"Obećavam. Ali..."

"Dosta je pitanja. Uskoro ćemo stići do mesta gde ćemo se rastati, i hoću pre toga da te upozorim, možda da bih ti se nekako odužila za to što si mi dozvolio da pojašem tvog lepog konja. Ako budete večerali sa Torinom i Rimerom, nećete biti jedine pridošlice za stolom. Verovatno će ih biti još trojica, ljudi koje je Torin unajmio da mu služe kao privatni čuvari."

"Ne kao šerifovi pomoćnici?"

"Ne. Oni odgovaraju samo Torinu... a možda i Rimeru. Zovu se Džonas, Dipapi i Rejnolds. Meni izgledaju kao tvrdi momci... iako je Džonas tako davno bio momak da je to verovatno zaboravio."

"Džonas im je vođa?"

"Jeste. Hramlje, kosa mu pada na ramena kao devojci, a glas mu treperi kao u nekog starčića... ali mislim da je najopasniji od sve trojice. Imam utisak da su njih trojica više terali kera nego što ti i tvoji prijatelji možete i da zamislite."

Zašto mu je sve to ispričala? Ni sama nije znala. Iz zahvalnosti, verovatno. Obećao joj je da će ovaj kasnovečernji susret ostati tajna i delovao joj je kao neko ko drži obećanje, bez obzira na to da li je bio u sukobu sa svojim ocem ili ne.

"Pripaziću na njih. Hvala ti na savetu." Drum je sada počeo blago da se uspinje. Iznad njihovih glava nepokolebljivo je sijala Stara Mati.

"Telohranitelji", promrmlja on. "Telohranitelji u učmalom malom Hambriju. Čudna vremena, Suzan. Stvarno čudna."

"Ja." I sama se čudila dolasku Džonasa, Dipapija i Rejnoldsa, i nije mogla da zamisli nijedan dobar razlog zbog kojeg su boravili u gradu. Da to nije bila Rimerova zamisao, i odluka? Izgledalo je sasvim moguće, bila je sigurna da Torin nije bio od ljudi koji bi i pomislili na telohranitelje; šerif mu je oduvek bio dovoljan, pa ipak... zašto?

Stigoše do vrha brda. Pod njima je ležalo gnezdo od kućica, varošica Hambri. Samo je još nekoliko prozora bilo osvetljeno. Najblistaviji skup svetala obeležavao je položaj "Putnikovog predaha". Sa svog mesta, čula je kako topli povetarac nosi zvuke melodije "Hej Džud" na klaviru i hor pijanih glasova kako veselo kvare refren. Trojka na koju je upozorila Vila Dirborna nije bila među njima; verovatno su stajali za šankom, gledajući beživotnim očima po krčmi. Ne, ta trojica nisu bili od pevačke sorte. Sva trojica su na desnoj ruci, na koži između palca i kažirsta, imali tetoviran mali plavi crtež mrtvačkog kovčega. Pomislila je da to kaže Vilu, ali je sledećeg trenutka pade na pamet da će to i sam ubrzo otkriti. Umesto toga pokaza rukom niz padinu, na tamno obličje na lancu iznad druma.

"Vidiš li ono?"

"Da", izusti mladić, i napravi se da teško uzdiše. "Je li to stvar koje se najviše bojim na svetu? Je li to grozotno obličje poštanskog sandučeta gospođe Bič?"

"Ja'.Tu moramo da se rastanemo."

"Ako ti kažeš da moramo, onda moramo. Mada bih ja radije..."

U tom trenutku vetar promeni pravac, kao što to ponekad biva leti, i snažno dunu sa zapada. Miris morske soli i pijana pesma u trenutku nestadoše, i zameni ih neuporedivo zlokobniji zvuk, onaj koji bi joj svaki put naježio kožu na leđima: potmula, nemelodična buka, nalik zavijanju sirene koju je aktivirao čovek na izmaku života.

Vil ustuknu, raširenih očiju, i Suzan primeti da su mu ruke opet poletele ka opasaču, kao da traže nešto što bi trebalo da bude tamo.

"Za ime bogova, šta je to?"

"Procep", tiho odgovori ona. "U kanjonu Civija. Zar nikad nisi čuo za njega?"

"Jesam čuo za njega, ali nikada nisam čuo njega, sve do sad. Bogovi, kako to podnosite? Zvuči kao da je živ!"

Nikada do tada o tome nije razmišljala na taj način, ali sada, osluškujući ga njegovim ušima, Suzan zaključi da je bio u pravu. Zvučalo je kao daje neki bolestan deo noći dobio glas i pokušavao da zapeva.

Ona zadrhta. Rašer oseti pojačan pritisak njenih kolena i tiho zarza, izvivši glavu da je pogleda.

"Obično ga ne čujemo ovako jasno u ovo doba godine", reče ona. "U jesen ga ljudi pale da se stiša."

"Ne razumem."

A ko bi razumeo? Zar je iko išta više mogao da razume? Bogovi nisu mogli da isključe ni nekoliko preostalih crpki u Citgu koje su i dalje pumpale, iako su skičale kao prasići na klanju. Ovih dana je valjalo biti zahvalan što nešto još uopšte fiinkcioniše.

"Leti, kada dođe vreme za to, goniči i kauboji odvuku tovare granja na ulaz u kanjon", pojasni ona. "Može i suvo, ali je najbolje sveže,jer je cilj proizvesti dim, što više dima. Civija ima samo jedan ulaz, vrlo je kratak i strmih zidova. Liči na čunak koji leži na boku, razumeš?"

"Da."

"Tradicionalno vreme paljenja jeste Žetveno Jutro, dan posle vašara, svečane gozbe i lomače."

"Prvi dan zime."

„Jeste, iako u ovim krajevima zima ne dolazi tako brzo. U svakom slučaju, nije u pitanju tradicija; žbunje se ponekad pali i ranije, ako vetrovi pobesne ili zvuk procepa postane nesnošljiv. Uznemirava stoku, znaš, krave daju malo mleka kada je zvuk previše jak, a i teško se spava."

"Mogu da zamislim." Vil je i dalje gledao na sever, i jak nalet vetra mu oduva šešir, koji mu pade na leđa, a kožna uzica mu se zategnu preko grla. Otkrivena kosa bila je malo duža nego što je zamišljala i crna kao vranino krilo. Suzan najednom oseti neodoljivu želju da zaroni ruke u tu kosu i oseti kakva je pod dodirom, gruba, meka ili svilenkasta? I kakvog je mirisa? Telo joj zadrhta, a u donjem stomaku se povrati vrelina. Vil se okrenu da je pogleda, kao da joj čita misli, i ona porumene, zahvalna što to nije mogao da vidi u mraku.

"Koliko dugo je tu?"

"Pre mog rođenja", odgovori ona, "ali ne i pre rođenja mog oca. Pričao je da se zemlja zatresla kao da je zemljotres pre nego što se pojavio. Neki misle da ga je zemljotres i doneo, a neki da je to čisto sujeverje. Znam samo da je oduvek bio tu. Da ga dim donekle smiruje, kao što smiruje košnicu sa pčelama ili osinjak, ali zvuk se stalno vrača. Zbunje nagomilano na ulazu ujedno pomaže da stoka ne zaluta unutra, ponekad ih privlači, bogovi znaju zašto. Ali ako se krava ili ovca provuče unutra, posle paljenja i pre nego što žbunje za sledeću godinu počne da raste, nikad se više ne vrati. Sta god da je, gladno je."

Suzan pomeri pončo u stranu, prebaci desnu nogu preko sedla ne dodirnuvši ga i skliznu sa Rašera, sve to u jednom, gipkom pokretu. Bio je to zahvat predviđen za pantalone a ne za haljinu, i po Vilovim razrogačenim očima znala je da je video dobar deo njene... ali nije to bilo ništa dok god su vrata njene spavaće sobe bila zaključana, zašto onda da brine? Brz silazak s konja bio je njen omiljeni trik kada je bila u raspoloženju da se pravi važna.

"Svaka čast!" uzviknu on.

"Naučila sam to od tate", reče ona, u odgovor na nedužnije značenje njegovog komplimenta. Njen osmeh kada mu je pružila uzde, međutim, govorio je da je želela da prihvati kompliment onako kako ga je on dao.

"Suzan? Jesi li ikada videla procep?"

"Jesam, jednom ili dvaput. Odozgo."

"Kako izgleda?"

"Ružno", odgovori ona kao iz topa. Sve do večeras, kada je izbliza videla Rijin kez i podnela njene razigrane, nametljive prste, mogla je da se zakune da je procep bio najružniji prizor u njenom životu. "Liči istovremeno na tinjajuću jamu katrana i na baru sluzave zelene vode. Iz nje se diže nekakva izmaglica, koja ponekad podseća na dugačke, mršave ruke. Sa šakama na krajevima."

"Raste li?"

"Da, kažu da svaki procep raste, mada sporo. Za tvog i mog života neće pobeći iz kanjona Civije."

Pogledala je u nebo, i opazila da su sazvežđa tokom njihovog razgovora nastavila da se pomeraju svojim putanjama. Imala je utisak da bi mogla da priča s njim celu noč, o procepu, o Citgu, o njenoj dosadnoj tetki, o bilo čemu, i ta misao ju je poražavala. Zaboga, zašto joj se ovo dogada baš sada? Posle tri godine odbijanja hambrijskih dečaka, zašto je baš sada upoznala jednog koji ju je tako neobično privlačio? Zašto je život bio tako nepravedan prema njoj?

Njena ranija misao, ona kada je začula očev glas: Jer, ako je ka, naleteće kao vetar i zbrisaće sve tvoje planove kao što je ciklon zbrisao tatin ambar.

Ali ne. I ne. I ne. Uz svesrdnu pomoć ogromne volje, njen um se protivio toj pomisli. Ovo nije bio ambar; ovo je bio njen život.

Suzan ispruži ruku i dodirnu zarđali lim poštanskog sandučeta gospođe Bič, kao da traži uporište u svetu. Njena sitna nadanja i maštarije možda i nisu bili toliko važni, ali ju je otac učio da sebe meri na osnovu toga koliko je spremna da uradi ono što govori da će uraditi, i neće odbaciti njegove savete samo zato što je slučajno upoznala lepuškastog mladića u trenutku kada su joj telo i osećanja bili u rasulu.

"Ostaviću te ovde da se pridružiš svojim prijateljima ili nastaviš da jašeš", reče. Ozbiljnost koju je čula u svom glasu pomalo ju je rastuživala, jer je to bila ozbiljnost odraslih.

"Ali ne zaboravi na svoje obećanje, Vile ako me budeš video na Obali, u gradonačelnikovoj kući i ako si mi prijatelj, videćeš me po prvi put. Kao i ja tebe."

Mladić spremno klimnu glavom, i ona vide odraz svoje ozbiljnosti na njegovom licu. I tuge, možda.

"Nikada nisam pitao devojku da pojaše sa mnom, niti da me primi u posetu.Tebe bih to pitao, Suzan, kćeri Patrikova pa bih čak doneo i cveće da zasladim svoje šanse, ali mislim da to ne bi bilo dobro."

Ona odmahnu glavom.

"Ne. Ne bi."

"Obećana si drugom? Znam da je drsko od mene što to pitam, ali ne mislim ništa loše."

"Sigurna sam da je tako, ali ti radije ne bih odgovorila. Kao što rekoh, moj položaj je trenutno delikatan. Osim toga, kasno je. Ovde se rastajemo, Vile. Ali sačekaj... još jedan časak... „

Suzan zavuče ruku u džep pregače i izvadu polovinu kolača umotanog u meki zeleni list. Drugu polovinu je pojela na putu za Brdo gugutki... što joj se sada činilo kao neki prošli život. Ispruži ruku, nudeći ostatke svoje skromne večere Rašeru. Konj omirisa kolač, pojede ga i nežno joj zubima uštinu ruku. Suzan se osmehnu, uživajući u somotskom golicanju na svom dlanu.

"Ja', stvarno si dobar konj, nema šta."

Zatim pogleda u Vila Dirborna, koji je stajao na putu, premeštajući se s noge na nogu u prašnjavim čizamama i žalosno je gledajući. Na njegovom licu više nije bilo one tvrdoće; ponovo je izgledao kao da je njenih godina, a možda i mlađi.

"Lepo je što smo se upoznali, zar ne?" upita on.

Suzan zakorači prema njemu, i pre nego što je dopustila sebi da razmisli o onome što radi, spusti mu ruke na ramena, pope se na prste i poljubi ga u usta. Poljubac je bio kratak, ali ne i sestrinski.

"Da, lepo je što smo se upoznali, Vile." Ali kada se on pokrenuo prema njoj (bez razmišljanja, kao što cvet okreće lice ka suncu), sa željom da se poljubac ponovi, ona ga odgurnu od sebe, nežno, ali odlučno.

"Nemoj. Ovo je bio poljubac iz zahvalnosti, i za jednog kavaljera bi trebalo da je dovoljan. Idi svojim putem u miru, Vile."

On uze uzde kao čovek u snu, gledajući jedan trenutak u njih kao da nema pojma čemu služe, a zatim opet pogleda u nju. Videlo se da se trudi da razbistri glavu i emocije od potresa koji im je naneo njen poljubac. Sviđao joj se zbog toga. I bilo joj je drago što je to učinila.

"I ti svojim", reče on, i vinu se u sedlo. "Jedva čekam da te prvi put sretnem."

Osmehnu joj se, i ona pročita čežnju i želje u tom osmehu. On zatim podbode konja, okrenu ga i pođe nazad putem kojim su došli - da još jednom baci pogled na bušotinu, možda. Stajala je pored poštanskog sandučeta gospođe Bič i nemo ga zaklinjala da se okrene i mahne joj kako bi mu još jednom videla lice. Bila je sigurna da hoće... ali nije. A onda, baš kada je nameravala da se okrene i nastavi silazak u varoš, on se ipak okrenu i njegova ruka se podiže, zatreperivši za trenutak u tami kao leptirica.

Suzan mahnu u odgovor i produži svojim putem, istovremeno srećna i nesrećna. Ipak, i to je verovatno bilo najvažnije, više se nije osećala prljavo. Kada je dodirnula dečakove usne, Rijin dodir je nestao s njene kože. Nije to bilo nikakvo čudo, ali je njoj bilo drago.

Nastavila je da korača, smeškajući se i gledajući u zvezde, češće nego što je običavala po mraku.

Poglavlje 4.
Dugo posle zalaska meseca

1.

Sledeća dva sata je bez predaha jahao gore-dole po onome što je ona nazvala Liticom, ne terajući Rašera da trči brže od kasa, iako je silno želeo da galopira na velikom škopcu pod sjajem zvezda svc dok krv ne počne da mu se hladi.

Dovoljno ćeš se ohladiti ako privučeš pažnju na scbe, pomislio je, a po svoj prilici nećeš ni morati sam da se hladiš. Na ovom svetu samo budale mogu apsolutno da računaju na to da će dobiti ono što zaslužuju. Ta stara izreka natera ga da se seti ožiljcima išaranog i krivonogog muškarca koji mu je bio najveći učitelj u životu i osmehne se.

Na kraju je poterao konja niz padinu do potočića koji je tamo proticao i nastavio da ga prati još dva kilometra uzvodno (pored nekoliko krda konja; iznenađeno su piljili u Rašera pospanim očima) sve do jednog vrbaka. Iz jaruge među stablima tiho zarza konj. Rašer mu uzvrati rzanjem i poče da udara kopitom o zemlju, istovremeno klimajući glavom.

Njegov jahač i sam povi glavu, provlačeći se između vrbinih grana, i pred njim odjednom zalebde usko i neljudski belo lice, čiju su gornju polovinu gotovo progutale crne oči bez zenica.

On posegnu za svojim pištoljima, po treći put iste večeri, i treći put tamo ne nađe ništa. Ali to više nije bilo važno, jer je u međuvremenu prepoznao ono što je visilo pred njim: ona idiotska vranina lobanja.

Mladić koji se trenutno zvao Artur Hit skinuo ju je sa svog sedla (zabavljalo ga je da lobanju na tom mestu naziva njihovom izvidnicom, "ružna je ko veštica, ali ju je lako nahraniti") i iz šale je okačio o drvo kao dobrodošlicu. On i njegove šale! Rašerov gospodar je odgurnu u stranu dovoljno jako da pokida vrpcu i odleti nekud u mrak.

"Sramota, Rolande", reče glas iz tame. Zvučao je prekorno, ali se u njemu moglo čuti treperenje smeha... kao što je uvek bilo. Katbert je bio njegov najstariji prijatelj, tragovi njihovih prvih zuba bili su usađeni u mnoge zajedničke igračke, ali ga Roland na neki način nikada nije razumeo. Ne samo zbog njegovog smeha; pre mnogo godina, kada je Haks, dvorski kuvar, trebalo da bude obešen kao izdajnik na Brdu vešala, Katbert je zapao u agoniju straha i kajanja. Rekao je Rolandu da ne može da ostane, da ne može da gleda... da bi na kraju učinio oboje. Zato što ni glupe šale ni plitka osećanja nisu bili pravo lice Katberta Olguda.

Kada je Roland zakoračio na čistinu usred vrbaka, iza stabla iskorači tamna prilika. Otprilike na sredini proplanka pretvori se u visokog dečaka uskih bokova, bosonogog ispod i gologrudog iznad farmerki. U ruci mu je bio ogroman prastari revolver, od one vrste koju su neki zbog veličine cilindra zvali "pivskim buretom".

"Sramota", ponovi Katbert, kao da mu se sviđalo kako zvuči ta reč, arhaična svuda osim možda u zabitima kao što je Mejis. "Lep način ophođenja prema stražaru, nema šta. Siroti uskoglavac odleteo je na pola puta do najbližeg planinskog venca!"

"Da sam nosio pištolj, verovatno bih ga razneo u paramparčad i probudio pola okolnih sela."

"Znao sam da nećeš poći naoružan", blago uzvrati Katbert. "Užasno si ružan, Rolande, sine Stivenov, ali nisi budala, iako tek treba da stupiš u pozno doba od petnaest godina."

"Čini mi se da smo se dogovorili da se oslovljavamo imenima pod kojim putujemo. Čak i između sebe."

Katbert isturi jednu nogu,zari golu petu u zemlju i nakloni se s rukama raširenim i šakama savijenim u zglobu, duhovito imitirajući čoveka kome je život na dvoru postao karijera. Pritom je neodoljivo podsećao na čaplju u močvari, i Roland nije mogao da se ne nasmeje, a onda položi unutrašnju stranu zgloba šake na čelo da proveri ima li groznicu. Bogovi će znati zašto mu se mutilo u glavi, iako mu je koža iznad obrva bila hladna.

"Molim za oproštenje, revolverašu", reče Katbert, dalje skrušeno oborenog pogleda i ruku.

S Rolandovog lica se izgubi osmeh.

"I da me više nikada tako nisi nazvao, Katberte. Molim te. Ni ovde, niti bilo gde. Ako me iole ceniš."

Katbert prestade da glumi i brzo priđe Rolandovom konju. Izgledao je istinski postiđen.

"Rolande, Vile, oprosti."

Roland ga pljesnu po ramenu.

"Nema ljutnje. Ali od sada dobro pazi. Mejis je možda na kraju sveta... ali je i dalje svet. Gde je Alejn?"

"Misliš Dik? A gde bi bio?" Katbert pokaza rukom preko čistine, na mesto gde je tamna prilika hrkala ili se polako gušila.

"Taj bi", reče Katbert, "prespavao i zemljotres."

"Ali tebe sam uspeo da probudim."

"Jesi", reče Katbert. Oči su mu tako pomno ispitivale Rolandovo lice da je ovom bilo pomalo neprijatno. "Da ti se nije nešto dogodilo? Izgledaš drugačije."

"Stvarno?"

"Da. Uzbudeno. Nekako osveženo."

Ako je želeo da ispriča Katbertu o Suzan, sada je bio pravi trenutak. Ne razmišljajući mnogo o tome (većinu svojih odluka, svakako onih najboljih, doneo je upravo na taj način), odlučio je da prećuti. Što se Katberta i Alejna tiče, kada je budemo sreli u gradonačelnikovoj kući za njih će to zaista biti prvi put. Šta tu ima loše?

"Pa i jesam se dobro provetrio", reče, pa sjaha i sagnu se da odveže kolan sedla. "Usput sam video neke zanimljive stvari."

"Jesi li? Govori, najdraži druže srca mog."

"Sačekaću do sutra, mislim, kada se onaj medved probudi iz zimskog sna.

Tako neću morati da pričam dvaput. Osim toga, umoran sam. Ipak ću ti poveriti jednu stvar: u ovim krajevima ima previše konja, čak i za baroniju koja je poznata po uzgajanju konja. Zaista previše."

Pre nego što je Katbert stigao da postavi neko pitanje, Roland smaknu sedlo sa Rašerovih leđa i spusti ga pored tri omanja kaveza od pruća, povezana kožnim užetom u nosiljku koja se mogla vezati na konjskim leđima. U njima su dremljivo gukala tri goluba sa belim prstenovima oko vrata. Jedan izvuče glavu ispod krila, gvirnu u Rolanda, a zatim je opet ćušnu unutra.

"Je li s njima sve u redu?" upita Roland.

"Jeste. Veselo zobaju i seru u slamu. Što se njih tiče, kao da su na odmoru. Šta si mislio kada si rekao..."

"Sutra", reče Roland, i Katbert, uvidevši da nema kud, samo klimnu glavom i ode da pronađe svog mršavog i koščatog stražara.

Dvadeset minuta kasnije, pošto je rasedlao Rašera, istimario ga i poslao da pase sa Jelenkom i Lepljivkom (Katbert nije umeo čak ni svom konju da nadene normalno ime), Roland je ležao na leđima u svojoj vreći za spavanje, zagledan u pozne zvezde na nebu. Katbert je zaspao lako kao što se i probudio na zvuk Rašerovih kopita, ali se Rolandu nikada u životu nije manje spavalo.

Misli mu se vratiše mesec dana unazad, u kurvinu sobu, ocu koji je sedeo na kurvinom krevetu i posmatrao ga kako se oblačio. Reči koje mu je otac tada uputio, već dve godine znam za to, odjeknule su poput gonga u Rolandovoj glavi. Plašio se da bi mogle tako da odjekuju do kraja njegovog života.

Ali otac je imao još mnogo toga da mu kaže. O Martenu. O Rolandovoj majci, koja je možda više bila žrtva nego grešnica. O razbojnicima koji su sebe nazivali patriotama. I o Džonu Farsonu, koji je zaista bio u Kresiji i koji sada više nije bio tamo, iščezao je, u svom uobičajenom stilu, poput dima na vetru. Pre odlaska, on i njegovi ljudi spalili su Indri, sedište baronije, praktično do temelja. Pritom su poklali stotine ljudi, i možda nije bilo čudo što se Kresija od tada odrekla Saveza i priklonila se Dobrome Čoveku. Guverner baronije, gradonačelnik Indrija i glavni šerif su na kraju tog ranog letnjeg dana, po završetku Farsonove posete, završili tako što su im odsečene glave bile istaknute na zidu koji je branio ulaz u grad. Po rečima Stivena Dešana, bila je to "prilično ubedljiva politika."

Bilo je to kao u igri Zamkova, gde su obe vojske izašle iza svojih brdašaca, spremajući se za konačni sukob, rekao je Rolandov otac, i kao što je to često bio slučaj sa narodnim revolucijama, ta igra se približila kraju pre nego što su mnogi u baronijama Srednjeg Sveta počeli da shvataju da Džon Farson predstavlja ozbiljnu pretnju... ili, ako ste od onih koji strasno veruju u viziju demokratije i konačnog kraja onoga što se zvalo "klasno ropstvo i drevne bajke", ozbiljan činilac promena.

Rolandov otac i njegov mali ka-tet revolveraša, iznenadilo ga je kada je saznao, nisu pridavali neku naročito važnost Farsonu u ovom ili onom smislu; za njih je on bio sitna riba. U tom pogledu je i sam Savez za njih bio sitna riba.

Poslaću te odavde, rekao je Stiven, sedeći na krevetu i ozbiljno posmatrajući svoga sina, onog koji je preživeo. U Srednjem Svetu više ne postoji nijedno istinski bezbedno mesto, ali je baronija Mejis na Čistom Moru onoliko bezbedna koliko je to moguće ovih dana... tako da ćeš otići tamo, zajedno sa još najmanje dvojicom svojih drugara. Pretpostavljam da će Alejn biti jedan od njih. Samo nemoj da vodiš onog komedijaša, preklinjem te. I lajav pas bi bio bolji od njega.

Roland, koji bi u nekim drugim okolnostima bio presrećan zbog prilike da šire upozna svet, vatreno je protestvovao. Ako su se približavali završni okršaji sa Dobrim Čovekom, hteo je da se bori pored svog oca. Uostalom, sada je bio revolveraš, mada samo početnik, i...

Njegov otac je odmahnuo glavom, sporo i saosećajno.

"Ne, Rolande. Ne razumeš. I ovako ćeš se boriti; kako stvari stoje, hoćeš."

Njih dvojica su se potom prošetali visokim zidinama nad poslednjim živim gradom Srednjeg Sveta, Gileadom, zelenim i veličanstvenim na jutarnjem suncu, sa svojim lepršavim barjacima i tezgama uličnih prodavaca na ulicama Stare Četvrti i konjima u kasu na stazama koje su se zrakasto širile od palate smeštene u samo središte svega. Otac mu je rekao još dosta toga (ali ne sve) a on je razumeo većinu (daleko od svega, jer ni njegov otac nije baš sve razumeo). Nijedan od njih tom prilikom nije pomenuo Mračnu Kulu, iako je ona već tada bila prisutna u Rolandovom umu, mogućnost nalik na olujni oblak daleko na horizontu.

Zar u suštini svega nije bila Kula? Ne bivši razbojnik voden snovima da zavlada Srednjim Svetom, ni čarobnjak koji je opčinio njegovu majku, niti staklena kugla koju su se Stiven i njegovi pomagači nadali da će pronaći u Kresiji... već Mračna Kula?

Nije pitao.

Nije se usudio da pita.

Sada se promeškoljio u svojoj vreći za spavanje i sklopio oči. Pred očima mu se smesta ukazao lik devojke; osećao je njene usne, čvrsto priljubljene uz njegove, i osećao je miris njene kože. Odjednom ga obuze vrućina od temena do dna kičme, i hladnoća odatle do vrhova nožnih prstiju. Zatim pomisli na to kako su joj noge sevnule kada je kliznula sa Rašerovih leđa (i na svetlucanje donjeg rublja pod zadignutom haljinom), i vruća i hladna polovina zameniše mesta.

Kurva mu je oduzela nevinost, ali ga nije poljubila; okrenula je lice u stranu kada je pokušao da je poljubi. Dozvolila mu je da joj radi sve drugo, ali ne i to.Tada je bio gorko razočaran. Sada mu je bilo drago zbog toga.

Oko njegovog dečačkog uma, istovremeno nemirno i bistro, prizivalo je pletenicu koja joj je padala niz leđa sve do pojasa, ljupke jamice koje su se pojavljivale u uglovima njenih punih usana kada bi se osmehnula, njen zvonki glas, staromodni način na koji je govorila reči ,da i ,ne', ,ti', ,tvoj' i

,tata. Još je osećao njene ruke na svojim ramenima kada se podigla na prste da ga poljubi, i pomislio kako bi dao sve što ima da ih ponovo oseti na sebi, tako lake i tako čvrste. I njene usne na njegovim. Bile su to usne koje su malo znale o ljubljenju, pretpostavljao je, ali su ipak znale malo više od njegovih.

Budi oprezan, Rolande, ne dozvoli da tvoja osećanja prema devojci sve upropaste. Ona ionako nije slobodna, sama je to rekla. Nije udata, ali je na neki drugi način obećana.

Roland je bio daleko od bezobzirnog čoveka koji će s vremenom postati, ali je seme te bezobzirnosti već bilo u njemu, sitne, poput kamena tvrde stvari koje će u svoje vreme izrasti u drveće dubokog korenja... i gorkih plodova. Jedno takvo seme upravo je proklijalo i pustilo svoju prvu oštru vlat.

Što je rečeno može biti porečeno, a što je učinjeno može biti poništeno.

Ništa nije sigurno, ali... ja je želim.

Da. Bila je to jedina stvar u koju je bio siguran, i koju je znao kao što je znao lik svog oca: želeo ju je. Ne na isti način kao što je želeo kurvu dok je ležala gola i raskrečena u svom krevetu, gledajući ga ispod poluspuštenih trepavica. Želeo ju je na isti način kao što je želeo hranu kada je bio gladan ili vodu kada je bio žedan. Na isti način, činilo mu se, kao što je želeo da provuče Martenovo prašnjavo telo iza svoga konja niz glavnu ulicu Gileada zbog onoga što je čarobnjak učinio njegovoj majci.

Želeo ju je; želeo je devojku Suzan.

Roland se okrenu na drugu stranu, sklopi oči i zaspa. Počinak mu je bio nemiran i prepun primitivno poetičnih snova kakve sanjaju samo dečaci, snova gde seksualna privlačnost i romantična ljubav idu zajedno i deluju snažnije nego što će ikada više moći. U tim žednim vizijama Suzan Delgado je spuštala ruke na Rolandova ramena, opet i iznova, ljubeći ga u usta, ponavljajući mu da je poseti po prvi put, da bude s njom po prvi put, da je vidi po prvi put i da je dobro vidi.

2.

Nekoliko kilometara od mesta gde je Roland spavao i sanjao svoje snove, Suzan Delgado je ležala u svojoj postelji i gledala kroz prozor kako Stara Zvezda počinje da bledi sa dolaskom zore. San joj već dugo nije dolazio na oči, a među nogama, na mestu gde ju je dodirivala veštica, opet je osećala čudno pulsiranje. Bilo je uznemiravajuće, ali ne više tako neprijatno, zato što ga je sada povezivala sa dečakom kojeg je srela na drumu i nepromišljeno poljubila pod zvezdama. Svaki put kada bi pomerila noge, pulsiranje bi se pojačalo i buknulo u kratak i sladak bol.

Kada je te večeri ušla u kuću, tetka Kord (koja bi svake obične večeri već sat vremena bila u krevetu), sedela je u svojoj stolici za ljuljanje pored kamina, u ovo doba godine ugašenog, hladnog i očišćenog od pepela, sa krilom punim svile koja je u poređenju sa njenom crnom iznošenom haljinom ličila na morsku penu. Probadala ju je brzinom koja se Suzan činila natprirodnom, i nije podigla pogled kada su se vrata otvorila i kroz njih u kuću zajedno s vetrom ušla njena bratanica.

"Očekivala sam te pre sat vremena", rekla je tetka Kord, a zatim dodala nešto što nije zvučalo u skladu sa značenjem reči: "Brinula sam."

"Jesi li?" uzvratila je Suzan, i začutala. Nekom drugom prilikom bi verovatno ponudilajedan od svojih nespretnih izgovora koji su uvekzvučali neuverljivo, čak i njoj samoj, takav je uticaj tetka Kord imala na nju od kad zna za sebe, ali ovo nije bila obična noć. Nikada u svom životu nije doživela ovakvu noć. Otkrila je da joj Vil Dirborn ne izlazi iz glave.

Tetka Kord je podigla glavu i odmerila je sitnim, pronicljivim i ispitivačkim očima, usađenim preblizu brida njenog tankog nosa. Neke stvari se nisu promenile od kada se Suzan zaputila na Brdo; i dalje je osećala kako joj tetkine oči stružu po licu i telu poput oštrih četki.

"Gde si dosad?" upitala je tetka Kord. "Je li bilo problema?"

"Nije", uzvratila je Suzan, ali se na trenutak prisetila kako je veštica stajala s njom na pragu kuće, provlačeći njenu kiku kroz poluopuštenu pesnicu. Sećala se da je želela što pre da krene kući i da je upitala Riju jesu li obavile posao.

Možda ima još jedna sitnica, rekla je starica... ili se to Suzan učinilo. Ali šta bi ta sitnica mogla da bude? Nije mogla da se seti. I zaista, zar je bilo važno? Bila je poštedena Rije sve dok stomak ne počne da joj raste sa Torinovim detetom... a budući da do Žetvene Noći neće biti pravljenja dece, neće se vraćati na Brdo gugutki sve do kraja zime. Čitava večnost!

A možda bude i kasnije, ako ne začne iz prve...

"Manje sam žurila u povratku, tetka.To je sve."

"Zašto onda tako izgledaš?" pitala je Tetka, skupivši tanke obrve prema vertikalnoj bori koja joj je delila čelo.

"Kako?" upitala je Suzan, skidajući pregaču, vezujući trake u čvor i kačeći je na ekser iznad kuhinjskih vrata.

"Rumeno. Ustreptalo. Kao sveže pomuženo mleko."

Malo je falilo da se nasmeje. Tetka Kord, koja je o muškarcima znala onoliko koliko Suzan o zvezdama i planetama, pogodila je pravo u centar.

Rumeno i ustreptalo, tačno se tako osećala.

"Verovatno zbog noćnog vazduha", odgovorila je. "Videla sam meteor, tetka. I čula procep. Večeras je baš glasan."

"Je li?" ravnodušno je upitala tetka, i odmah se vratila na temu koja ju je zanimala. "Je li bolelo?"

"Malo."

"Jesi plakala?"

Suzan je odmahnula glavom.

"Dobro. Bolje što nisi. Uvek je bolje. Ona voli kad plaču, čula sam Nego, Su, da li ti je možda nešto dala? Matora pizda ti je nešto dala, zar ne?"

"Ja." Suzan je zavukla ruku u džep i izvadila papir na kojem je pisalo: čedna

Pružila ga je tetki, i ova ga je zgrabila sa pohlepom na licu. Kordelija je poslednjih nekoliko meseci bila med i mleko, ali sada kada je dobila ono što je želela (i kada je Suzan otišla predaleko s obećanjima da bi se predomislila), ponovo se pretvorila u kiselu, nadmenu i često sumnjičavu ženu uz koju je Suzan odrasla, onu koja je redovno dobijala napade besa zbog flegmatičnog, lako-ćemo karaktera svog brata. Suzani je na neki način laknulo zbog toga. Izludivalo ju je to što je tetka Kord iz dana u dan glumila dobru vilu.

"Ja, ja, to je njen znak", primetila je tetka,prelazeći prstima po crtežu na dnu strane. "Đavolji papak, neki kažu da to znači, ali šta se to nas tiče, a, Su? Ona jeste opako i zastrašujuće stvorenje, ali je omogućila da dve žene još neko vreme opstanu u ovom svetu. Ostaje ti da je obideš još samo jednom, možda pred Kraj Godine, pošto budeš začela."

"Kasnije", ispravila ju je Suzan. "Rečeno mi je da ne smem da legnem pre punog Meseca Demona. Znači, tek posle Žetvenog Vašara i lomače."

Tetka Kord je piljila u nju, iskolačenih očiju i otvorenih usta.

"Ona ti je to rekla?"

Nazivaš li ti to mene lažljivicom, tetkice? pomislila je u sebi sa nesvojstvenom gorčinom; obično je bila očeve naravi.

"Ja'."

"Ali zašto? Što tako dugo?"

Tetka Kord je bila vidno uznemirena i razočarana. Do sada je od ovoga ušićarila osam srebrnjaka i četiri zlatnika, skrivenih na mestu za koje je samo ona znala, tamo gde je čuvala sav svoj novac (a Suzan je pretpostavljala da je to već poprilična gomila, iako je Kordelija koristila svaku priliku da se prikazuje siromašnom), a dugovali su joj još dvaput toliko... ili će joj dugovati, onog časa kad okrvavljeni čaršav ode u vešernicu gradonačelnikove kuće. Isti iznos će joj biti isplaćen čim Ria potvrdi da je beba na putu i da je zdrava. Sve u svemu, dobra svota.

Velika svota, za malu varošicu kao što je ova i običan svet kao što su one.

A sada je trebalo da se pomiri sa odlaganjem svih isplata...

Tada je usledio greh zbog kojeg se Suzan molila (mada bez mnogo poleta) pre odlaska u krevet: prilično je uživala u razočaranom, nezadovoljnom izrazu na licu tetke Kord, izrazu osujećenog tvrdice.

"Zašto tako dugo?" ponovila je tetka.

"E, za to bi morala da odeš do Brda gugutki i sama je pitaš."

Usne Kordelije Delgado, ionako tanke, toliko su se jako stisnule da su postale gotovo nevidljive.

"Izazivaš, gospojice? Jesi li ti to drska prema meni?

"Ne. Previše sam umorna da bih bila drska prema bilo kome. Htela bih da se operem, još osećam njene ruke na sebi, i da legnem."

"Idi onda. Možda ćemo ujutru moći učtivije da porazgovaramo o ovome.

Sutra takođe moramo da odemo do Harta, naravno." Sklopila je papir koji je Ria dala Suzan, s izrazom zadovoljstva zbog predstojeće posete Hartu Torinu, i posegnula da ga skloni u džep.

"Ne", rekla je Suzan, nesvakidašnje oštrim glasom, dovoljno da tetkina ruka zastane u vazduhu. Kordelija ju je pogledala, iskreno zbunjena.

Suzan je malo postideo taj pogled, ali nije spustila oči, i kada je ispružila ruku, ova nije nimalo drhtala. "To ostaje kod mene, tetka."

"Ko te je naučio da tako razgovaraš sa mnom?" upitala je tetka Kord, glasom koji je gotovo cvilio od gneva, jer je to što je čula za nju bilo ravno bogohuljenju, pretpostavljala je Suzan, i tetkin glas ju je na tren podsetio na zvuk procepa. "Ko te je naučio da tako razgovaraš sa ženom koja je podigla siroče bez majke? Sa sestrom njenog sirotog pokojnog oca?"

"Znaš ti dobro ko", uzvratila je Suzan, ne sklanjajući ispruženu ruku.

"Papir ostaje kod mene, i treba lično da ga predam gradonačelniku Torinu. Rekla je da je baš briga šta će posle toga biti s njim, da Hart može da s njim obriše dupe ako hoće", (uživala je u crvenilu koje je oblilo lice njene tetke), "ali dotad mora da ostane kod mene."

"Prvi put čujem tako nešto", duvala je tetka Kordelija... ali joj je ipak vratila prljavu cedulju. "Da tako važan dokument bude poveren jednoj običnoj balavici."

Ali ne tolika balavica da ne bih postala njegova ljubavnica, je li? Da ležim pod njim i slušam kako mu krckaju kosti i da primim njegovo seme i možda mu rodim dete.

Spustila je pogled na svoj džep dok je vraćala papir u njega, jer nije želela da tetka Kord pročita gađenje u njemu.

"Idi gore", rekla je tetka Kord, smaknuvši penušavu čipku sa krila u korpu, gde je ostala da leži neuobičajeno zgužvana. "A kada se budeš prala, naročitu pažnju obrati na usta. Gledaj da ih opereš od drskosti i nepoštovanja prema onoj koja se odrekla svega u životu zarad njihove vlasnice."

Suzan je ćutke izašla iz sobe. Penjući se uz stepenice kao mnogo puta do tada, potiskivala je mnoštvo jetkih odgovora, trepereći od stida i ozlojeđenosti.

A sada je ležala u postelji i dalje budna, iako su zvezde već bile izbledele, a nebo počeli da boje prvi svetliji tonovi. U glavi su joj se fantastičnom brzinom smenjivali događaji te noći, poput mešanja špila karata, a karta koja se najupornije pojavljivala nosila je lik Vila Dirborna. Sećala se kako je to lice u jednom trenutku moglo da bude tvrdo, a u sledećem neočekivano da omekša. Je li to lice bilo lepo? Razumom je pretpostavljala da jeste, a srcem je to znala.

Nikada nisam pitao devojku da pojaše sa mnom, niti da me primi u posetu. Tebe bih to pitao, Suzan, kćeri Patrikova.

Zašto sada? Zašto sam ga upoznala baš sada, kada od toga nema vajde?

Ako je ka, doći će kao vetar. Kao ciklon.

Neko vreme se prevrtala s jedne na drugu stranu postelje, i na kraju se ponovo okrenu na leđa. Ni ovo malo što je preostalo od noći po svoj prilici neće prespavati, pomislila je. Možda bi bilo bolje da prošeta do Litice i posmatra izlazak sunca.

Umesto toga, ostala je da leži u krevetu, osećajući se bolesno i zdravo istovremeno, posmatrajući senke i osluškujući prvi jutarnji zov ptica, prisećajući se dodira njegovih usana, njihove meke teksture ispod koje su se osećali zubi, mirisa njegove kože, grubog platna njegove košulje pod njenim dlanovima.

Suzan nesvesno spusti te dlanove na svoju spavaćicu, obujmivši grudi.

Bradavice su joj bile tvrde kao kamenčići. Kada ih je dodirnula, među nogama joj se naglo i željno razbukta vrelina.

Mogla bi da zaspiš, pomislila je. Treba samo da se pobrineš za tu vrelinu.

Kada bi znala kako.

A onda shvati da zna. Starica joj je pokazala kako. Čak ni devojci koja je nedirnuta ne škodi malo uzbuđenja s vremena na vreme, samo ako zna kako sebi da pomogne... Kao svileni pupoljak.

Suzan se pomeri u krevetu, i ruka joj kliznu duboko pod jorgan. Otera sliku staričinih sjaktavih očiju i upalih obraza iz glave, uz malo truda i koncentracije nije bilo teško, otkrila je, i zameni je likom dečaka sa smešnim šeširom na velikom škopcu. Ta vizija na trenutak postade tako slatka i tako jasna da je gotovo izgledala stvarna, a sve ostalo u njenom životu samo bezbojan san. U toj viziji on ju je ljubio opet i iznova, usta su im se otvarala, a jezici dodirivali; što je on izdisao, ona je udisala.

Gorela je. Gorela je u svojoj postelji kao baklja. A kada se sunce malo zatim konačno uspelo iznad obzorja, ona je već duboko spavala, sa lakim osmejkom na usnama i kosom koja joj je ležala duž lica i jastuka, raspletena, poput prosutog zlata.

3.

Sat vremena pred svitanje, u prizemlju krčme "Putnikov predah"bilo je tiho koliko je na tom mestu moglo biti. Gasne svetiljkc koje su svake večeri pretvarale luster u blještavi dragulj bile su svedcnc na tinjajuće plave tačke, i dugačka i visoka prostorija sada je bila sablasna i puna senki.

U jednom uglu ležala je gomila drva za loženje, ostaci nekoliko stolica razbijenih u tuči koja je izbila zbog igre "Gledaj Me" (učesnici su trenutno obitavali u šerifovoj ćeliji za trežnjenje). U drugom uglu nalazila se oveća lokva skorele bljuvotine. Na uzdignutom podijumu u istočnom delu prostorije stajao je oguljeni klavir; naslonjena na klavirsku klupu stajala je močuga od gvozdenog drveta koja je pripadala Barkiju, kafanskom izbacivaču i svestranom snagatoru. Sam Barki, sa otkrivenom stomačinom koja je kipela preko pojasa njegovih somotskih pantalona kao hlebno testo iz vangle, ležao je ispod klupe i hrkao. U jednoj ruci držao je kartu: dvojku karo.

U zapadnom delu prostorije nalazili su se stolovi za kartanje. Na jednom od njih ležala su dva pijanca, hrčući i balaveći po zelenoj čoji, dodirujući se ispruženim rukama. Na zidu iznad njih visila je slika Artura, velikog kralja iz davnine na belom ždrepcu, i tabla na kojoj je pisalo (u neobičnoj mešavini Visokog i Nižeg Govora): NE HULI NA SREĆU U KARTAMAIU ŽIVOTU.

Iznad šanka koji se protezao duž cele prostorije bio je okačen čudovišan trofej: dvoglavi los sa rogovima koji su podsećali na šumu i dva para iskolačenih očiju. Ova neman je lokalnoj Putnikovoj klijenteli bila poznata po imenu Romp. Niko nije znao zašto. Neki šaljivdžija je pažljivo nacrtao par duguljastih kondoma na vrhovima dva roga. Direktno ispod Rompovog neodobravajućeg pogleda na šanku je ležala Peti Kasačica, jedna od Putnikovih igračica i lakih devojčica... iako su godine devojaštva bile daleko iza nje, i uskoro če svoj posao morati da obavlja klečeći iza krčme umesto u jednom od ljubavnih gnezdašca na spratu. Debele noge bile su joj raširene, viseći s obe strane šanka, a prljava suknja izgužvana i zadignuta između njih. Bučno je hrkala, povremeno trzajući stopalima i kobasičastim prstima. Jedini zvuci bili su šum toplog letnjeg vetra spolja i meko, pravilno pljeskanje pri okretanju karata.

Nedaleko od ulaznih vrata, iza kojih se nazirala glavna ulica Hambrija, stajao je okrugli stočić; za njim je Koral Torin, vlasnica "Putnikovog predaha" (i gradonačelnikova sestra), sedela onih noći kada bi sišla iz svog apartmana "da se druži." Obično je silazila rano, kada su preko starog oguljenog šanka i dalje više služili šnicle nego viski - i vraćala se na sprat otprilike u vreme kada bi Seb, klavirista, seo na radno mesto i počeo da lupa po svom jezivom instrumentu. Gradonačelnik nikada nije ulazio u krčmu pošto se smrači, iako je bilo opšte poznato da poseduje najmanje polovinu udela u "Putnikovom predahu". Klan Torinovih nije se gadio novca koji je donosila krčma, ali je mrštio nos na njen izgled posle ponoći, kada bi strugotina na podu počela da upija proliveno pivo i krv.

Koral, koja je dvadeset godina ranije bila, narodski rečeno, "divljakuša", bila je skrojena od otpornijeg materijala. Bila je mlađa od svog brata političara, ne toliko mršava, i zgodna na neki krupnooki, lasičji način. Za vreme radnog vremena niko nije sedeo za njenim stolom, Barki bi očas posla zaustavio svakog ko bi to pokušao, ali je radno vreme u ovaj čas bilo prošlo, većina pijanaca bila je napustila krčmu ili ležala bez svesti na spratu, a Seb je slatko spavao, sklupčan, u uglu iza klavira. Ćaknuti dečak koji je čistio krčmu otišao je kući oko dva posle ponoći (ispraćen, kao i uvek, kreveljenjem, uvredama i s nekoliko bačenih krigli, naročito od strane Roja Dipapija, koji nije gajio preteranu ljubav prema dečaku).

Vratiće se oko devet sati, kako bi počeo da priprema staru paiatn zabave za još jednu noć veselja i razvrata, ali do tada će muškarac koji je sedeo za stolom gazdarice Torin imati krčmu samo za sebe.

Igrao je pasijans: nizovi crnih na crvenim i crvcnih na crnim, i iznad njih delimično oblikovan Kvadrat Dvora, baš kao u životu. U levoj ruci igrač je držao ostatak špila. Dok je okretao karte, jednu po jednu, tetovaža na njegovoj desnoj ruci se pokretala. Bilo ju je pomalo jezivo gledati, jer se činilo da mrtvački sanduk diše. Igrač je bio čovek srednjih godina, ne tako mršav kao gradonačelnik ili njegova sestra, ali mršav. Dugačka bela kosa padala mu je niz leda. Bio je duboko preplanuo, svuda osim na vratu, gde mu je koža uvek gorela i visila u tankim naborima. Imao je brkove, toliko dugačke da su njihovi iskrzani vrhovi visili skoro do brade, lažni revolveraški brkovi, mnogi bi pomislili, ali pred Kldredom Džonasom niko nije izgovarao reč "lažni". Na sebi je imao belu svilcnu košulju, a nisko na boku visio mu je revolver sa crnom drškom. Njegove krupne, crvenilom uokvirene oči na prvi pogled su delovale tužno. Drugi, pažljiviji pogled pokazao bi da su samo vodnjikave. Sto se osećanja tiče, bile su jednako mrtve kao Rompove oči.

Okrenuo je asa karo. Nije imao gde da ga stavi.

"Pi', baksuze", reče, čudnim, piskavim glasom. Treperavim, takode, poput glasa čoveka na ivici suza. Savršeno se slagao sa njegovim vlažnim očima i crvenim kapcima. Skupio je karte na gomilu.

Pre nego što je stigao da ih promeša, vrata na spratu se otvoriše i tiho zatvoriše. Džonas odloži karte u stranu i spusti ruku na dršku revolvera.

Ali kada je prepoznao zvuk Rejnoldsovih čizama koje su odzvanjale galerijom, skloni ruku s oružja i izvadi vrećicu sa duvanom iz pojasa. Na stepeništu se prvo ukaza rub ogrtača koji je Rejnolds uvek nosio, a zatim i cela figura. Lice mu je bilo sveže umiveno, a riđa kosa mu se kovrdžala oko ušiju. Dobri stari gospodin Rejnolds bio je sujetan po pitanju svog izgleda, ali s pravom. Kita mu je bila u istraživanju više vlažnih i toplih pukotina nego što je Džonas ikada video u životu, a Džonas je bio dvostruko stariji od njega.

Sišavši niz stepenice, Rejnolds pođe duž šanka, zastavši samo da stisne Petinu pozamašnu butinu, a zatim skrenu prema stolu za kojim je sedeo Džonas, sa svojim mislima i špilom karata.

"Veče, Eldrede."

"Jutro, Klej." Džonas otvori vrećicu, uze papir i posu ga duvanom. Glas mu je drhtao, ali ne i ruke. "Oš pljugu?"

"Mog'o bih jednu."

Rejnolds izvuče stolicu, okrenu je i sede ruku skrštenih na leđima. Kada mu je Džonas dodao cigaretu, Rejnolds je prošeta duž svih prstiju, stari revolveraški trik. Veliki Lovci Mrtvačkog Kovčega bili su puni starih revolveraških trikova.

"De je Roj? Sa Njenim Sisićima?"

U Hambriju su bili malo duže od mesec dana, i Dipapi se za to vreme zagrejao za petnaestogodišnju kurvu po imenu Debora. Zbog krivonogog hoda i načina na koji je čkiljila u daljinu, Džonas je zaključio da je najobičnija seljančica koja prodaje finoču. Klej je prvi počeo devojku da zove Njeni Sisiči, ili Njeno Veličanstvo, a ponekad (kada bi se napio) i

"Rojeva kraljevska pička."

Rejnolds klimnu glvom.

"Taj je načisto odlepio zbog nje."

"Proći će ga. Ne može da nas odbaci zbog neke faćkalice sa bubuljičavim sisićima. Toliko je zatucana da ne zna da speluje reč konj. Konj bi to bolje uradio od nje. Proverio sam."

Džonas savi drugu cigaretu, zatim izvadi sumporne šibice iz vrećice i zapali je kresnuvši je o nokat na palcu. Pripalio je prvo Rejnoldsovu pa svoju.

Ispod vrata saluna provuče se mali žuti pas. Dva preostala budna gosta ćutke su ga posmatrala, pušeći. Mešanac pretrča prostoriju, omirisa skorelu bljuvotinu u uglu i poče da je liže. Pritom je zadovoljno mahao repom.

Rejnolds pokaza glavom prema opomeni da se ne huli na sreću.

"Reko bih da ovo kuče razume šta tamo piše."

"Nikako, nikako", odmahnu Džonas rukom. "Obično beslovesno pašče.

Čuo sam konja. Pre dvadeset minuta čuo sam topot kopita. Prvo u dolasku, pa u odlasku. Da to nije jedan od naših unajmljenih čuvara?"

"Tebi baš ništa ne promiče, zar ne?"

"Ne isplati se, brate. Jesam li u pravu?"

"Da. Momak koji radi za jednog od malih posednika na istočnoj strani Litice. Vido ih je kad su dojahali.Trojica. Balavci. Bebice." Rejnolds je ovo poslednje izgovorio dijalektom Severnih baronija: be-ebice. "Nema razloga za brigu."

"Neka, neka, to se još ne zna", reče Džonas i treperenje u njegovom glasu učini da to zvuči kao staračka poduka. "Mlade oči daleko vide, kažu."

"Mlade oči vide samo ono što im je pred nosom", odgovori Rejnolds.

Pseto protrča pored njih, oblizujući se. Rejnolds mu pomože da pronađe izlaz, šutom koji nije moglo da izbegne. Psić šmugnu ispod vrata, ispuštajući tužno jaik-jaik koje natera Barkija da glasno zagrokće sa svog mesta pod klupom ispred klavira. Šaka mu se otvori i ispusti kartu.

"Možda je tako, a možda i nije", reče Džonas. "U svakom slučaju, reč je o derištima iz Saveza, sinovima veleposednika iz Zelenog Negde, ako je verovati Rimeru i onoj budali što radi za njega. To znači da ćemo biti vrlo, vrlo oprezni. Hodaćemo kao po jajima. Uostalom, ovde treba da ostanemo još najmanje tri meseca! A ti žutokljunci će možda sve to vreme da se vrzmaju ovuda, brojeći ovo i ono i zapisujući sve to na papir.

Brojači trenutno nisu dobro društvo za nas, snabdevače."

"Ma daj! To što rade je izmišljen posao, mala kazna za nestašluke.

Njihove tatice..."

"Njihove tatice znaju da Farson sada čvrsto drži čitav jugozapadni obod.

Derišta su možda i sama svesna toga, da se vreme Saveza i svog onog kraljevskog smrada bliži kraju. Nikad se ne zna, Klej. S ljudima ko što su oni nikad ne znaš na koju stranu če da dipe. U krajnjem slučaju, mogu da pokušaju da otaljaju posao, tek da bi se ponovo dodvorili roditeljima.

Značemo više kad ih budemo videli, ali reći ću ti jedno: ako nekim slučajem vide nešto što ne bi trebalo, ne možemo tek tako da im prislonimo cev na glavu i ubijemo ih kao obogaljenog konja. Njihovc tatice su možda ljute na njih žive, ali mislim da bi promenili pesmu kada bi saznali da su mrtvi, takve su ti tatice. Valja nam da igramo pametno, Klej; najpametnije što umemo."

"Onda bi bilo najbolje da Dipapija izostavimo iz ovoga."

"Ne sekiraj se ti za Roja", reče Džonas svojim drhtavim glasom, baci pikavac na pod i zgnječi ga petom čizme. Zatim podižc glavu i pogleda u Rompove staklaste oči, kao da nešto računa. "Večeras, je li tako rekao tvoj drugar? Derišta su stigla večeras?"

"Ja'"

Onda cenim da će sutra otići do Ejverija." Mislio je na Herka Ejverija, šerifa Mejisa i šefa hambrijske policije, rmpaliju koji je zapravo bio labav kao točkić na konopcu za sušenje rublja.

"Bio bi red", reče Klej Rejnolds. "Da pokažu svoje papire, i slično."

"Jeste, brate, baš tako. Dobar dan, kako ste, dobar dan, milo mi je, kako ste vi."

Rejnolds oćuta. Često nije razumeo Džonasa, ali budući da je jahao s njim od svoje petnaeste, znao je daje obično bilo najbolje ne tražiti dodatno objašnjenje. U protivnom biste morali da slušate beskrajno predavanje o drugim svetovima koje je stari lešinar posetio prolazeći kroz, po njegovim rečima "posebna vrata." Po Rejnoldsovom mišljenju, u svetu je postojalo sasvim dovoljno običnih vrata da mu nikad ne bude dosadno.

"Popričaću sa Rimerom, a Rimer će popričati sa šerifom o tome gde bi mogli da odsednu", odluči Džonas. "Mislim da bi najzgodnija bila ona spavaonica na starom ranču "Bar K". Znaš na koju mislim?"

Rejnolds je znao. U baroniji kao što je Mejis nije teško upoznati se sa okolinom. "Bar K" bilo je napušteno imanje severozapadno od grada, nedaleko od onog blesavog pevajućeg kanjona. Svake jeseni su ložili vatru na ulazu u kanjon, i jednom, pre šest ili sedam godina, vetar je naglo promenio pravac i gotovo potpuno spalio "Bar K", ambare, štale i samu kuću. Poštedeo je samo baraku u kojoj su spavali radnici, i za nju su zaključili da bi bila najbolje mesto za smeštaj trojice mekušaca iz Unutrašnjih. Bila je daleko od Litice, kao i od naftnog polja.

"Dopada ti se, a?" upita Džonas, nabacivši lokalni gejački akcenat.

"Dabome da ti se dopada, što ti se ne bi dopađalo, naivčino moja. Znaš kako kažu u Kresiji? Ako planiraš da digneš srebro sa trpeze, prvo zatvori psa u ostavu."

Rejnolds klimnu glavom. Bio je to dobar savet.

"A oni kamioni? One, kako ih ti zoveš, cisterne?"

"Dobro im je tamo ’de su", reče Džonas. "Trenutno ionako ne možemo da ih premestimo a da ne privučemo pogrešnu vrstu pažnje, zar ne? Ti i Roj ćete otići tamo i pokrićete ih granjem. Sto deblji i gušći sloj, to bolje.

Uradićete to prekosutra."

"A ’de ćeš ti da budeš dok se mi budemo znojili na Citgu?"

"Preko dana? Pripremaću se za večeru u gradonačelnikovoj kući, tikvane, za večeru koju će Torin prirediti da predstavi svoje goste iz Velikog Sveta gejačkoj zajednici iz manjeg." Džonas poče da savija još jednu cigaretu.

Pritom je više gledao u Rompa nego u svoje ruke, ali nije prosuo ni trunku duvana. "Kupanje, brijanje, potkresivanje ovih umršenih staračkih uvojaka... mogao bih čak i da navoštim brkove, a Klej? Sta ti misliš?"

"Samo nemoj da se pretrgneš, Eldrede."

Džonas se nasmeja, zvukom dovoljno prodornim da Barki zagunđa u snu, a Peti se nespokojno promeškolji na svom ležaju od šanka.

"Znači, Roj i ja nismo pozvani na tu otmenu večeru?"

"Ne brini, bićete pozvani, o još kako, i to s najvećim počastima", reče Džonas, i pruži Rejnoldsu smotanu cigaretu. Zatim poče da savija jednu za sebe. "Preneću im vaša izvinjenja. Dostojno ću vas zastupati, momci, računajte na mene. Odrasli ljudi će se rasplakati."

"Dok mi budemo provodili dan u smradu i prašini, pokrivajući one grdosije. Baš ti hvala, Džonase."

"Postaviću i neka pitanja", zamišljeno reče Džonas. "Muvaću se medu svetom... onako upicanjen i mirišljav... i postavljaću pitanjca. Znam ljude u našoj branši koji najradije biraju nekog debelog i veselog druškana kada žele da saznaju više o nekom traču, obično krčmara ili barmena, katkad konjušara, ili jednog od onih bucmastih tipova koji se redovno muvaju oko zatvora i sudnica, palčeva zataknutih za džepove prsluka, dok ja, Klej, smatram da je za to najbolje žensko, i to što mršavije to bolje, ono kome više štrči nos nego sise. Pritom tražim takvu koja ne maže usta, a kosu drži strogo skupljenu na potiljku."

"Imaš li več neku na umu?"

„Ja'. Zove se Kordelija Delgado."

"Delgado?"

"Ime ti je poznato, biće zato što ceo grad njim ispira usta. Suzan Delgado, naša poštovana buduća gradonačelnikova devojčura. Kordelija joj je tetka.

Postoji jedna činjenica o ljudskoj prirodi koju sam otkrio: ljudi se radije obraćaju takvima kao što je ona, koja je sklona da ih iskoristi, nego lokalnim dobričinama koji plaćaju piće. A ta žena još kako koristi sve oko sebe. Ima da joj se prišunjam i sednem do nje za večerom, i da joj udelim neki kompliment, na primer za parfem koji čisto sumnjam da će nositi, i brinuću se da joj vinska čaša bude stalno puna. Pa, kako ti se čini moj plan?"

"Plan za šta? Voleo bih da znam za šta."

"Za igru Zamkova koju ćemo možda morati da igramo", odgovori Džonas, i iz glasa mu odjednom nestade sva vedrina. "Treba da poverujemo da su oni dečaci poslati ovamo uglavnom po kazni nego zbog nekog konkretnog posla. Zvuči sasvim prihvatljivo. U svoje vreme sam se nagledao prevara, i sve su zvučale veoma prihvatljivo. Lično, svaki dan verujem u to sve do tri ujutro, a onda počne da me gricka sumnja. I znaš šta, Klej?"

Rejnolds odmahnu glavom.

"Ispravno je što sumnjam. Baš kao što je bilo ispravno da odem sa Rimerom do matorog Torina i ubedim ga da će Farsonovo staklo biti bezbednije kod one veštice, bar zasad. Ona će ga čuvati tamo gde je revolveraši ne bi mogli naći, a kamoli neki radoznali balavac koji još nije ni skinuo mrak. Čudna su ovo vremena. Sprema se oluja. A kada znaš da se diže vetar, najbolje je da se obezbediš da ti nešto ne odnese."

Džonas pogleda u cigaretu koju je napravio. Igrao se s njom, obrćući je oko prstiju, kao Rejnolds maločas. Odgurnu kosu i zadenu cigaretu za uvo.

"Neću više da pušim", reče, pa ustade i protegnu se. Leđa mu tiho zakrckaše. "Lud sam što pušim u ovo doba. Previše cigareta mogu da razbiju san starcu kao što sam ja."

S tim rečima zaputi se ka stepenicama, stegnuvši usput Petinu golu butinu kao što je to Rejnold učinio u dolasku. U podnožju stepeništa se osvrnu.

"Ne želim da ih ubijem. Situacija je i bez toga previše osetljiva. Siguran sam da ću kod njih nanjušiti nešto pogrešno, ali neću ni prstom da mrdnem, ne, ni jednim jedinim prstom. Ali... voleo bih da im stavim do znanja gde im je mesto u širem poretku stvari."

"Da ih očepiš po prstima." Džonas se razvedri.

"Jeste, gospodine moj i partneru, možda ću baš to da im uradim, da ih očepim po prstima. Nateraću ih da dvaput razmisle pre nego što se uhvate u koštac sa Lovcima Mrtvačkog Kovčega, kasnije, kad bude važno.

Nateraću ih da nas zaobiđu u širokom krugu kad im se nademo na putu.

Da, da, gospodine, o tome valja razmisliti. Još kako."

Džonas pođe uz stepenice, tiho se kikoćući. Vidno je hramao, u kasne noćne sate stanje se pogoršavalo. Bila je to noga koju bi Rolandov učitelj, Kort, verovatno prepoznao, budući da je bio svedok udarca koji ju je obogaljio. Kortov otac je bio taj koji ga je udario, štapom od gvozdenog drveta, slomivši Elderdu Džonasu nogu u dvorištu iza Velike dvorane u Gileadu pre nego što je oduzeo dečakovo oružje i poslao ga na zapad, nenaoružanog, u izgnanstvo.

Kasnije je muškarac u kog je izrastao taj dečak nabavio sebi pištolj, naravno; sa izgnanicima je to uvek slučaj, ako se dovoljno potrude.

Pritom bi činjenica da takvi pištolji nikada ne mogu da budu isti kao oni veliki sa drškama od sandalovine mogla da nastavi da ih proganja do kraja života, ali oni kojima je bilo potrebno oružje mogli su da ga pronađu, čak i u ovom svetu.

Rejnolds ga je ispratio pogledom, a onda sede za sto Koral Torin, promeša karte i nastavi igru koju Džonas ostavi nedovršenu.

Napolju je počelo da izlazi sunce.

Poglavlje 5.
Dobrodošli u varoš

1.

Dve noći nakon dolaska u baroniju Mejis, Roland, Katbert i Alejn projahaše ispod ciglenog svoda na kojem je pisalo: UĐITE U MIRU. Iz prolaza se izlazilo na kaldrmom popločano dvorište, osvetljeno bakljama.

Smola kojom su bile natopljene bila je nekako udešena da baklje gore različitim bojama: zelenom, narandžasto irvenom i pucketavom ružičastom koja je Rolanda podsetila na vatromet. Čuli su se zvuci gitare, žamor glasova, ženski smeh. Vazduh jc mirisao na ono što će ga ubuduće uvek podsećati na Mejis: morsku so, naftu i borove.

"Ne znam hoću li biti u stanju", promrmlja Alejn. Bio je to krupan dečak sa busenom neuredne plave kose koja mu je virila ispod kaubojskog šešira. Bio je umiven i doteran, sva trojica su bili, ali je Alejn, koji nikada nije bio naročito snalažljiv u društvu, izgledao prestravljeno. Katbert se držao nešto bolje, ali je Roland znao da je prividna ležernost na licu njegovog prijatelja bila samo maska. Bio je svestan da će najverovatnije morati sam da vodi igru.

"Bićeš dobro", reče on Alejnu. "Treba samo..."

"Meni baš dobro izgleda", primeti Katbert uz nervozan osmeh dok su jahali preko dvorišta. U pozadini se nalazila gradonačelnikova kuća, razmetljiva, višekrilna hacijenda od ćerpića iz čijeg se svakog prozora prosipala svetlost i smeh. "Beo ko čaršav i ružan ko..."

"Umukni", preseče ga Roland, i šeretski osmch smesta nestade sa Katbertovog lica. Roland sačeka da se uveri u to, i ponovo se okrenu Alejnu. "Samo ne pij ništa što sadrži alkohol. Znaš šta treba da kažeš u toj situaciji. Pritom ne zaboravi ostatak naše priče. Smej se. Budi prijatan.

Nastoj da budeš što uglađeniji. Seti se kako se šerif polomio da nam ukaže dobrodošlicu."

Alejn klimnu glavom, delujući malo samopouzdanije.

"Što se tiče uglađenosti", poče Katbert, "ovde je ni sami nemaju previše, tako da bi trebalo da budemo korak ispred njih u tome."

Roland klimnu glavom, a onda mu pogled pade na ptičju lobanju koja se opet našla na jabuci Katbertovog sedla.

"Sklanjaj to, bre!"

Sa izrazom krivca, Katbert žurno ćušnu "stražara" u bisage. Dva muškarca u belim košuljama, belim pantalonama i sandalama koračala su prema njima uz povremeni naklon, klanjajući se i osmehujući.

"Sad samo mirno", tiho procedi Roland. "Obojica. Ne zaboravite zašto ste ovde. I ne zaboravite lica svojih očeva." Pljesnu Alejna, koji je i dalje delovao neodlučno, po ramenu i okrenu se konjušarima. "Dobro veče, gospodo", reče. "Dugo mi poživeli na zemlji."

Obojica se iskeziše, sevnuvši zubima pod neobičnom svetlošću baklji.

Stariji se pokloni.

"I vi nama, mladi gospodari. Dobrodošli u gradonačelnikovu kuću."

2.

Šerif ih je prethodnog dana dočekao jednako srdačno kao gradonačelnikova posluga.

Do sada su ih svi srdačno dočekali, čak i prevoznici s kojima su se mimoišli na putu za grad, ali je to Rolanda samo podstaklo da otvori četvore oči. Rekao je sebi da je verovatno u zabludi, naravno da je lokalno stanovništvo bilo druželjubivo i od pomoći, zato su i poslati baš ovde, jer je Mejis ujedno zabačen i odan Savezu, i verovatno je bilo glupo, ali je odlučio da ne bi bilo na odmet da bude na oprezu. Da bude malčice nepoverljiv. Uostalom, njih trojica su bili tek malo stariji od dece, i ako ovde upadnu u nevolju, to će biti samo zato što su stvari prihvatali zdravo za gotovo.

Serifova kancelarija, ujedno i baronijski zatvor, nalazila se u ulici Hil, koja je gledala na zaliv. Roland je pretpostavljao da su se malo gde mamurni lokalni pijanci i siledžije budili sa tako lepim pogledom: prema jugu su se videla raznobojna skloništa za čamce, a direktno ispod dokovi, sa dečacima i starcima koji pecaju, dok žene krpe mreže i jedra; iza njih, hambrijska mala flota koja se ljuljuška na svetlucavoj plavoj vodi zaliva, bacajući mreže ujutru i izvlačeći ih popodne.

Većina kuća u glavnoj ulici bila je od ćerpića, ali ovde gore, iznad poslovnog dela Hambrija, zgrade su bile niske i napravljene od cigle kao u uličicama u Staroj četvrti Gileada. Dobro očuvane, takođe, sa kapijama od kovanog gvožđa i stazama u senci drveća. Krovovi su bili od narandžastog crepa, a kapci zatvoreni pred letnjim suncem. Bilo je teško poverovati, jašući ovom ulicom dok su kopita njihovih konja odzvanjala na pometenoj kaldrmi, da severozapadni deo Saveza, drevna zemlja Eld, Arturovo kraljevstvo, gori i samo što nije pao.

Zatvor je bio samo malo veća verzija pošte i katastra, i manja verzija gradske većnice, ako se izuzmu, naravno, rešetke na prozorima koji su gledali na malu luku.

Šerif Herk Ejveri bio je trbonja u službenim pantalonama i košulji svetlosmeđe boje. Verovatno ih je posmatrao kako dolaze kroz špijunku na sredini gvoždem okovanih ulaznih vrata zatvora, jer su se vrata otvorila pred Rolandom baš u trenutku kada je posegnuo za zvoncem.

Šerif Ejveri se pojavio na pragu, sa stomačinom koja je išla pred njim kao sudski službenik pred sudijom kada ulaze u sudnicu. Ruke su mu bile raširene u najsrdačnijem mogućem pozdravu.

Duboko im se poklonio (Katbert je kasnije priznao kako se u jednom trenutku uplašio da bi mogao da izgubi ravnotežu i otkotrlja se niz stepenice sve do luke) i poželeo im dobrodošlicu, lupkajući se prstima po dnu grla kao ludak. Njegov osmeh bio jc toliko širok da se činilo da će mu se glava raspoloviti. Tri pomoćnika, koji su uprkos uniformama upadljivo ličili na farmere, gurala su se na vratima iza Ejverija i blenula u pridošlice. Jeste, blenuli su; jednostavno nije postojala druga reč za tu vrstu krajnje nesvesnog i otvoreno radoznalog pogleda.

Ejveri se rukovao sa svakim dečakom ponaosob, nastavljajući da se klanja, i ništa što bi Roland rekao nije moglo da ga zaustavi u tome. Kada je konačno prestao, pozvao ih je unutra. U kancelariji je bilo blaženo sveže posle nemilosrdnog letnjeg sunca. Bila je to, naravno, prednost zgrada od cigala. Prostorija je pored toga bila i prostrana, i čistija od svih šerifskih kancelarija u kojima je Roland do tada bio... a u poslcdnje tri godine obišao ih je pet ili šest, prateći oca na nekoliko kraćih putovanja i u jednoj dužoj patroli.

U sredini se nalazio pisaći sto sa poklopcem, desno od vrata oglasna tabla (a na njoj okačeni široki listovi one vrste hartije na kojoj se više puta pisalo i brisalo; papir je bio retka roba u Srednjem Svetu), i, u najdaljem uglu, dve puške u zakatančenim soškama. Bile su to prastare kremenjače, za koje je Roland sumnjao da se još mogla naći municija. Pitao se da li bi uopšte opalile. Levo od soški bila su otvorena vrata koja su vodila u sam zatvor, tri ćelije s jedne strane kratkog hodnika, iz kojeg se širio jak miris sapuna od ceđi.

Očistili su ih za naš dolazak, zaključi Roland. Bilo mu je zabavno, dirljivo i pomalo neprijatno. Očistili su ih kao da smo odred konjice Unutrašnjih baronija, profesionalni vojnici koji bi mogli da izvrše zvaničnu inspekciju, a ne tri momčića koji odrađuju svoju kaznu.

No, da li je takva usplahirena briga njihovih domaćina zaista bila tako neobična? Njih trojica su ipak bili iz Novog Kanaana, i življu ovog zabačenog kutka sveta verovatno su izgledali kao neka vrsta kraljevića u poseti.

Šerif Ejveri im je predstavio svoje pomoćnike. Roland se rukovao sa svom trojicom, ne trudeći se da im zapamti imena. Katbert je bio zadužen za imena, i retko se dešavalo da mu neko promakne. Treći pomoćnik, ćelavac sa monoklom na uzici oko vrata, doslovno je pao na kolena pred njima.

"Šta radiš to, idiote!" jeknuo je Ejveri, pre nego što ga je dograbio za potiljak i povukao na noge. "Pomisliće da si neka gejačina. Eto, sad im je neprijatno, vidiš?"

"U redu je", rekao je Roland (mada mu je zaista bilo veoma neprijatno, iako se trudio da to ne pokaže). "Nismo mi ništa posebno, znate..."

"Ništa posebno!" ponovio je Ejveri, smejući se. Roland je primetio da mu se stomak ne trese onoliko koliko se moglo očekivati; bio je tvrđi nego što je izgledao. Isto je moglo da važi i za njegovog vlasnika. "Ništa posebno, veli on! Pet stotina milja ili više prevalili su da bi došli ovamo iz Unutrašnjeg sveta, naši prvi zvanični posetioci iz Saveza otkako je pre četiri godine onaj revolveraš projahao Velikim drumom, i on kaže da nisu ništa posebno! Da li biste izvoleli da sednete, momci? Imam grafa, koji vam ne bi prijao ovako rano - a verovatno uopšte ne bi, s obzirom na vaše godine (oprostite što tako drsko iznosim očiglednu činjenicu da ste mladi, jer mladost nije nešto čega se treba stideti, naravno, svi smo nekada bili mladi), a imam i ledenog belog čaja, koji vam od srca preporučujem.

Sprema ga Dejvova žena, a ona je majstor kad je u pitanju sve što se pije."

Roland je pogledao u Katberta i Alejna, i ovi su klimnuli glavama i iskezili se (istovremeno nastojeći da ostanu ozbiljni), a zatim se ponovo okrenuo šerifu Ejveriju. Beli čaj je savršen da nam spere prašinu u grlu, rekao mu je.

Jedan od pomoćnika otišao je da ga donese. Odnekud su se stvorile stolice, poređane u nizu s jedne strane šerifovog radnog stola, i posao zbog kojeg su došli mogao je da počne.

"Vi, dabome, znate ko ste i odakle dolazite, a znadem i ja", reče šerif Ejveri, spustivši se na svoju stolicu (koja je tužno zastenjala pod njim, ali je izdržala). "U vašim glasovima čujem Unutrašnji svet, ali što je još važnije, vidim ga na vašim licima.

"Ah mi ovde u Hambriju, učmali i ruralni kakvi jesmo, volimo da se držimo starih običaja; dabome, nastojimo da ostanemo na ispravnom putu i da pamtimo lica naših očeva. Stoga, iako ne bih dugo da vas zadržavam od posla, molim vas da mi ne zamerite na drskosti i da mi pokažete neki papir ili putni dokument, ako tako nešto slučajno imate kod sebe."

"Slučajno" su sa sobom poneli sve svoje papire i putne dokumente, jer je Roland bio siguran da će šerif Ejveri zatražiti da ih vidi. Prilično sporo ih je pregledao za nekog ko je obećao da ih neće zadržavati, listajući uredno složene stranice (procenat lana u njihovoj teksturi bio je toliko visok da su dokumenta više podsećala na platno nego na papir) jednim zdepastim prstom, pomerajući usne. Prst mu se sa vremena na vreme vraćao na redove koje bi čitao iznova. Njegova dva pomoćnika stajala su iza njega, radoznalo mu vireći preko ramena. Roland se zapita da li ijedan od njih ume da čita.

Vilijam Dirborn. Sin goniča.
Ričard Stokvort. Sin rančera.
Artur Hit. Sin uzgajivača stoke.

Identifikaciona dokumenta potpisali su svedoci, Džejms Rid (od Hemfila) u slučaju Dirborna, Pit Rejvenhed (od Peniltona) u slučaju Stokvorta i Lukas Rivers (od Gileada) u slučaju Hita. Sve je bilo u savršenom redu, a opisi su se potpuno poklapali. Vratili su im papire uz silno zahvaljivanje.

Roland zatim pruži Ejveriju pismo koje je s naročitom pažnjom izvadio iz novčanika. Ejveri ga je tretirao na isti način kao i prethodne, iskolačivši oči pri pogledu na pečat u dnu.

"Tako mi svega, momci! Ovo je napis o revolveraš!"

"Naravno da jeste", složi se Katbert pomalo začuđenim glasom. Roland ga ritnu u članak, jako, ne skidajući učtiv pogled sa Ejverijevog lica.

Pismo iznad pečata bilo je od izvesnog Stivena Dišejna od Gileada, revolveraša (što je značilo da je i vitez, i plemić, i mirotvorac i baron... pri čemu poslednja titula u savremeno doba nije više imala gotovo nikakvo značenje, uprkos svim bulažnjenjima Džona Farsona), dvadeset devete generacije posle Artura od Elda,doduše nešto daljegporekla (drugim rečima, dalekog potomka jedne od Arturovih brojnih naložnica).

Gradonačelniku Hartvelu Torinu, kancelaru Kimbi Rimeru i šerifii Herkimeru Ejveriju pismo je slalo pozdrave i preporučivalo na staranje tri mladića koji im ga budu doneli, gospodu Dirborna, Stokvorta i Hita.

Pomenute je poslao Savez, po specijalnom zadatku, kao brojače svih materijalnih dobara koja bi mogla da posluže Savezu u vreme nedaća (reč rat je izostavljena iz dokumenta, ali je isijavala između redova). Stiven Dešan, u ime Saveza svih baronija, poziva gospodu Torina, Rimera i Ejverija da zvaničnim brojačima Saveza obezbede pomoć svake vrste, a ove poslednje da budu posebno pažljivi u brojanju stoke, svih životnih namirnica i svih oblika transportnih sredstava. Dirborn, Stokvort i Hit će u Mejisu provesti najmanje tri meseca, pisao je Dišejn, a možda i godinu dana. Dokument se završavao pozivom jednom ili svim gorepomenutim zvaničnicima da im "pišu o ponašanju ovih mladića i o svim detaljima za koje budete procenili da bi mogli da nas zanimaju." Molio je, takođe:

"I ne budite škrti na rečima po tom pitanju, ako nas cenite."

Drugim rečima, javite nam kako se ponašaju. Javite nam da li su naučili svoju lekciju.

Pomoćnik sa monoklom se vratio u trenutku kada je glavni šerif proučavao taj dokument. Nosio je poslužavnik sa četiri čaše ledenog belog čaja i spustio ga na sto poklonivši se kao batler. Roland se učtivo zahvalio i razdelio čaše. Poslednju je uzeo za sebe, podigao je do usana i osetio na sebi Alejnov pogled. Plave oči su mu sijale na širokom licu. Alejn je blago zatresao svoju čašu, dovoljno da zazveckaju kockice leda, i Roland je odgovorio jedva primetnim klimoglavom. Očekivao je hladan čaj iz krčaga ohlađenog u obližnjem podrumu, ali u ovom su plivale pravi pravcati komadići leda. Led usred leta. Zanimljivo.

Kao što im je bilo obećano, čaj je bio izvrstan.

Ejveri je završio čitanje pisma i vratio ga Rolandu kao da je sveta relikvija.

"Čuvajte ovo na sigurnom, Vile Dirborne, na sigurnom, čuješ li!"

"Hoću,gospodine." Gurnuo je pismo i svoja dokumenta nazad u svoju torbicu. Njegovi prijatelji "Ričard" i "Artur" učinili su isto.

"Izvrstan beli čaj, gospodine", rekao je Alejn. "Nikad nisam pio bolji."

"Ja'", složio se Ejveri, pijuckajući iz svoje čaše. "Med je sastojak koji ga čini tako ukusnim, a, Dejve?"

Pomoćnik sa monoklom se osmehnuo sa svog mesta pored oglasne table.

"Verovatno, ali Džudi ne voli da priča o tome. Recept je dobila od svoje majke."

"Dabome, ne smemo da zaboravimo ni lica svojih majki."

Šerif Ejveri je na trenutak izgledao razneženo, ali Rolandu pade na pamet da je majčino lice bilo poslednja stvar o kojoj je delija u tom trenutku razmišljao. Šerif je tada pogledao u Alejna, i sentiment je zamenila iznenađujuća pronicljivost.

"Čudite se zbog leda, gospodaru Stokvort?"

Alejn zamuca:

"Pa..."

"Niste očekivali takvu raskoš u zabiti kao što je Hambri, garantujem", rekao je Ejveri, i iako mu je glas bio prevashodno šaljiv, Rolandu se činilo da se ispod krije nešto drugo.

Ne sviđamo mu se. Ne sviđaju mu se naši "gradskim maniri." Nc poznaje nas dovoljno dugo da bi mogao da nas oceni kakvi smo, ali mu se svejedno ne sviđamo. Smatra nas uobraženim derištima, koja njega i sve ostale smatraju najobičnijim seljačinama.

"Ne samo u Hambriju", tiho je odgovorio Alejn. "Led je u današnje vreme svugde retkost, šerife Ejveri. Kad sam bio mali, vidao sam ga samo na rođendanskim zabavama, i tome slično."

"I uvek ga je bilo na Dan svetlosti", pridodao je Katbert. Zvučao je sasvim ne-katbertovski tiho. "Pored vatrometa, bila je to stvar zbog koje smo ga najviše voleli."

"Ma šta kažete, ma šta kažete", rekao je šerif Ejveri, zadivljenim, čudima-nikad-kraja tonom. Ejveriju se možda nije sviđao način na koji su dojahali, to što je s njima morao da provede ono što je verovatno nazvao "polovinom prokletog jutra". Nije mu se sviđala njihova odeća, njihovi otmeni identifikacioni papiri, njihov akcenat i njihova mladost.

Ponajmanje njihova mladost. Roland je to mogao da razume, ali se pitao da li je to sve. Da li je tu možda bila reč još o nečemu, i šta je to moglo da bude?

"U Gradskoj većnici imamo frižider i šporet na gas", objasnio je Ejveri.

"Oba rade. Tamo kod Citga, to je naftno polje istočno od grada, postoji veliko izvorište zemaljskog gasa. Verujem da ste u dolasku prošli pored njega."

Dečaci su potvrdili.

"Šporet je u današnje vreme retkost, istorijska lekcija za školarce, ali frižider je dobrodošla stvarčica." Ejveri je podigao čašu i zagledao se u nju. "Naročito leti."

Otpio je malo ledenog čaja, coknuo usnama i osmehnuo se Alejnu.

"Vidite? Nikakva tajna."

"Čudi me da niste pronašli način da iskoristite naftu", rekao je Roland.

"Nemate nijedan generator u gradu, šerife?"

"Imamo, čet'ri ili pet", rekao je Ejveri. "Najveći je na ranču ,Roking B', Frensisa Lengila, i sećam se kad ga je jednom palio. Marke HONDA. Je li vam poznato to ime, momci? HONDA?"

"Video sam je jednom ili dvaput", rekao je Roland, "na starim moto-ciklima."

"Jelte? U svakom slučaju, nijedan od generatora neće da radi na naftu sa Citga. Pregusta je. Sadrži previše katrana, valjda. A ovde nemamo rafinerija."

"Shvatam", rekao je Alejn. "U svakom slučaju, led je leti prava poslastica.

Kako god dospe u čašu." Pustio je da mu jedna kockica klizne u usta i skrckao je zubima.

Ejveri je još trenutak zadržao pogled na njemu, kao da želi da se uveri da je razgovor na tu temu završen, pa se okrenuo Rolandu. Na njegovom zadriglom licu ponovo je sijao širok, namešten osmeh.

"Gradonačelnik Torin me je zamolio da vam prenesem njegove najlepše pozdrave, kao i žaljenje što danas nije mogao da bude ovde, naš gospodin gradonačelnik je veoma zauzet čovek, znate, veoma zauzet. Ali sutra uveče prireduje večeru u svojoj kući, u sedam sati za većinu gostiju, a za vas, momci, u osam... pretpostavljam da bi stavio akcenat na vaš dolazak, da mu doda malo dramatičnosti. Nema potrebe da vam to pričam, sigurno ste posetili više takvih zabava nego što sam ja imao toplih večera, da bi bilo najbolje da budete tačni."

"Je li potrebna svečana garderoba?" nespokojno je upitao Katbert. "Zato što dolazimo izdaleka, skoro četristo točkova odavde, i nijedan od nas nije poneo formalnu odeću i ešarpe."

Ejveri se zakikotao, ovoga puta iskrenije, zaključio je Roland, možda zato što je ocenio da je "Artur" ispoljio nedostatak prefinjenosti i nesigurnost.

"Ne, mladi gospodaru, Torin razume da ste došli poslom, i da ćete raditi pored goniča! Znaju oni da im sledećeg dana nećete pomoći kad budu bacali mreže u zaliv!"

Stojeći u svom uglu, Dejv, pomoćnik sa monoklom, iznenada je zagakao od smeha. Roland je pomislio da je verovatno reč o šali koju su mogli da razumeju samo domaći.

"Obucite najbolje što imate, i biće dobro. Tamo niko neće nositi ešarpu, u Hambriju nema tih stvari." Roland je ponovo zapazio njegovo neprestano i olako unižavanje sopstvene varoši i baronije... kao i prezir prema došljacima koji se krio iza toga.

"U svakom slučaju, mislim da ćete sutra uveče više raditi no što ćete se zabavljati. Hart je pozvao sve velike rančere, prevoznike i stočare iz ovog dela baronije... jes' da ih nema puno, shvatate, pošto je Mejis zapadno od Litice maltene pustinja. AT će svi oni čije ste useve i pokretnu imovinu došli da prebrojite biti tamo, i mislim da ćete videti da su svi odani Savezu, i spremni i voljni da mu pomognu. Doći će Frensis Lengil sa ranča ,Roking B’... Džon Krojdon sa ranča ,Piano’.. Henri Vertner, baronijski prevoznik i samostalni uzgajivač konja... Haš Renfru, vlasnik

,Lenje Suzan’, najveće ergele u Mejisu (mada ne po standardima na koje cenim da ste navikli)... i mnogi drugi. Rimer će vas predstaviti, i odmah vas uputiti u posao."

Ronald je klimnuo glavom i okrenuo se Katbertu.

"Sutra uveče moraš da daš sve od sebe."

Katbert je klimnuo glavom.

"Ne plaši se, Vile, sve ću ih zapamtiti."

Ejveri je srknuo još čaja, piljeći u njih iznad čaše sa mangupskim izrazom lica, toliko lažnim da je Rolandu bilo neprijatno.

"Većina njih ima ćerke za udaju koje će povesti sa sobom. Zato, momci, dobro otvorite oči."

Roland je zaključio da mu je dosta čaja i licemcrja za jedno jutro. Iskapio je svoju čašu, osmehnuo se (nadajući se da deluje iskrcnije od Ejverija, koji je zurio u njega) i ustao. Katbert i Alejn su učinili isto.

"Hvala za osveženje i dobrodošlicu", rekao jc Roland. "Molim vas prenesite naše pozdrave gradonačelnikuTorinu,zahvalite mu na ljubaznosti i kažite mu da ćemo se videti sutra, tačno u osam."

"Hoću, dabome."

Roland se zatim okrenuo Dejvu. Jadnik je bio toliko iznenađen što mu se opet posvećuje pažnja da se nekontrolisano trgnuo, udarivši glavom u oglasnu tablu.

"A vas molim da zahvalite svojoj ženi za čaj. Bio je odličan."

"Hoću, i blagodarim."

Izašli su napolje, pred šerifom Ejverijem koji ih je gonio kao podgojeni ovčarski pas.

"Što se tiče vašeg smeštaja..." počeo je kada su sišli niz stepenice i nastavili stazom. Čim su izbili na sunce, počeo je da se znoji.

"Ah da, to sam zaboravio da vas pitam", rekao je Roland, udarivši se dlanom o čelo. "Ulogorili smo se na onoj dugačkoj travnatoj kosini gde ima puno konja, siguran sam za znate na šta mislim..."

"Ja, na litici."

"...ali bez dozvole, jer nismo znali koga da pitamo."

"To je zemlja Džona Krojdona, i siguran sam da vam ne bi branio, ali smo imali nešto bolje u vidu. Severozapadno odavde leži jedno imanje, ,Bar K’. Nekada je pripadalo porodici Garber, ali su ga se posle požara odrekli i preselili se. Sada pripada Jahačkom udruženju, to je mala grupa lokalnih farmera i rančera. Razgovarao sam sa Frensisom Lengilom o vama, momci, on je trenutno predsednik udruženja, i rekao je: ,Ma da, smestićemo ih na starom imanju Garberovih, šta fali?"'

"Šta fali?" promrsio je Katbert. Roland ga je prostrelio pogledom, ali je Katbert gledao u luku, gde su ribarski čamci klizili tamo-amo kao vodene bube.

"Jes', to sam i ja reko, ,Šta fali'. Kuća je izgorela do temelja, ali radnička baraka još stoji, kao i štala i letnja kuhinja. Po nalogu gradonačelnika Torina, bio sam toliko slobodan da vam napunim ostavu hranom i dao da se baraka očisti i malo dovede u red. Možda ćete ponekad ugledati neku bubicu, ali ništa što ujeda ili bode... i nema zmija, osim ako se neka nije sakrila ispod poda, a ako ih nađete tamo, moj vam je savet da ih ne dirate.

U redu, momci? Ne dirajte ih!"

"Nećemo ih dirati, ostavićemo ih tamo ispod poda, gde su srećne", složio se Katbert, ne odvajajući pogled od luke, ruku skrštenih na grudima.

Ejveri mu je uputio kratak, nesiguran pogled, s osmehom koji je pomalo podrhtavao u uglovima usana. Zatim se ponovo okrenuo prema Rolandu, i široko se iskezio.

"Nema rupa na krovu, momče, i u slučaju kiše ostaćete suvi. Šta mislite o tome? Zvuči li vam dobro?"

"Bolje nego što zaslužujemo. Mislim da ste bili vrlo preduzimljivi, a gradonačelnik Torin više nego ljubazan." Zaista je tako mislio. Pitao se otkud tolika ljubaznost. "Cenimo njegovu usrdnost. Zar ne, momci?"

Katbert i Alejn su se spremno saglasili.

"I sa blagodarnošću je prihvatamo."

Ejveri je klimnuo glavom.

"Preneću mu to. Srećan put, momci."

Stigli su do grede za koju su im bili vezani konji. Ejveri se još jednom rukovao sa svima, ovoga puta dobro osmotrivši njihove konje.

"Do sutra, onda, mlada gospodo?"

"Do sutra uveče", složi se Roland.

"Cenite da ćete umeti sami da pronađete ,Bar K'?"

Rolandu je ponovo upao u oči njegov prećutni prezir i nesvesna snishodljivost. Ali to je možda bilo dobro. Ako šerif misli da su glupi, to bi moglo nekako da im posluži.

"Naći ćemo ga", rekao je Katbert, i uzjahao. Ejveri je sumnjičavo pogledao u ptičju lobanju na jabuci Katbertovog sedla. Ovaj je to primetio, ali je po prvi put uspeo da zadrži jezik za zubima. Roland je bio istovremeno iznenađen i zadovoljan ovom neočekivanom uzdržanošću.

"Zdravi bili, šerife."

"I vi, momci."

Ostao je da stoji pored grede, krupan čovek u svetlosmeđoj košulji sa krugovima od znoja ispod pazuha i crnim čizmama, suviše sjajnim za nogc šerifa koji savesno obavlja svoj posao. A gde je konj koji bi ga po ceo dan nosio? pomislio je Roland. Voleo bih da vidim to kljuse.

Ejveri im je mahao dok su se udaljavali Pomoćnici su sišli na stazu, s Dejvom na čelu. I oni su mahali.

3.

Onog trenutka kada su derišta iz Saveza uzjahala skupe konje svojih očeva i zamakla za prvi ugao, u ulicu koja je vodila nizbrdo prema Glavnoj ulici, šerif i njegovi pomoćnici prestadoše da mašu. Ejveri se okrenu prema Dejvu Holisu, čiji je izraz lica zblanutog strahopoštovanja smenio za nijansu inteligentniji.

"Šta misliš, Dejve?"

Dejv prinese monokl ustima i poče nervozno da gricka mesingani okvir.

Bila je to navika od koje je šerif Ejveri odavno prestao da pokušava da ga odvikne. Čak je i Džudi, Dejvova žena, odustala od toga, a Džudi Holis, devojačko prezime Vertner, bila je nezaustavljiva kada se radilo o sprovođenju sopstvenih zamisli.

"Meki", uzvrati Dejv. "Meki k,o jaja tek ispala iz kokošjeg dupeta."

"Mož biti", reče Ejveri, zavukavši palčeve u pojas i ljuljajući se napred nazad, " a onaj štoje najviše pričao, onaj s ravnim šeširom, on ne misli za sebe da je mek."

"Nebitno je šta on misli", promrsi Dejv, grickajući monokl. "Sada je u Hambriju. Moglo bi mu se desiti da uzmora da misli ko mi."

Pomoćnik iza njega se nasmeja. Čak se i Ejveri iskezi. Ostaviće bogate dečake na miru ako bogati dečaci ostave njih, takvo je bilo naredenje, direktno iz gradonačelnikove kuće, ali je Ejveri morao da prizna da mu ne bi smetalo da malo pometu prašinu s njima. Sa uživanjem bi smestio čizmu u jajca onog s idiotskom ptičjom lobanjom na sedlu, zato što mu se podsmevao, jeste, misleći pritom kako je Herk Ejveri suviše zatucan da bi to primetio, ali bi sa ponajvećim uživanjem izbrisao onaj hladni pogled dečaka sa ravnim svešteničkim šeširom, i gledao kako smenjuje izraz vrućeg straha kad gospodičić Vil Dirborn od Hemfila shvati da je Novi Kanaan daleko i da njegov bogati tatica ne može da mu pomogne.

"Ja'", reče, pljesnuvši Dejva po ramenu. "Moglo bi mu se desiti."

Osmehnuo se, osmehom koji nijednom nije pokazao brojačima iz Saveza.

"Svoj trojici."

4.

Tri dečaka jahala su jedan iza drugog sve dok nisu prošli pored

"Putnikovog predaha" (mlad i očigledno retardiran čovek crne kovrdžave kose prestao je da riba stepenište od cigle i mahnuo im; uzvratili su mu).

Potom se raširiše na drumu i pojahaše jedan do drugog, s Rolandom u sredini.

"Šta mislite o našem novom prijatelju, šerifu?" upita Roland.

"Ja nemam mišljenje", vedro uzvrati Katbert. "Ama baš nikakvo.

Mišljenje je politika, a politika je zlo zbog kog su mnogi ljudi obešeni dok su još bili mladi i lepi." Nagnu se napred i kucnu po ptičjoj lobanji. "Naš izviđač nije mnogo mario za njega. Zao mi je što moram da kažem da naš verni izviđač šerifa Ejverija smatra debelom vrećom govana bez ijedne valjane kosti u telu."

Roland se okrenu ka Alejnu.

"A vi, mladi gospodaru Stokvorte?"

Alejn je po običaju nekoliko trenutaka razmišljao, grickajući struk trave koji je ubrao usput. Na kraju reče:

"Kada bi nas našao na ulici u plamenu, ne verujem ni da bi se popišao na nas da nas ugasi."

Katbert se od srca nasmeja.

"A ti, Vile? Sta kažeš ti, dragi naš vođo?"

"On mi nije mnogo zanimljiv... ali jedna stvar koju je rekao jeste. Pošto je pašnjak za konje koga zovu Litica dugačak najmanje trideset točkova i još pet ili više prema pustinji, recite mi kako je šerif Ejveri znao da smo ulogoreni baš na delu koji pripada Krojdonovom ranču ,Piano'?"

Ostala dvojica ga pogledaše, prvo iznenađeno, a onda zamišljeno.

Trenutak kasnije, Katbert se nagnu napred i još jednom kucnu po ptičjoj lobanji.

"Neko nas prati, a ti mi to nisi prijavio? Za tebe nema večere, gospodine, a ako se ovako nešto ponovi ideš u bajbok!"

Ali već nekoliko metara kasnije, Rolandove misli o šerifii Ejveriju potisnuše daleko prijatnije o Suzan Delgado. Videće je sledeće noći, u to je bio siguran. Pitao se da li će joj kosa tada biti puštena.

Jedva je čekao da to otkrije.

5.

A sada su bili tu, u gradonačelnikovoj kući. Neka igra počne, pomisli Roland, nesiguran šta ta misao znači, sem činjenice da nije mislio na igru Zamkova... bar još ne.

Konjušari su im odveli konje, i njih trojica su na trenutak stajala u dnu stepeništa, zbijeni poput konja kad predosete nevreme, a svetlost baklji im je kupala golobrada lica. Iznutra su se čule gitare i smeh.

"Treba li da kucamo?" upita Katbert. "Ili samo da otvorimo i uđemo?"

Roland nije stigao da mu odgovori. Glavna vrata hacijende se otvoriše sama i propustiše dve žene. Obe su nosile dugačke haljine sa belim okovratnicima koje su svu trojicu podsetile na haljine kakve obično nose žene prevoznika robe u njihovom delu sveta. Kosa im je na potiljku bila skupljena u mrežu koja je svetlucala dijamantskim sjajem pod bakljama.

Ona punija priđe bliže, smešeći se, i duboko se nakloni. Njene minđuše, koje su izgledale kao četvrtasti oblaci, presijavale su se i ljuljale.

"Vi ste mladići iz Saveza, dabome, i veoma ste dobrodošli. Dobro veče, gospodo, i dugo poživeli na zemlji!"

Dečaci se pokloniše kao jedan, s čizmom izbačenom napred, i u nenamernom horu joj se zahvališe, na šta se ona slatko nasmeja i pljesnu rukama. Visoka žena pored nje pokloni im osmeh, mršav kao i njena pojava.

"Ja sam Oliva Torin", reče punija žena, "gradonačelnikova žena, a ovo je moja zaova, Koral."

Ne skidajući onaj uzdržani osmeh s lica (jedva da joj je krivio usne, a oči nije ni doticao), Koral Torin se na jednak način pokloni. Roland, Katbert i Alejn se opet nesebično poviše preko ispruženih nogu.

"Dobrodošli u ,Obalu", reče OlivaTorin, s dostojanstvom ublaženim i ulepšanim njenim iskrenim osmehom, očigledno zadivljena pojavom tri mlada posetioca iz Unutrašnjeg sveta. "Neka vam boravak u našoj kući bude pun radosti. Ovo vam od sveg srca želim."

"Tako će i biti, gospođo", uzvrati Roland, jer nas je već vaša dobrodošlica obradovala."

On je uze za ruku, i bez pritvornosti je prinese usnama i poljubi. Njen ushićeni kikot ga natera da se osmehne. Oliva Torin mu se svidela na prvi pogled, i možda je bilo dobro što je ovako rano upoznao nekog takvog, jer, osim problematičnog izuzetka Suzan Delgado, cele večeri nije upoznao nikog ko mu se svideo ili kome bi verovao.

6.

Uprkos povetarcu s mora bilo je dovoljno toplo, tako da je čuvar ogrtača i kaputa u predvorju izgledao skoro sasvim besposleno. Roland nije bio mnogo iznenađen kada je video da je to šerifov pomoćnik Dejv, retke kose zalizane unazad pomoću nekakve sjajne masti. Njegov monokl sada je ležao na snežnobelim grudima poslužiteljskog žaketa. Roland mu klimnu glavom. S rukama ukrštenim na leđima, Dejv mu uzvrati na isti način.

Priđoše im nova dvojica, šerif Ejveri i neki stariji gospodin, mršav kao Stari Doktor Smrt iz crtanog filma. Iza njih, kroz otvorena dvokrilna vrata, nazirala se prostorija puna ljudi koji su stajali sa kristalnim čašama za punč u rukama, razgovarajući i štrpkajući hranu sa poslužavnika koji su kružili.

Roland je imao toliko vremena da dobaci rečit pogled Katbertu: Sve.

Svako ime, svako lice... svaku sitnicu. Naročito ova dva.

Katbert izvi obrvu, bio je to njegov diskretan način da zameni klimanje glavom, i hteo-ne-hteo, Roland sledećeg trenutka bi odvučen u veče, svoje prvo veče u svojstvu revolveraša na zadatku. Malo je doživeo težih.

Pokazalo se da je Stari Doktor Smrt bio Kimba Rimer, Torinov kancelar i baronijski ministar prihoda (Roland je pretpostavljao da je ta titula izmišljena specijalno za njihovu posetu). Bio je dobrih pet inča viši od Rolanda, koga su u Gileadu smatrali visokim, a koža mu je bila bleda kao vosak. Ne bolesna, već samo bleda. Sa obe strane glave štrčali su mu pramenovi gvozdenosive kose, tanki kao paukova mreža. Vrh glave bio mu je potpuno ćelav. Na kukastom nosu balansirao je cviker.

"Dečaci moji!" reče on nakon zvaničnog predstavljanja. Bio je to melodičan, tužno srdačan glas političara ili pogrebnika. "Dobro nam došli u Mejis, u Hambri, i u Obalu', skromni dom našeg gradonačelnika!"

"Ako je ovo skromno, pitam se kako bi izgledala palata kada biste je sagradili", primeti Roland. Bila je to dobroćudna primedba, više ljubaznost nego zajedljivost (zajedljivost je obično prepuštao Bertu), ali se kancelar Rimer slatko nasmeja. Šerif Ejveri takođe.

"Dođite, momci!" reče Rimer, kada je osetio da je u dovoljnoj meri pokazao koliko ceni gostovu duhovitost. "Siguran sam da vas gradonačelnik s nestrpljenjem očekuje."

"Jeste", javi se stidljiv glas iza njih. Mršava zaova, Koral, nekuda je nestala, ali je OlivaTorin još bila tu, posmatrajući goste sa rukama skromno sastavljenim ispred sebe, u predelu gde joj je nekada bio struk. I dalje se osmehivala onim prijatnim osmehom punim nade. "Željno čeka da vas upozna, moj Hart, zaista. Da ih ja povedem, Kimba, ili..."

"Ne, ne, nemoj da se mučiš, već imaš i previše gostiju kojima moraš da se posvetiš", reče Rimer.

"Pa, valjda si u pravu." Ona se učtivo i poslednji put pokloni Roland. i njegovim drugovima, i mada se još smešila, osmehom koji je Roland izgledao potpuno iskreno, on pomisli: Svejedno je zbog nečeg nezadovoljna. I potištena, rekao bih.

"Gospodo?" pozva ih Rimer. Zubi u njegovom osmehu bili su gotovo zastrašujuće kripni. "Hoćemo li?"

Poveo ih je pored iskeženog šerifa, u dvoranu za prijeme.

7.

Dvorana nije ostavila bogzna kako snažan utisak na Rolanda, s obzirom na to da je već bio u Velikoj dvorani u Gileadu, Dvorani dedova, kako su je ponekad zvali, a jednom je čak virio sa balkona prilikom velike zabave koju su svake godine priređivali u čast kraja Siroke Zemlje i najave Setve.

Velika dvorana imala je pet lustera sa električnim sijalicama, a ne jedan sa uljanim svetiljkama kao ova. Odeća zvanica (većinom skupoceno odevenih mladića i devojaka koji nikada u životu nisu podigli nešto teže od kašike, činjenica koju je Džon Farson naglašavao kad god bi mu se za to ukazala prilika) bila je bogatija, a muzika raskošnija, i što biste se više približavali potretu Artura Elda, na belom konju i sa mačem ujedinjenja u ruci, to je bilo više pripadnika starih i plemenitih loza.

Ipak, ovde se osećao život, obilje života, i taj život je posedovao robusnost koje je u Gileadu nedostajalo, i ne samo tokom praznika.

Tekstura koju je osetio kada je stupio u predvorje gradonačelnikove kuće, razmišljao je Roland, ličila je na onu vrstu stvari koju ne osećate da vam nedostaje dok potpuno ne nestane, jer izmiče neopaženo i bezbolno. Kao krv iz presečene vene u kadi punoj mlake vode.

Prostorija, velika skoro kao sama dvorana, bila je kružna, sa obloženim zidovima ukrašenim slikama (uglavnom lošim) prethodnih gradonačelnika. Na uzvišenom postolju desno od vrata koja su vodila u trpezariju, četiri iskežena muzičara u heklanim ogrtačima i sombrerima svirali su na svojim gitarama nešto što je zvučalo kao zapapren valcer. Na sredini odaje stajao je sto sa dve velike staklene činije sa punčom, velikom i malom. Momak u belom sakou zadužen za sipanje punča takođe je bio Ejverijev pomoćnik.

Nasuprot onome što im je glavni šerif ispričao dan ranije, nekoliko ljudi je ipak nosilo ešarpe različitih boja, ali se Roland nije osećao nedovoljno otmeno u beloj svilenoj košulji, crnoj kaubojskoj mašni oko vrata i uskim crnim pantalonama. Svaki treći muškarac s ešarpom nosio je neku vrstu staromodnog sakoa s produženim leđima, u kojima su neodoljivo podsećali na kočijaše uparadene za crkvu. Video je i nekoliko gostiju (uglavnom mladića) koji uopšte nisu imali sako. Neke od žena nosile su nakit (mada ne tako skupocen kao minđuše saiTorin), a nekoliko ih je izgledalo kao da su preskočile više obroka, ali su i same bile odevene u njemu već poznatu odeću: dugačke haljine okruglih izreza, ispod kojih su virile čipkane podsuknje raznih boja, tamne cipele sa niskom potpeticom, mreže za kosu (na kojima se presijavala draguljna prašina, slične onima na glavama Olive i KoralTorin).

A onda je ugledao jednu koja je bila sasvim drugačija.

Bila je to Suzan Delgado, naravno, gotovo bolno lepa u svilenoj plavoj haljini sa visokim pojasom i četvrtastim izrezom koji joj je otkrivao gornji deo grudi. Oko vrata joj se presijavao lančić sa priveskom od safira naspram kojeg su minđuše Olive Torin izgledale kao da su od gline.

Stajala je pored muškarca koji je nosio ešarpu boje užarenog uglja. Ta jarka narandžasto-crvena bila je tradicionalna boja baronije, i Roland je pretpostavljao da je čovek bio njihov domaćin, ali u tom trenutku nije video nikog osim nje. Pogled mu je bio prikovan za Suzan Delgado: njenu plavu haljinu, preplanulu kožu, trouglove rumenila, suviše blede i savršene da bi bili šminka, na njenim obrazima; njenu kosu, koja je večeras bila puštena i padala joj do pojasa poput najfinije svile. Zeleo ju je, odjednom i svim svojim bićem. Osećao je to duboko i očajnički u sebi kao bolest. Sve što je bio i sve zbog čega je došao pored nje se činilo sporednim.

Ona se malo okrenu i ugleda ga. Njene oči (sada je opazio da su sive) neznatno se raširiše. Učini mu se da joj se boja na obrazima malo pojačala. Njene usne, usne koje su dodirnule njegove dok su stajali na mračnom drumu, malo se razdvojiše.Tada joj čovek koji je stajao doTorina (takođe visok, mršav sa brkovima i dugačkom belom kosom do ramena) nešto reče, i ona se okrenu prema njemu. Trenutak kasnije grupa oko Torina se nasmeja, uključujući Suzan. Čovek bele kose im se nije pridružio, samo se suvo osmehnuo.

Rolanda, koji se iskreno nadao da mu se ne vidi na licu koliko mu srce ludački udara, povedoše pravo prema toj grupi, koja je stajala nedaleko od činija sa punčom. Kao kroz maglu, osećao je Rimerovu koščatu šaku oko svoje nadlaktice. Mnogo bolje je osećao pomešane parfeme, ulje iz zidnih lampi, miris okeana. Bez ikakvog razloga pomisli: Jao, umirem. Umirem. Saberi se, Rolande od Gileada. Seti se očevog lica, i mani se gluposti. Saberi se!

Pokušao je... s delimičnim uspehom... svestan da je izgubljen ako ga ona samo još jednom pogleda. Za sve su biie krive njene oči. One noći, u mraku, nije mogao da vidi njihovu boju magle. Nisam imao pojma koliko sam srećan, suvo pomisli.

"Gradonačelniče Torin?" pozva Rimer. "Dozvoljavate li da vam predstavim naše goste iz Unutrašnjih baronija?"

Torin se okrenu od muškarca sa dugačkom belom kosom i žene koja je stajala pored njega, i lice mu se ozari. Bio je niži od kancelara, ali podjednako mršave i neobične građe: kratkog torza, uskih ramena i nemoguće dugačkih i tankih nogu. Izgleda, zaključio je Roland, kao neka od onih ptica koje bi čovek očekivao da vidi u svitanje u močvari, kako savija vrat dok kljuca doručak.

"Možeš, jašta da možeš!" uzviknu on snažnim, visokim glasom. "I bolje bi ti bilo, jer smo s velikim nestrpljenjem čekali ovaj trenutak! Milo mi je, jako mi je milo! Dobrodošli, gospodo! Neka vam veče u ovoj kući čiji sam trenutni vlasnik bude veselo, i dugo poživeli na zemlji!"

Roland prihvati ispruženu koščatu ruku, začu krckanje kostiju pod njegovim stiskom, potraži bolan izraz na gradonačelnikovom licu i laknu mu jer ga nije bilo. Potom se duboko pokloni preko isturene noge.

"Vilijam Dirborn, gradonačelniče Torin, vama na usluzi. Hvala na dobrodošlici, i dugo poživeli na zemlji."

"Artur Hit" se sledeći predstavi, i na kraju "Ričard Stokvort." Torinov osmeh se pri svakom naklonu sve više širio. Rimer je davao sve od sebe da deluje ozareno, ali se činilo da nije naviknut na to. Dugokosi uze čašu sa punčom, dodade je svojoj družbenici i nastavi da se suvo smeška.

Roland je bio svestan da svi u prostoriji, pedesetak gostiju, sve u svemu, gledaju u njih, ali je ono što je najjače osećao na svojoj koži, kao udare mekog ptičjeg krila, bio njen pogled. Krajičkom oka nazirao je plavu svilenu haljinu, ali se nije usuđivao da je otvorenije pogleda.

"Kako ste putovali?" raspitivao se Torin. Jeste li doživeli pustolovine i bili prinuđeni da savladate velike pogibelji? Očekujemo da nam sve potanko ispričate za večerom, jeste, jer u poslednje vreme retko imamo goste iz Unutrašnjeg kruga." Njegov željni, pomalo glupav osmeh izblede, a čupave obrve se sastaviše. "Da niste naleteli na neku od Farsonovih patrola?"

"Nismo, ekscelencijo", odgovori Roland. "Mi..."

"Ne, momče, ne, nema potrebe za ,ekscelencijama,jer me ni ribari i goniči kojima služim ne zovu tako, iako ponekad ne bi smetalo. Dovoljno je

,gradonačelniče Torine', ako nemate ništa protiv."

"Blagodarimo. Videli smo puno čudnih stvari na putu ovamo, gradonačelniče Torine, ali ne i Dobrog Čoveka."

"Dobrog Čoveka!"prasnu Rimer, i gornja usna mu se izvi u osmeh od kojeg mu je lice ličilo na pseće. "Dobrog Čoveka, nije nego!"

"Voleli bismo sve da čujemo, od reči do reči", reče Torin. "Ali pre nego što u nestrpljenju zaboravim na manire, mlada gospodo, dozvolite da vam predstavim one koji su mi bliski. Kimbu ste već upoznali; ovaj delija s moje leve strane je Eldred Džonas, šef mog nedavno postavljenog obezbedenja." Torinov osmeh je na trenutak delovao postideno. "Nisam siguran da mi je potrebno dodatno obezbedenje, šerif Ejveri je oduvek bio sasvim dovoljan za održavanje reda i mira u našem kutku sveta, ali Kimba insistira. A kada Kimba insistira, gradonačelnik mora da savije kičmu."

"Vrlo mudro, gospodine", primeti Rimer, i sam mu se pokloni. Svi se nasmejaše osim Džonasa, sa čijeg lica nije spadao onaj škrti osmejak.

Džonas klimnu glavom.

"Obaška mi je milo, gospodo." Glas mu je piskavo treperio. Rukovao se sa svom trojicom, poželevši svakom dug vek na zemlji. Rolarld je poslednji došao na red. Stisak je bio suv i čvrst, i bez traga drhtanja koje mu se čulo u glasu. Roland sledećeg trenutka opazi neobičnu plavu tetovažu na Džonasovoj desnoj ruci, između palca i kažiprsta. Ličila je na mrtvački kovčeg.

"Dugi dani, prijatne noći", gotovo automatski reče Roland. Bio je to pozdrav iz njegovog detinjstva, za koji će tek kasnije shvatiti da ga više vezuje sa Gileadom nego sa provincijskom varošicom kao što je Hemfil.

Bila je to sitna omaška, ali je on počeo da veruje kako takve omaške uopšte nisu tako bezopasne kao što je mislio njegov otac kada ga je poslao ovamo da ga skloni od Martena.

"Tebi takođe", reče Džonas. Njegove svetle oči odmeriše Rolanda sa interesovanjem koje se graničilo sa bezobrazlukom, a pritom mu je stezao ruku. Sledećeg trenutka mu je pusti i zakorači unatrag.

"Kordelija Delgado", reče gradonačelnik Torin, poklonivši se pred ženom sa kojom je Džonas do maločas razgovarao. Kada joj se Roland poklonio, u oči mu pade porodična sličnost... ali je ono što je na Suzaninom licu izgledalo nesebično i ljupko na ovom bilo stisnuto i smežurano. Nije joj bila majka; Roland je nagađao da je Kordelija Delgado ipak premlada da to bude.

"I naša posebno draga prijateljica, gospođica Suzan Delgado", završi Torin, zvučeći bez daha (Roland pomisli da bi imala takav uticaj na svakog muškarca, čak i na starca kao što je gradonačelnik).Torin ju je ohrabrivao da priđe, klimajući glavom i kezeći se, držeći joj kvrgavu šaku na krstima, na šta Roland na trenutak oseti otrovnu ljubomoru. Bilo je to smešno, s obzirom na starčeve godine i njegovu punačku, prijatnu ženu, ali je svejedno osetio njenu bodlju. Oštru kao pčelinje dupe, rekao bi Kort.

A onda joj se lice podiže ka njegovom, i ponovo ju je gledao u oči. U nekoj pesmi ili priči pročitao je o utapanju u ženskim očima, i to mu se tada učinilo smešnim. I dalje mu je bilo smešno, ali je sada shvatao da je savršeno moguće. A ona je to znala. Nije mu promakla briga u njenim očima, možda čak i strah.

Obećaj, kada me budeš sreo u gradonačelnikovoj kući, da će to bitipo prvi put.

Sećanje na ove reči ga otrezni, vrativši ga u stvarnost, i, činilo se, malo mu proširivši vidokrug. Dovoljno da postane svestan da žena pored Džonasa, ona što je ličila na Suzan, posmatra mladu devojku sa mešavinom radoznalosti i strepnje.

Roland se duboko pokloni, ali joj jedva dodirnu ispruženu ruku bez prstenja. Uprkos tome, između njihovih prstiju preskoči nešto poput varnice. Po njenim raširenim očima znao je da je i sama to osetila.

"Čast mi je, sai", izusti on. Ovo nastojanje da zvuči nonšalantno zvučalo mu je šuplje i lažno. Činilo se, međutim, da su sve oči sveta bile uperene baš u njega (njih), i nije mu preostajalo ništa drugo nego da nastavi.

Roland se kucnu triput po vratu. "Poživeli dugo..."

"Ja,i vi,gospodine Dirborn. Blagodarim."

Okrenula se Alejnu, tako žurno da je izgledalo gotovo nevaspitano, a odmah zatim i Katbertu, koji se pokloni, kucnu po vratu i mrtav ozbiljan reče:

"Smem li da vam načas padnem pred noge, gospođice? Od vaše lepote su mi zaklecala kolena. Siguran sam da će mi par trenutaka provedenih na podu, odakle mogu da posmatram vaš profil, s potiljkom na ovim hladnim pločicama, pomoći da se povratim."

Svi se nasmejaše, čak i Džonas i gospođica Kordelija. Suzan ljupko porumene i šljepnu Katberta po ruci. Roland je po prvi put bio zahvalan prijatelju na njegovom nepopustljivom osećaju za šegačenje.

Društvu okupljenom oko činija sa punčom pridruži se još jedan gost.

Pridošlica je bio zdepast, i potpuno je popunjavao tesni sako. Obrazi su mu goreli jakim crvenilom koje je pre bilo od vetra nego od piča, a blede oči su mu ležale u mreži bora. Rančer; Roland je dovoljno često jahao sa ocem da prepozna te osobenosti.

"Momci, večeras ćete upoznati veliki broj devojaka", reče pridošlica, sa podnošljivo prijateljskim osmehom. "Ako ne budete pazili, opićete se od njihovih parfema. Vol’o bi, da popričam s vama pre nego što se posvetite njima. Fren Lengil, na vašoj usluzi."

Stisak mu je bio snažan i kratak, bez naklona i ostalih pratećih gluposti.

"Vlasnik sam ranča ,Roking B,... odnosno, on poseduje mene, kako vam je zgodnije. Takođe sam predsednik Jahačkog udruženja, bar dok me ne oteraju. ,Bar K’, je bio moja ideja. Nadam se da vam odgovara."

"Savršeno, gospodine", reče Alejn. "Čisto je i suvo, i ima prostora za dvadesetoricu. Hvala vam. Vrlo ste ljubazni."

"Koješta", uzvrati Lengil, ali je izgledao zadovoljno kada je iskapio čašu punča. "U ovome smo svi zajedno, momče. Džon Farson je samo jedna u mnoštvu trulih travki na bolesnoj livadi današnjice. Svet je otišao dalje, kažu. Ha! Ne da jeste, već je i dobro poodmako na putu u pakao. Naš posao je da seno držimo dalje od vatre, najbolje i najduže što možemo. I to više zarad naše dece nego zarad naših očeva."

"Počujte, počujte", reče gradonačelnikTorin, glasom koji je težio tome da bude svečan, ali je uspeo da bude samo komičan. Rolandu nije promaklo da koščati starac drži Suzan za ruku (a ona kao da je bila nesvesna tog dodira, zagledana u Lengila), i najednom mu sinu: gradonačelnikjoj je bio ujak, stric ili neki rođak tog ranga. Lengil je ignorisao oboje, ne skidajući ispitivački pogled s trojice mladića, ponajviše Rolanda.

"Sve što mi u Mejisu možemo da učinimo da pomognemo, momci, samo pitajte, mene, Džona Krojdona, Haša Renfrua, Džejka Vajta, Henka Vertnera, bilo koga. Upoznaćete ih večeras, dabome, njihove žene, sinove i kćeri takode. Ne ustručavajte se. Možda smo daleko od središta Novog Kanaana, ali smo svim srcem za Savez. Ja', svim srcem."

"Lepo rečeno", tiho reče Rimer.

"A sada", najavi Longil,„da nazdravimo u čast vašeg dolaska. Dovoljno ste čekali na svoju čašu punča. Mora da ste suvi ko prašina."

S tim rečima se okrenu prema činijama sa punčom i posegnu za kutlačom u većoj činiji, odmahnuvši rukom služitelju, očigledno u želji da mu ukažu čast da ih lično posluži.

"Gospodine Lengil", tiho reče Roland, ali mu se u glasu osećao ton naredenja; Fran Lengil to oseti i okrenu se.

"U manjoj činiji je blagi punč, zar ne?"

Lengil zastade, ne shvativši odmah, a onda mu se izviše obrve. Po prvi put se činilo da Rolanda i ostale prihvata kao stvarna ljudska bića, a ne kao žive simbole Saveza i Unutrašnjih baronija. Mlada, doduše. Zapravo dečake.

"Ja'?"

"Budite ljubazni i naspite nam iz nje."

Osećao je kako ih sve oči ponovo posmatraju. Naročito njene oči. Trudio se da svoje zadrži na rančeru, ali je uprkos tome bio svestan da je Džonasov suvi osmeh ponovo izbio na površinu. Džonas je odmah shvatio o čemu je reč. Torin i Rimer takode, pretpostavljao je Roland. Ovi seoski miševi su mnogo znali. Više nego što je trebalo, i o tome će kasnije morati ozbiljno da razmisli. Trenutno mu je to bila poslednja briga.

"Zaboravili smo lica svojih očeva u pogledu svrhe našeg dolaska u Hambri." Bio je svestan činjenice da drži govor, ali nije imao kud. Nije se obraćao svima u prostoriji, hvala bogovima na ovom malom blagoslovu, ali je krug slušalaca u meduvremenu postao mnogo širi od grupice u kojoj je stajao. Nije mu, međutim, preostajalo ništa drugo nego da dovrši započeto; kola su već bila pošla nizbrdo. "Nema potrebe da idem u detalje i znam da to ne očekujete, ali bi valjalo da kažem da smo obećali da tokom našeg boravka ovde nećemo piti. Zarad prisebnosti, shvatate."

Njen pogled. I dalje mu se činilo da ga oseća na koži.

U grupici oko činija sa punčom je trenutak je vladala potpuna tišina, a onda se oglasi Lengil:

"Tvoj otac bi bio ponosan kada bi čuo kako iskreno govoriš, Vile Dirborne, još kako bi bio. S druge strane, koji to zdrav i normalan dečak ne voli s vremena na vreme da se malo izduva?" Stegnuo je Rolanda za rame, i mada mu je stisak bio čvrst a osmeh naizgled iskren, oči mu je bilo teško pročitati. Pronicljivo su svetlucale u onim mrežama bora.

"Dozvoljavaš li da budem ponosan umesto njega?"

"Da", reče Roland, uzvrativši mu osmeh. "Uz moju zahvalnost."

"I moju", reče Katbert.

"Moju takođe", tiho reče Alejn, prihvativši ponuđenu čašu blagog punča od Lengila.

Lengil napuni još čaša i hitro ih razdeli okolo. Oni koji su već držali čaše zameniše ih novim, punim blagog punča. Kada su napokon svi držali po jednu čašu, Lengil se okrenu, očigledno s namerom da održi zdravicu.

Rimer ga kucnu po ramenu i skoro neprimetno odmahnu glavom, pokazujuči očima na gradonačelnika. Ovaj dostojnik je izbečenih očiju i otvorenih usta zurio u njih dvojicu. Rolandu je ličio na očaranog posmatrača iz poslednjih redova gledališta; nedostajale su mu još samo semenke. Lengil isprati kancelarov pogled i klimnu glavom.

Rimer tada uhvati pogled gitariste koji je stajao u sredini grupe muzikanata. Ovaj smesta prestade da svira, a za njim i ostali. Gosti pogledaše prema njima, a zatim se ponovo okrenuše prema sredini prostorije jer je Torin započeo govor. U njegovom glasu nije bilo ničeg smešnog kada je progovorio, zvučao je prijatno i melodično.

"Dame i gospodo, moji prijatelji", poče on. "Molim vas da mi pomognete da izrazim dobrodošlicu trojici naših novih prijatelja, mladićima iz Unutrašnjih baronija, vrsnim mladim ljudima koji su imali hrabrosti da prevale veliki put i savladaju brojne opasnosti u ime Saveza i u službi reda i mira."

Suzan Delgado spusti svoju čašu sa punčom na sto, izvuče ruku (ne bez poteškoća) iz ujakovog stiska i poče da tapše. Ostali joj se pridružiše.

Aplauz koji se prolomio dvoranom bio je kratak, ali topao. Eldred Džonas, primeti Roland, nije spustio svoju čašu da mu se pridruži.

Torin se okrenu Rolandu, smešeći se, i podiže svoju čašu.

"Dozvoljavate li da vas predstavim, Vile Dirborne?"

"Jašta da dozvoljavam, i unapred vam hvala", reče Roland. Začu se smeh, i ljudi ponovo zapljeskaše na njegove reči.

Torin još više podiže čašu. Prisutni učiniše isto; kristal bljesnu poput zvezda pod sjajem lustera.

"Dame i gospodo, predstavljam vam Vila Dirborna od Hemfila, Ričarda Stokvorta od Peniltona i Artura Hita od Gileada."

Uzdasi i žamor u trenutku kada je gradonačelnik predstavio Artura Hita od Neba.

"Prihvatite njihovu dobrotu, uzvratite im dobrotom, i neka im dani u Mejisu budu slatki, a sećanja još slađa. Pomozite im u njihovom poslu i ostvarenju ciljeva koji su nam svima toliko sveti. Neka nam dugo požive na zemlji. To je želja vašeg gradonačelnika."

" TO JE ŽELJA SVIH NAS!" zagrme odgovor.

Torin otpi gutljaj; ostali učiniše isto. Prolomi se novi aplauz. Roland se okrenu, nemoćan da se uzdrži, i odmah pronađe Suzanin pogled. Jedan dugi trenutak ga je otvoreno gledala, i u njenom pogledu mogao je da pročita da je gotovo podjednako uzdrmana njegovom pojavom kao on njenom. Tada se starija žena koja je ličila na nju sagnu i promrmlja joj nešto na uvo. Suzan okrenu glavu, lica bezličnog kao maska... ali je on video njen prethodni pogled, i ponovo pomisli da ono što je učinjeno može biti poništeno, a ono što je rečeno može biti porečeno.

8.

Dok su prelazili u trpezariju, gde su večeras bila postavljena četiri dugačka stola (tako blizu jedan drugog da se između njih jedva moglo kretati), Kordelija povuče svoju bratanicu za ruku i odvuče je od gradonačelnika i Džonasa, koji su razgovarali sa Frenom Lengilom.

"Šta ti bi da ga onako gledaš, gospođice?" besno prosikta Kordelija. Čelo joj je delila vertikalna bora. Večeras je bila duboka kao rov. "Šta si uvrtela u tu lepu i glupu glavu?" Tu glavu. Ovo je bilo dovoljno da Suzan shvati da joj je tetka van sebe od besa.

"Gledam? Koga? I kako?" Glas joj je bio dovoljno miran, znala je to, ali njeno srce...

Ruka na njenoj nadlaktici pojača stisak. Bolelo ju je.

"Ne pravi se naivna, gospođice! Jesi li več negde srela te umišljene balavce? Da čujem!"

"Nisam, kako sam mogla? Tetka, boli me."

Tetka Kord se zlobno osmehnu i stegnu još jače.

"Bolje da te sada boli malo nego kasnije mnogo. Obuzdaj svoju drskost. I obuzdaj svoje besramne oči."

"Tetka, ne znam o čemu..."

"Mislim da znaš", procedi Kordelija, pritisnuvši bratanicu uz vrata kako bi gosti mogli da prolaze. Na pozdrav rančera koji je bio vlasnik skloništa za čamce pored njihovog, tetka Kord se ljubazno osmehnu i požele mu dobro veče pre nego što se ponovo okrenula prema Suzan.

"Slušaj me, gospođice, dobro me slušaj. Ako sam ja videla tvoj kravlji pogled, sigurna sam da ga je videlo i pola prisutnih. Ali šta je bilo bilo je, i sada je gotovo. Tvoje vreme za takve dečje igre je prošlo, razumeš li?"

Suzan je čutala, s tvrdoglavom maskom na licu koju je Kordelija mrzela iznad svega; bio je to izraz zbog kog bi svaki put poželela da išamara svoju bratanicu dok joj iz nosa ne poteče krv, a iz srneće krupnih sivih očiju suze.

"Zaklela si se da ćeš poštovati ugovor. Papiri su predati, veštica je konsultovana, novac je isplaćen. A ti si dala obećanje. Ako tebi samoj to ništa ne znači, devojko, seti se koliko bi to značilo tvom ocu."

U Suzaninim očima zasjaše suze, i Kordeliji je bilo drago što ih vidi. Njen brat je bio samo beskorisna smetnja u njenom životu, i jedina stvar koju je uspeo da ostavi iza sebe bilo je ovo lepo žensko čeljade... ali je i mrtav umeo da joj bude od koristi.

"Sada mi obećaj da ćeš paziti gde gledaš, i ako vidiš da ti taj dečko prilazi, da ćeš ga zaobići u širokom luku, čuješ li, u najširem što možeš, ne bi li mu se sklonila s puta."

"Obećavam, tetka", prošaputa Suzan. "Zaista."

Kordelija se osmehnu. Bila je iznenađujuće dopadljiva kada se smešila.

"U redu, onda. Idemo. Gledaju nas. Uhvati me pod ruku, dete!"

Suzan obujmi napuderisanu ruku svoje tetke i zajedno uđoše u prostoriju za ručavanje. Haljine su im šuštale, safirni privezak na Suzaninim grudima sevao, i mnogi od prisutnih primetiše kako njih dve veoma liče jedna na drugu, i kako bi siroti stari Pat Delgado sada bio ponosan na njih.

9.

Roland je sedeo blizu čela centralnog stola, između Haša Renfrua (rančera još krupnijeg i četvrtastijeg od Lengila) i Torinove mrzovoljne sestre, Koral. Renfru je bio uslužan sa punčom, a sada, kada je na sto izneta supa, pokazivao je jednaku živost u dolivanju piva.

Pričao je o ribolovu („nije to ko nekad, momče, mada se danas izvlači manje mutića nego pre, i to mu je samo po sebi neki blagoslov"), o ratarstvu („ovaj narod može da uzgoji skoro sve, dok god su u pitanju kukuruz i pasulj"), i konačno o onome što mu je bilo najbliže srcu: o uzgajanju konja, lovu i rančerstvu. Ovi poslovi su uglavnom išli po starom, jeste, iako su u poslednjih četrdeset i više godina u pašnjačkim i priobalnim baronijama vladala teška vremena.

"Zar se krv nije pročistila?" upitao je Roland,jer je to već uveliko bio slučaj u njegovom rodnom kraju.

"Ja'", složio se Renfru, kojije potpuno zapostavio svoju krompir-čorbu i umesto toga trpao u usta trake junetine sa roštilja, koje je prethodno pokupio šakom sa ovala, i zalivao ih pivom. "Jeste, mladi gospodaru, krv se odlično pročistila, dabome, tri od pet ždrebadi je zdravo, kako kod čistokrvnih, tako i kod običnih pasmina, a svako četvrto, ako ne za priplod, može da se zadrži za rad. Danas se samo jedno od pet rada s kojom nogom ili okom viška ili creva izvrnutih napolje, i to je dobro. Ali priplod je u padu; pastuvi su jednako drčni kao što su bili, ali izgleda da im u municiji ima puno ćoraka."

"Molim za oproštenje, madam", dodade Renfru, nagnuvši se načas preko Rolanda prema Koral Torin. Ona mu se osmehnu svojim beskrvnim osmehom (koji je Rolanda podsećao na Džonasov), i ćutke nastavi da provlači kašiku kroz čorbu. Renfru iskapi kriglu, s uživanjem mljacnu usnama i podiže je uvis. Kada su je služitelji napunili, ponovo se okrenu Rolandu.

"Ne, nije bilo dobro, ne kao nekada, ali je moglo da bude i gore. Bilo bi gore, da se onaj smrad od Farsona zaputio na ovu stranu. (Ovog puta nije pokušavao da se izvini sai Torin.) Moraju svi da se saberu, u tome je spas, bogati i siromašni, veliki i mali, dok od sabiranja još ima vajde." Onda, je podržao Lengila, ponovivši Rolandu da će on i njegovi prijatelji dobiti sve što im bude potrebno, samo neka kažu šta je to.

"Informacije bi trebalo da budu dovoljne", reče Roland. "Zanimaju me brojke."

"Jes'vala, ne mošte da budete brojači bez brojki", saglasi se Renfru, i prsnu pivo ispred sebe, nasmejavši se. S Rolandove leve strane, Koral Torin, koja je grickala nešto zeleno (junetinu skoro da nije ni pipnula), podari mu jedan od svojih škrtih osmeha i nastavi da vesla svojom kašikom. Roland je pretpostavljao da nije imala nikakav problem sa sluhom, i da će njen brat dobiti kompletan izveštaj o njihovom razgovoru.

A možda će najpre raportirati Rimeru. Jer, iako je bilo prerano da bude siguran, Roland je slutio da je Rimer bio glavna pokretačka sila u svemu što se događalo. Zajedno sa, recimo, saijem Džonasom.

"Na primer", osmeli se Roland, "šta mislite, o koliko jahaćih konja bismo mogli da pošaljemo izveštaj Savezu?"

"Mislite na poresku kvotu ili ukupno?"

"Ukupno."

Renfru spusti kriglu i poče da računa u sebi. Roland za to vreme pogleda preko stola i vide Lengila i Henrija Vertnera, baronijskog stočnog prevoznika, kako se značajno zgledaše. Culi su. A kada se ponovo okrenuo svom sagovorniku, opazio je još nešto: Haš Renfru jeste bio pijan, ali po svoj prilici ne onoliko pijan koliko je želeo da Vil Dirborn veruje.

"Ukupno, kažete, ne samo ono što dugujemo Savezu, ili što bismo mogli da pošaljemo ako zagusti."

"Pa, da vidimo, mladi sai. Fren ima sigurno nekih sto i četres' grla, a Džon Krojdon skoro sto. Hank Vertner ima četres' svojih, i sigurno još še set baronijskih koje čuva tamo na Litici. Državno vlasništvo, gospodine Dirborn."

Roland se osmehnu.

"Znam. Spori, rascepljenih kopita, kratkovrati i proždrljivi."

Renfru se na ovo grohotom nasmeja, klimajući glavom... ali se Roland pitao da li je taj smeh bio iskren. Cini se da u Hambriju nadzemni i podzemni vodeni tokovi teku u različitim pravcima.

"Lično sam imao loših deset ili dvanaest godina, koprivnjača, upala mozga, krte kosti. U jednom trenutku je dve stotine grla trčalo po Litici sa žigom , Lenje Suzan, a sada ih nema više od osamdeset."

Roland klimnu glavom.

"Govorimo, znači, o četiri stotine i dvadeset grla."

"A, više", reče Renfru kroz smeh. Posegnu za svojom kriglom piva, nespretno je zakači bridom od rada i nepogoda crvene šake, obori je, opsova, podiže je i ponovo opsova dečaka zbog toga što je nije dovoljno brzo napunio.

"Više?" upita Roland kada se Renfru konačno naoružao za dalju akciju.

JMorate d'imate u vidu, gospodine Dirborn, da je ovo više konjušarska no ribarska zemlja. Zadevamo jedni druge zbog onoga što radimo, mi i ribari, ali među tim strugačima krljušti ima mnogo onih koji kriju pokoje kljuse iza kuće, ili u baronijskim štalama, jer ni sami nemaju krov nad glavom.

Eto, njen siroti tata se nekada brinuo o baronijskim štalama."

Renfru pokaza glavom prema Suzan, koja je sedela preko puta i još tri sedišta dalje od Rolanda, odmah do gradonačelnika koji je, naravno, sedeo na čelu stola. Rolandu se to činilo neobičnim, utoliko više što je gradonačelnikova supruga sedela na sasvim drugom kraju stola, između Katberta i nekog rančera kojeg još nisu upoznali.

Pretpostavljao je da je starac kao Torin verovatno želeo da ima svoju lepu mladu rođakinju pri ruci ne bi li mu pomogla da skrene pažnju na sebe, ili da mu ulepša vizuru, ali mu je to svejedno delovalo nekako nenormalno.

Gotovo kao da je hteo da ponizi sopstvenu ženu. Ako mu je dozlogrdilo njeno zvocanje, što je nije smestio na čelo drugog stola?

Ovde su drugačiji običaji, to je sve, i ne treba da te se tiču. Blesava konjska računica ovog veseljaka je sve što treba da te se tiče.

"Koliko biste rekli da ima jahaćih konja?" upita Ronald. "Ukupno?"

Renfru ga lukavo odmeri.

"Nadam se da neću zažaliti ako odgovorim pošteno, sinak? Odan sam Savezu, jesam, tako mi svega, toliko da će mi uklesati Ekskalibur na grobu, ali ne bih volo da vidim kako iz Hambrija i Mejisa odnose svo blago."

"To se neće dogoditi, sai. Kako možemo da vas prisilimo da se odreknete onoga čega ne želite da se odreknete? Sve naše snage ionako su angažovane na severu i zapadu, protiv Dobrog Čoveka."

Renfru razmisli o tome, a zatim klimnu glavom.

"I mogu li za vas da budem Vil?"

Renfru se ozari, klimnu glavom i po drugi put mu pruži ruku. Široko se osmehnu kada ju je Roland prihvatio obema svojima. Bio je to stisak odozgo i odozdo, uobičajen među goničima i kaubojima.

"Živimo u zlim vremenima, Vile, a ova su nakotila bezobrazluk.

Pretpostavljam da u Mejisu, tu i tamo, ima još nekih sto pedeset grla.

Mislim na dobru sortu."

"Čistokrvnih grla."

Renfru potvrdi, pljesnu Rolanda po leđima, i potegnu pošten gutljaj.

"Ja, čistokrvnih."

Sa čela stola začu se smeh. Činilo se da je Džonas rekao nešto smešno.

Suzan se smejala od srca, glave zabačene unazad i ruku ukrštenih preko safirnog priveska. Kordelija, koja je sedela između devojke i Džonasa, takode se kikotala. Torin se gušio od smeha, ljuljajući se na stolici i brišući oči salvetom.

"Cura i po", reče Renfru. Glas mu je bio pun poštovanja. Roland nije mogao da se zakune, ali mu se učinilo da je u tom trenutku čuo tih zvuk, nešto kao žensko frktanje, s druge strane. Pogleda u tom pravcu, i vide sai Torin kako se još bavi svojom čorbom. Ponovo pogleda prema čelu stola.

"Da li joj je gradonačelnik ujak, ili tako nešto?"upita Roland.

Ono što se zatim dogodilo ostalo mu je sa neobičnom oštrinom urezano u pamćenje, kao da je neko naglo pojačao sve zvukove i boje sveta. Plišana draperija iza Suzan odjednom je postala jarkocrvena; kikot koji je ispustila Koral Torin ličio je na zvuk pucanja grane. Bio je dovoljno glasan, svakako, da svi iz njihove bliže okoline prestanu da razgovaraju i pogledaju u nju, činilo se Rolandu... iako su to zapravo učinili samo Renfru i još dva rančera preko puta njih.

"Njen ujak!" Bilo je to prvo što je izgovorila te večeri. "Njen ujak, ta mu je dobra, a, Reni?"

Renfru ne reče ništa, več samo odgurnu svoju kriglu s pivom i konačno poče da srče svoju čorbu.

"Čudim ti se, mladiću, zaista. Moz biti da si iz Unutrašnjeg sveta, ali pobogu, ko god da je odgovoran za tvoje obrazovanje o stvarnom svetu, onom van knjiga i mapa, rekla bih da nije završio posao do kraja. Ona je njegova..." Rečje izgovorena s tako jakim akcentom da Roland nije mogao da razluči šta bi mogla da znači. Sifin, tako je zvučalo, ili možda šivin.

"Kako, moliću?" Smešio se, ali mu je osmeh nekako hladno i lažno ležao na usnama. U stomaku je osećao nekakvu težinu, kao da su mu se punč, čorba i komadić roštilja koji je pojeo iz čiste učtivosti, stopili u nesvarljivu grudvu u želucu. Jesi li sluškinja? upitao ju je onomad, misleći na služenje hrane. Možda i jeste služila, ali, činilo se, u prostoriji mnogo intimnijoj od ove. Najednom je izgubio želju da sazna više: nimalo ga nije zanimalo značenje reči koju je gradonačelnikova sestra upravo upotrebila.

Na čelu stola još jednom prsnuše u smeh. Suzan se smejala zabačene glave, rumenih obraza i svetlucavih očiju. Jedna bretela joj je skliznula niz mišicu, otkrivši nežnu udolinu njenog ramena. Gledao je kako je odsutnim pokretom vraća na mesto, srca punog zebnje i žudnje.

"To znači, tiha ženica",reče Renfru,kome je očigledno bilo nelagodno.

"Stari izraz, danaske retko u upotrebi..."

"Prekini, Reni", reče Koral Torin, i obrati se Rolandu: "On je običan matori kauboj, i ne može da prestane da zgrće konjsku balegu čak ni kada je daleko od svojih voljenih mula. Sivin znači žena sa strane. U vreme moje prababe to je značilo kurva... ali posebne vrste." Odmerila je bledim očima Suzan, koja je sada pijuckala pivo, a zatim se ponovo okrenula Rolandu. U pogledu joj je bilo nekog zlobnog veselja koje se Rolandu nimalo nije sviđalo. "Ona vrsta kurve koju moraš da platiš u zlatu, suviše fina i skupa za običan svet."

"Ona mu je naložnica?" procedi Roland kroz usne koje kao da su bile od leda.

"Dabome", odgovori Koral. "Još nenačeta, do Žetve, i nimalo srećna što će to morati da uradi s mojim bratom, sigurna sam, ali kupljena i plaćena baš kao u stara vremena." Koral zastade, pa dodade: "Otac bi joj umro od stida da može da je vidi." Govorila je sa nekom vrstom melanholičnog zadovoljstva.

"Mislim da ne bi trebalo prestrogo da osudujemo gradonačelnika", promrmlja Renfru posramljenim, pokajničkim glasom.

Koral se pravila da ga ne čuje. Proučavala je liniju Suzanine vilice, meke obline njenih grudi iznad svilenog dekoltea, bujnu kosu. Na licu Koral Torin više nije bilo onog škrtog osmejka. Zamenio ga je ledeni prezir.

Roland uhvati sebe kako zamišlja gradonačelnikove kvrgave šake kako skidaju bretele Suzanine haljine, gmižu joj po golim ramenima i uranjaju poput sivih kraba u pečinu ispod njene kose. Skrenu pogled na drugi kraj stola, i tamo ugleda nešto što je bilo podjednako strašno. Bila je to Oliva Torin, Oliva, smeštena u dno stola; Oliva, prisiljena da posmatra nasmejano društvance na drugom kraju. Gledala je u svog muža, koji ju je zamenio mladom lepoticom, i koji je toj istoj lepotici poklonio privezak u poredenju sa kojim su njene minđuše izgledale potpuno neugledno. Na njenom licu pritom nije bilo ni trunke Koraline mržnje i prezira. Možda bi je bilo lakše gledati da ih je bilo. Jednostavno je pogledala u svog muža, očima punim poniznosti, nade i sete. Rolandu postade jasno zašto je pomislio da je tužna. Imala je svaki razlog da bude.

U gradonačelnikovom odabranom društvu opet su se smejali; Rimer se pridigao sa susednog stola, za kojim je predsedavao, kako bi i sam rekao nešto duhovito. Činilo se da je zaista bilo takvo. Ovoga puta se čak i Džonas smejao. Suzan je spustila ruku na grudi, a zatim je uzela salvetu da obriše suzu smeha u uglu oka.Torin joj poklopi drugu šaku. Pogled joj tada odluta prema Rolandu, i dalje nasmejan, i susrete njegov. Roland je mislio na Olivu Torin, tamo na začelju stola, gde su držali so i začine, sa činijom netaknute čorbe ispred sebe i nesrećnim osmehom na licu. Da je imao svoje pištolje, pade mu na pamet, u tom trenutku bi najradije potegao jedan i prosvirao metak kroz hladno i kurvinsko srce Suzan Delgado.

I još jedna misao: Koga se nadaš da ćeš prevariti?

Utom mu pride jedan od služitelja i spusti pred njega pladanj sa ribom.

Rolandu se činilo da nikada nije imao manje apetita u životu... ali će jesti, svejedno, i skrenuti misli na pitanja proizašla iz razgovora sa Hašom Renfruem o ranču Lenja Suzan. I misliće na lik svoga oca.

Da, misliću na njega iz sve snage, pomislio je. Kad bih samo mogao da prestanem da mislim na onaj iznad onog safira.

10.

Večera je trajala beskrajno dugo, i ni posle nje nije bilo vrdanja. Centralni sto u glavnoj dvorani bio je uklonjen, i kada su se gosti vratili tamo, kao plimni talas koji se podigao i sada se ponovo povlači, formirali su dva paralelna kruga, pod komandom živahnog riđokosog čovečuljka koga je Katbert kasnije nazvao gradonačelnikovim ministrom zabave.

Započeo je ples, muško-žensko, muško^žensko, muško-žensko i tako redom ukrug, izveden uz obilje smeha i nešto poteškoća (Roland je zaključio da je tri četvrtine gostiju sada već bilo prilično pripito), i onda je gitarista udario uvodne akorde kveze. Ispostavilo se da su koraci kao u nekoj vrsti pojednostavljenog kadrila. Krugovi su se vrteli u suprotnim pravcima, držeći se za ruke, sve dok muzika ne bi na trenutak prestala.

Tada bi parovi nastali na mestu gde su se krugovi presecali zaigrali u sredini partnerkinog kruga, a svi ostali bi klicali i tapšali.

Vodeći gitarista je vodio ovu staru i očigledno omiljenu tradiciju sa posebnim naglaskom na komičnom, zaustavljajući svoje mućaćose u trenutku kada bi mu se pružila prilika da sastavi najzabavnije parove: visoka žena-nizak muškarac, debeljuca-mršavko, starica-mladić (Katbert je morao da pleše sa ženom starijom od njegove prababe,uz saino zadihano kikotanje i sveopšte odobravajuće klicanje).

I kada je Roland pomislio da se taj glupi ples nikada neće završiti, muzika prestade i on se nade licem u lice sa Suzan Delgado.

Na trenutak nije bio sposoban da učini ništa drugo sem da zuri u nju, i činilo mu se da mu oči iskaču iz duplji, a glupava stopala nisu htela da se pomere ni za milimetar. Tada ona podiže ruke, muzika nastavi da svira, krug (uključujući gradonačelnika Torina i budnog, ovlaš nasmešenog Eldreda Džonasa) poče da tapše i Roland je povede u krug.

U početku, dok ju je vrteo dvoranom (bez obzira na utrnulost nogu, korak mu je bio graciozan i precizan kao i uvek), osećao se kao da je načinjen od stakla. Ubrzo postade svestan dodira njenog tela, šuškanja haljine, i oseti da je ponovo od krvi i mesa.

Ona se na trenutak privi bliže uz njega, i kada je progovorila, njen dah mu zagolica ušnu školjku. Pitao se da li žena može da izludi muškarca, doslovno. Nije u to verovao sve do večeras, ali se večeras sve promenilo.

"Hvala ti što si bio diskretan i pristojan", prošaputa ona.

Roland se malo odmaknu od nje i istovremeno je zavrte s rukom u dnu njenih leđa, pod dlanom je osećao hladan saten, a prsti su mu dodirivali toplu kožu. Njena stopala pratila su njegove korake bez zastajkivanja i kašnjenja; kretala su se savršeno skladno, i nisu se plašila njegovih velikih i glomaznih čizama iako su bila u svilenim cipelicama.

"Umem da budem diskretan, sai", uzvrati on. "A što se tiče pristojnosti, čudi me da znate šta ta reč uopšte znači."

Ona podiže pogled prema njegovom hladnom licu, i osmeh joj izblede.

Video je kako njegovo mesto zauzima bes, ali je pre besa tamo bio bol, kao da ju je ošamario. Bio je istovremeno zadovoljan i tužan zbog toga.

"Zašto tako govoriš?" prošaputa ona.

Muzika stade pre nego što je stigao da joj odgovori... mada ni sam nije znao šta bi joj odgovorio. Suzan se pokloni i on joj uzvrati, a svi oko njih su tapšali i zviždali. Vratiše se na svoja mesta, u odvojene krugove, i gitare ponovo zabrujaše. Roland oseti kako ga hvataju za obe ruke, i telo mu se još jednom nevoljno pokrenu zajedno sa krugom.

Smejao se. Udarao nogama. Tapšao u ritmu. Osečao ju je negde iza sebe, kako radi isto to. Pitao se da li je s podjednakim žarom čeznula da pobegne negde u mrak, da bude sama u mraku, gde će moći da skine masku s lica pre nego što ono pravo lice ispod nje postane dovoljno užareno da je zapali.

Poglavlje 6.
Simi

1.

Oko deset sati, tri mladića iz Unutrašnjih baronija su se pozdravila sa svojim domaćinima i s olakšanjem izašla u mirisnu letnju noć. Kordelija Delgado, koja se zadesila pored Henrija Vertnera, baronijskog prevoznika stoke, primetila je da su verovatno umorni. Vertner se na ovo nasmejao i uzvratio teškim, skoro komičnim akcentom:

"Ma jok, gospoja, momci njiovog uzrasta su ko pacovi u drvljaniku posle velike kiše. Proce sati pre no što i vide ležaji tamo ,na Baru K'"

Oliva Torin je napustila zabavu ubrzo posle dečaka, izgovorivši se glavoboljom. Bila je toliko bleda da su joj gotovo poverovali.

Oko jedanaest, gradonačelnik, njegov kancelar i šef njegovog novopostavljenog obezbeđenja poveli su u gradonačelnikovoj radnoj sobi razgovor sa gostima koji su ostali do kasno (svi rančeri, svi članovi Jahačkog udruženja). Razgovor je bio kratak, ali sadržajan. Nekoliko rančera izrazilo je olakšanje što su izaslanici Saveza tako mladi. Eldred Džonas na ovo nije rekao ništa, samo je piljio u svoje duge, blede prste i smeškao se svojim suvim osmehom.

Oko ponoći, Suzan je več bila kod kuće i razodevala se za spavanje.

Konačno nije morala da brine zbog priveska od safira; bio je to baronijski nakit, i bio je vraćen u sef u gradonačelnikovoj kući pre nego što je napustila zabavu, šta god gospodin ala-smo-fini Vil Dirborn mislio o njoj.

GradonačelnikTorin (nije mogla da se natera i oslovljava ga imenom, iako je tražio to od nje, nije to činila čak ni u sebi) ga je lično skinuo s njenog vrata. Dogodilo se to u hodniku nedaleko od dvorane za prijeme, pored tapiserije na kojoj je bio prikazan Artur Eld kako iznosi mač iz piramide u kojoj je bio zazidan. Usput je on (Torin, ne Eld) iskoristio priliku da je poljubi u usta i na brzinu joj ispipa grudi, deo tela koji je tokom cele beskonačne večeri osećala kao previše obnažen.

"Izgoreću do Žetve", melodramatično joj je šapnuo na uho. Dah mu je zaudarao na konjak. "Svaki dan ovog leta čini mi se kao večnost."

A sada, dok je sedela u svojoj sobi, četkala kosu oštrim, brzim pokretima i gledala u načet mesec, činilo joj se da nikada u životu nije bila ljuća nego u tom trenutku: bila je besna naTorina, na tetku Kord i van sebe zbog one umišljene cepidlake Vila Dirborna. Najviše od svega, naravno, ljutila se na sebe.

"Postoje tri stvari koje možeš da učiniš u svakoj situaciji, devojko", jednom prilikom joj je rekao otac. "Možeš da odlučiš da nešto učiniš, možeš da odlučiš da ništa ne učiniš... i možeš da odlučiš da ne odlučiš."

Ovo poslednje joj tata nikada nije sasvim pojasnio, ali joj je rekao (mada nije morao) da je to bio izbor slabića i budala. Obećala je sebi da mu nikada neće pribeći... iako je dozvolila sebi da se nađe u ovoj mučnoj situaciji. Sada su sve odluke delovale beščasno i loše, a svi putevi zakrčeni kamenjem ili blatnjavi do paoka.

U svojoj sobi u gradonačelnikovoj kući (nije je delila sa Hartom već deset, a krevet, čak ni na kratko, punih pet godina), Oliva je sedela u običnoj beloj spavaćici, takode gledajući u okrnjeni mesec. Čim se zatvorila u svoju sobu, briznula je u plač... ali ne zadugo. Oči su joj bile suve, i imala je utisak da su nekako šuplje, kao mrtvo drvo.

A šta je od svega bilo najgore? To što Hart nije razumeo koliko je svc to bilo ponižavajuće, i ne samo za nju. Bio je previše zauzet šepurenjem i razmetanjem (i pokušajima, kad god mu se ukaže prilika, da zaviri u dekolte sai Delgado) da bi opazio da mu se ljudi, između ostalih i njegov lični kancelar, smeju iza leđa. Ta će po svoj prilici sramota prestati tek kada devojka bude vraćena svojoj tetki s naraslim stomakom, ali do tada je trebalo da prođu meseci. Veštica se pobrinula za to. Proći će možda i više ako devojka ne bude odmah začela. A šta je bilo najbesmislenije i najgore od svega? To što je ona, Oliva, kćerka Džona Havertija, i dalje volela svog muža. Hart je bio hvalisavi, uobraženi, razmetljivi idiot, ali ga je ona i dalje volela.

Postojalo je još nešto, nešto što nije imalo mnogo veze s činjenicom da je Hart povilenio pod stare dane: činilo joj se da je u toku bila neka vrsta zavere, da se dogadalo nešto opasno i po svoj prilici nečasno. Hart u sve to nije bio mnogo upućen, ali je pretpostavljala da je znao samo onoliko koliko su Kimba Rimer i onaj jezivi šepavac htcli da zna.

Nekada, ne tako davno, Hart ne bi dozvolio da ga na takav način zavlače tipovi kao što je Rimer, i bilo je dovoljno da samo jednim pogledom odmeri Eldreda Džonasa i njegove prijatelje i otpremi ih na zapad pre nego što bi svarili večeru. Ali to je bilo pre nego što je Hart izgubio glavu za sivim očima, bujnim grudima i ravnim stomakom sai Delgado.

Oliva ugasi svetiljku i uvuče se u postelju, gde će ležati budna do zore.

Oko jedan sat posle ponoći, u javnim prostorijama gradonačelnikove kuće nije bilo više nijednog gosta, i ostao je samo kvartet čistačica koje su tiho (i uzrujano) radile svoj posao pod budnim okom Eldreda Džonasa. Kada se jedna od njih konačno osmelila da podigne glavu i opazi da ga više nema na mestu pored prozora gde je sedeo i ušio, tiho je to saopštila svojim prijateljicama, i sve su se malo opustile. Nije, međutim, bilo ni pesme ni smeha. II spectra, čovek sa plavim kovčegom na ruci možda se samo povukao među senke. Možda ih je i dalje gledao.

Oko dva sata otišle su i čistačice. U to doba noći bi se u Gileadu zabava tek zahuktala, dostižući vrhunac sjaja i trača, ali Gilead je bio daleko, ne samo u drugoj baroniji već praktično u drugom svetu. Ovo je bio Spoljni obod, gde je čak i gospodski stalež rano legao.

"U Putnikovom predahu" nije bilo gospode, ali je pod Rompovim svevidećim pogledom noć tek počinjala.

2.

Na jednom kraju krčme, ribari u zavrnutim čizmama pili su pivo i igrali

,Gledaj Me u male uloge. Desno od njih nalazio se sto za poker; s leve strane, grupa bučnih navijača, uglavnom kravara, stajala je duž Satanskog Sokaka, gledajući kako kockice skakuću po plišanom nagibu. Na drugom kraju prostorije, Seb Mekardi je prašio sirovi bugi na klaviru, desnicom klizeći a levicom mahnito udarajući po dirkama, dok mu se znoj slivao niz vrat i blede obraze. Pored i iznad njega, pijano se ljuljajući, na barskoj stolici stajala je Peti Kasačica. Tresla je svojom ogromnom stražnjicom i iz sve snage urlala reči pesme:

"Svrati, diko, kokoška se peče, gde se peče, u rerni se peče! Svrati diko, moja sliko, za rogove da uvatiš bika... „

Simi zastade pored klavira, s kofom u ruci, kezeći joj se i pokušavajući i sam da zapeva. Peti ga potkači nogom i posla dalje, ne preskočivši nijednu reč niti pokret, i Simi nastavi put, smejući se svojim karakterističnim smehom, piskavim ali ne i neprijatnim.

Grupa gostiju igrala je pikado; u separeu u dnu sale, kurva koja je sebe nazivala Kontesom Džilijan od Viših Kilijana (dama kraljevske krvi prognana iz dalekog Garlana, dragi moji, jao što smo otmeni) uspevala je istovremeno da drka dvojici mušterija i da sama puši lulu. Za šankom, živopisna družina kavgadžija, badavadžija, skitnica, varalica, goniča, vodiča, kolara, stolara, kočijaša, odbeglih robijaša i samozvanih revolveraša opijala se pod Rompovom dvostrukom glavom.

Dva naizgled jedina prava revolveraša u krčmi stajala su na kraju šanka i pila za sebe. Niko nije pokušavao da im se pridruži, ali ne samo zato što im je u fiitrolama na bokovima, vezanim nisko na revolveraški način, visila streljačka gvožđurija. Vatreno oružje nije bilo uobičajeno, ali ni nepoznato u Mejisu, ali su ova dvojica osim pucaljki nosila mrzovoljne maske ljudi koji po ceo dan rade posao koji ne vole, imali su izgled ljudi koji bi započeli tuču ni zbog čega, i kojima bi bilo najdraže da završe dan tako što će nečijeg muža poslati kući na mrtvačkim kolima.

Barmen Stenli sipao im je viski za viskijem ne pokušavajući da zapodene razgovor, čak ni da im uputi uobičajeno:

"Vrućina danas, a gospodo?" Vonjali su na znoj, a ruke su im bile prljave i lepljive od borove smole. Ali ne toliko da Stenliju promaknu plave tetovaže mrtvačkih kovčega na njima. Veselilo ga je to što onaj njihov prijatelj, šepavi matori lešinar sa ženskom kosom i kraćom nogom, večeras nije s njima. Po Stenlijevom mišljenju, Džonas je bio najgori od Lovaca mrtvačkog kovčega, ali ni ova dvojica nisu bili cvećke, i zato je pazio da im ne stane na žulj. Uz malo sreće, niko neće: izgledali su dovoljno umorno da se ranije odvuku na spavanje.

Rejnolds i Dipapi jesu bili umorni kao psi, kako i ne bi kada su ceo dan proveli na Citgu, kamuflirajući redove praznih čeličnih rezervoara sa besmislenim natpisima (TEXACO, CITGO, SUNOCO, EXXON), milijardama, činilo im se, dovučenih borovih grana, ali svejedno nisu imali nameru da ranije prestanu da piju. Dipapi bi to možda i učinio da je Njeno Visočanstvo večeras bilo na raspolaganju, ali je ta mlada lepotica (pravo ime joj je bilo Gert Mogins) imala posla na ranču i trebalo je da se vrati tek treće večeri.

"A možda i za nedelju dana ako joj ponude dobru lovu", mrzovoljno reče Dipapi, i gurnu svoje naočare na vrh nosa.

"Ma ko je jebe", reče Rejnolds.

"Ja bih, da mogu, ali ne mogu."

"A ja odo' da uzmem tanjir one klope za džabe", reče Rejnolds, pokazujući na drugi kraj šanka, gde su iz kuhinje upravo doneli činiju kuvanih školjki. "Da donesem i tebi?"

"Uh, liče na sline, il' na nešto s nižeg mesta. Donesi ti meni parče govede pršute."

"Važi, ortak."

Rejnolds ode niz šank. Ljudi su mu se sklanjali s puta, i ne samo njemu već i njegovom svilom postavljenom ogrtaču.

Dipapi, još mrzovoljniji otkako mu je palo na pamet da Njeno Visočanstvo sada glođe kuvana rebarca na ranču "Piano", iskapi svoje piće, trgnu se od smrada smole na svojoj ruci i podnese čašu pod nos Stenliju Ruizu.

"Natoči, pseto!" povika. Kauboj koji je stajao naslonjen leđima, zadnjicom i laktom na šank trgnu se napred na Dipadijev uzvik, i to je bilo dovoljno da nastane gužva.

Simi je u tom trenutku žurio prema vratima kroz koja su upravo doneli hranu, noseći kofu obema rukama pred sobom. Kasnije, kada „Putnikov predah" počne da se prazni, njegov posao će biti da čisti. Ali sada je jednostavno kružio sa kofom, istresajući u nju svako nedovršeno piće koje bi našao. Ovaj smućkani eliksir završavao je u krčagu iza šanka. Njegov sadržaj bio je pošteno opisan natpisom: KAMILJA PIŠAĆKA, i za svega tri penija mogla se dobiti dupla doza istog. Bilo je to piće samo za očajnike i sirotinju, ali je pod strogim Rompovim pogledom svake večeri prolazio popriličan broj takvih; Stenli je retko kada imao problem da isprazni krčag. Ako se ne bi ispraznio do kraja večeri, uvek je postojalo sledeće, kao i svež priliv žednih budala.

Ovom prilikom, međutim, Simi nije uspeo da stigne do krčaga s Kamiljom pišaćkom iza šanka. Zapeo je o čizmu kauboja koji se trgnuo napred, i uz groktaj iznenađenja pao na kolena. Sadržaj kofe pljusnuo je napred, i po pravilu Prvog Sotoninog zakona zlonamernosti, ako može da bude gore, obično i bude, i natopio pantalone Roja Dipapija od kolena naniže žeženom mešavinom piva, grafa i mučenice.

Razgovor za šankom utihnu, i to odmah zatim obustavi i žagor okupljenih oko stola sa kockicama. Seb se okrenu, ugleda Simija kako kleči pred jednim od Džonasovih ljudi i prestade da svira. Peti, koja je žmureći unosila dušu u pesmu, otpeva još tri ili četiri takta bez pratnje pre nego što je postala svesna neprirodne tišine koja je vladala krčmom. Prestade da peva i otvori oči. Ovakva tišina obično je nagoveštavala da će neko da pogine. Nije imala nameru da to propusti.

Dipapi je stajao savršeno mirno, udišući prodorni zadah alkohola. Nije mu smetao; bio je sto puta bolji od smrada borove smole. Nije mu smetalo ni to što su mu se pantalone zalepile za kolena. Možda bi mu malčice zasmetalo da mu je nešto te vodice-veselice dospelo u čizme, ali nije.

Ruka mu pade na dršku revolvera. Eto konačno nečega, bogovima i boginjama hvala, što će mu odvratiti misli od lepljivih ruku i odsutne kurve, a za dobru zabavu vazda valja otrpeti malo kvašenja.

Krčma je sada bila pod pokrovom tišine. Stenli je ukočeno stajao iza šanka, nervozno čupkajući jednu od navlaka na podlakticama. Na drugom kraju šanka, Rejnolds je zainteresovano čekao da vidi šta će uraditi njegov ortak. Uze školjku iz zaparene činije i razbi je o ivicu šanka kao kuvano jaje. Ispred Dipapijevih nogu, Simi pogleda uvis, očiju krupnih i punih straha od zamršenim žbunom crne kose. Pokušavao je da se osmehne.

"Čekaj malo, dečko", reče Dipapi. "Dobro si me skvasio."

"Izvin, bajo, sapleli me." Simi mahnu rukom preko ramena i otrese kamilju pišaćku sa vrhova prstiju. Neko nervozno pročisti grlo, rrrh-aaa!

Prostorija je bila puna očiju, i dovoljno tiha da su svi mogli da čuju vetar pod strehom i talase kako se lome o stene rta Hambri, dve milje dalje.

"Jesu, đavola", javi se kauboj koji se trgnuo.Tekje bio napunio dvadeset godina, i odjednom ga je uhvatio strah da više nikada neće videti majku.

"Ne pokušavaj da svališ krivicu na mene, blento."

"Ne zanima me kako se to dogodilo", procedi Dipapi. Bio je svestan da igra za publiku, i znao je da publika iznad svega ceni dobru zabavu. Sai R.

B. Dipapi, uvek kavaljer, nameravao je da je priredi.

Vrhovima prstiju uhvati platno pantalona na kolenima, povuče nogavice uvis i otkri vrhove svojih čizama. Bile su sjajne i mokre.

"Vidi kako si mi ispolivao čizme."

Simi ga je posmatrao sa poda, iskežen i prestravljen.

Stenli Ruiz pomisli kako mora barem da pokuša da spreči ono što je trebalo da se dogodi. Poznavao je Dolores Simer, dečakovu majku, i postojala je mogućnost da je dečak njegov sin. U svakom slučaju, voleo je Simija. Dečak je bio budalast, ali je imao dobro srce; nikada nije pio i bio je vredan. Osim toga, uvek je imao osmeh za svakoga. Bio je to dar kojim nisu mogli da se pohvale mnogi normalni ljudi.

"Sai Dipapi", reče tihim i poniznim glasom, zakoračivši napred. Jako mi je žao zbog ovoga. Biće mi zadovoljstvo da vam besplatno točim piće do kraja večeri ako zaboravimo ovaj nesrećni..."

Dipapijev pokret bio je munjevit, ali to nije bilo ono što je zadivilo goste koji su se te noći zadesili u jPredahu'; očekivali su da će ljudi koji jašu sa Džonasom biti brzi. Zadivila ih je činjenica da ovaj nije ni pogledao gde je meta. Procenio je Stenlijev položaj po glasu.

Dipapi potegnu revolver i zamahnu njime udesno i uvis. Cev pogodi Stenlija Ruiza posred usta, rascepi mu usne i razmrska mu tri zuba. Krv prsnu po ogledalu iza šanka; nekoliko najviših kapljica orosi vrh Rompove leve njuške. Stenli kriknu, pokrivši rukama lice, i zatetura se unazad, u policu sa pićem. Zveket flaša bio je gromoglasan u tišini krčme.

Na drugom kraju šanka, Rejnolds razbi još jednu školjku, opčinjeno posmatrajući scenu. Kao u pozorištu, nema šta.

Dipapi se okrenu dečaku koji je klečao pred njim.

"Očisti mi čizme", reče.

Simijevo lice se ozari zbunjenim olakšanjem. Da mu očisti čizme?

Dabome! Nema problema! Odmah! Izvuče krpu koju je uvek držao u svom zadnjem džepu. Nije čak još bila ni prljava. Ne previše.

"A, ne", strpljivo reče Dipapi. Simi ga pogleda, začuđeno zijajući. "Vraćaj tu gadost odakle si je uzeo, ne želim čak ni da je vidim."

Simi je poslušno gurnu u zadnji džep.

"Oću da ih oližeš", reče Dipapi istim strpljivim glasom. "Lizaćeš mi čizme sve dok ne budu suve i toliko čiste da možeš u njima da vidiš odraz svojejglupave zečje njuške."

Simi je oklevao, kao da i dalje nije siguran šta se od njega traži. Ili kao da i dalje obrađuje informaciju.

"Ja bih ga poslušo, dečko", dobaci Barki Kalahan sa, po njegovom ubeđenju, sigurne razdaljine iza Sebovog klavira. "Ako ,oćeš opet da vidiš svetlost dana, nema ti druge."

Dipapi je već bio odlučio da praznoglavac ne vidi svetlost novog dana, bar ne u ovom svetu, ali oćuta. Nikada mu niko nije lizao čizme. Hteo je da vidi kakav je osećaj. Ako mu se dopadne, onako, na seksi način, možda bi mogao da pokuša da nagovori Njeno Visočanstvo da to probaju.

"Moram li?" Simijeve oči bile su pune suza. "Što se ne izvinim i dobro ih izglancam?"

"Liži, pašče maloumno", naredi Dipapi.

Simiju pade kosa na čelo. Jezik mu bojažljivo izviri između usana dok je spuštao glavu prema Dipapijevim čizmama, a niz obraz mu kliznu prva suza.

"Stoj, stoj, stoj", začu se glas. Zvučao je šokantno u mrtvoj tišini, ne zato što je došao iznenada, i svakako ne zato što je bio ljutit. Bio je takav zato što je zvučao kao da se njegov vlasnik dobro zabavlja. "Ovo jednostavno ne mogu da dozvolim. Ne, gospodine. Bih kada bih mogao, ali ne mogu.

Nehigijenski je, shvatate. Ko zna kakva boleština može da se proširi na ovaj način? Nedopustivo! Ap-so-lut-no nedopustivo!"

Na vratima krčme stajao je autor ovih idiotskih i potencijalno pogibeljnih reči: mladić srednje visine sa šeširom ravnog oboda, zabačenim tek toliko da otkrije neposlušne pramenove smeđe kose. Mada se teško može reći da je mladić, zaključi Dipapi. Reč mladić ga je loše opisivala. Bio je to običan klinac. Oko vrata, bogovi će ga znati zašto, nosio je, kao ogroman komičan privezak, ptičju lobanju. Visila je na lancu provučenom kroz očne duplje. Da stvar bude još smešnija, u rukama nije držao pištolj (a gde bi taj golobradi balavac uopšte nabavio pištolj? zapita se Dipapi) već prokletu praćku. Dipapi prasnu u smeh.

Klinac se takođe nasmeja, klimajući glavom kao da razume koliko čitava situacija izgleda smešno, koliko zapravo izgleda besmisleno. Njegov smeh bio je zarazan. I dalje balansirajući na svojoj stolici, Peti se zakikota, a onda brže - bolje poklopi rukama usta.

"Ovo nije mesto za tako mlade dečake", reče Dipapi. Njegov revolver, stari kolt sa pet metaka, još je bio van fiitrole, držao ga je položenog na šanku, i sa vrha cevi mu je kapala krv Stenlija Ruiza. Dipapi ga neznatno pomeri, ne odvajajući ga od podloge. "Dečaci koji zalaze na ovakva mesta stiču loše navike, klinjo. Jedna od njih je umiranje. Zato ću ti dati još jednu šansu. Gubi se odavde."

"Hvala, gospodine, zaista cenim to što ste mi pružili još jednu šansu", uzvrati dečak. Govorio je sa najdubljom iskrenošću... ali se nije pomerio s mesta. I dalje je stajao ispred vrata krčme, sa zategnutim širokim elastičnim remenom praćke. Dipapi nije mogao da razazna šta je bilo u njoj, ali je svetlucalo pod svetlošću gasnih lampi. Neka vrsta metalne kugle.

"Dakle?"zareža Dipapi. Situacija je počinjala opasno da ga zamara.

"Znam da vam sedim na grbači, gospodine, a to ume da boli, da ne pominjem bol u zadnjici i iscedak iz bolesne kite, ali ako nemate ništa protiv, dragi moj prijatelju, voleo bih da moju šansu ustupite ovom momčiću što kleči pred vama. Dozvolite mu da vam se izvini, da vam glanca čizme svojom krpicom dok ne budete sasvim zadovoljni i pustite ga da nastavi sa svojim životom."

Začu se nepovezan žamor odobravanja sa mesta gde su se nalazili kartaroši. Dipapiju se nimalo nije svidalo ono što čuje, i odjednom donese odluku. Klinac će takođe umreti, kažnjen zbog drskosti. Onaj što ga je polio splačinama očigledno je retardiran, ali ovaj balavac nema čak ni to opravdanje. Ovaj samo uobražava da je duhovit.

Dipapi krajičkom oka vide da se Rejnolds prikrada dečaku s boka, klizeći glatko kao po ulju. Cenio je njegov trud, ali nije verovao da će mu biti potrebna bogzna kakva pomoć protiv majstora za praćku.

"E pa, dečko, mislim da si pogrešio", reče blagim glasom. "Stvarno verujem..." Čašica na praćki se malo spusti... ili je Dipapi uobrazio da se spustila. Pokrenu se.

3.

U Hambriju se posle godinama pričalo o tome.Tri decenije posle pada Gileada i raspada Saveza i dalje se pričalo o tome.Tada je već više od petsto čičica (i nekoliko starica) tvrdilo da su baš te večeri pili pivo u

"Predahu" i videli sve što se dogodilo.

Dipapi je bio mlad i brz kao zmija, ali nije bio ni blizu da pogodi Katberta Olguda. Guma na praćki se otpusti sa glasnim TVANG!, kroz zadimljenu krčmu se pruži čelična pruga nalik na liniju povučenu kredom na tabli, i Dipapi vrisnu. Revolver mu pade na pod, i nečija čizma ga odgurnu daleko od šanka (niko se nije prijavio kao vlasnik čizme, bar ne za vreme boravka Lovaca mrtvačkog kovčega u Hambriju, a posle ih je bilo na stotine). Ne prestajući da urla, nije podnosio bol, Dipapi podiže krvavu šaku i sa nevericom se zagleda u nju. Moglo se reći da je imao sreće.

Katbertova kugla mu je smrskala vrh srednjeg prsta i otkinula nokat. Da je prošla samo malo niže, Dipapi bi mogao da pravi kolutove od dima kroz rupu na dlanu.

Katbert je u međuvremenu već stavio novu kuglicu u praćku i iznova zategao remen.

"A sada", reče, "ako biste bili ljubazni da obratite pažnju, dobri gospodine..."

"Za njegovu nisam siguran", oglasi se Rejnolds iza njega, "ali moju svakako imaš, ortak. Ne znam da l' si toliko dobar sa tom stvarčicom, ili si samo prokleto srećan, ali sada si u svakom slučaju završio. Opusti remen i spusti je. ,Oću da je vidim na tom stolu ispred tebe."

"Uloviste me", tužno reče Katbert. "Opet me izneveriše mladost i neiskustvo."

"Ne znam ništa o tvojoj mladosti, brate, ali da si ulovljen, jesi", saglasi se Rejnolds. Stajao je iza i malo ulevo od Katberta, i sada mu priđe toliko blizu da je dečak osetio vrh hladne cevi na svom potiljku. Rejnolds palcem nategnu čekič okidača. U moru tišine u koje se pretvorio

"Putnikov predah", taj zvuk je bio veoma glasan.

"Sad spusti tu igračku."

"Bojim se, dobri gospodine, da ću morati da vas odbijem."

"Šta?"

"Pa, eto, vidite, svojom vernom praćkom sam uzeo na nišan glavu vašeg simpatičnog prijatelja..." poče Katbert, i kada se Dipapi nelagodno promeškoljio za šankom, dečakov glas dobi bridak prizvuk koji nije zvučao nimalo neiskusno. "Da nisi mrdnuo! Pomeriš li se još jednom, mrtav si!"

Dipapi se umiri, prislonivši krvavu šaku na smolom umrljanu košulju. Po prvi put je izgledao uplašeno, i po prvi put te večeri, po prvi put od kada je počeo da jaše sa Džonasom, zapravo, Rejnolds je osećao kako situacija preti da izmakne kontroli... ali kako je to bilo moguće? Kako, kada je uspeo da se prikrade tom mudrijašu i zaskoči ga? Problem je trebalo da bude rešen, zaboga.

Spustivši glas na malopređašnji, da ne kažemo šaljivi, nivo, Katbert reče:

"Ako me upucate, kugla poleće i vaš prijatelj umire sa mnom."

"Nije nego", reče Rejnolds, ali mu se nije svidelo ono što je čuo u sopstvenom glasu. Zvučalo je kao sumnja. "Niko ne može da bude tako precizan."

"Kako bi bilo da dopustimo vašem prijatelju da odluči?" Katbert povisi glas i veselo doviknu. "Hej, vi tamo! Gos'in Cvikerašu? Da l'biste voleli da me vaš ortak upuca?"

"Ne!" Dipapijev uzvik bio je kreštav, na ivici panike. "Nemoj, Klej! Ne pucaj!

"Znači, nerešeno je", zbunjeno promrsi Rejnolds, i ta zbunjenost sledećeg trenutka preraste u užas, jer mu se uz vrat prislonilo sečivo nekakvog grdnog noža. Pritiskalo mu je osetljivu kožu tik iznad Adamove jabučice.

"Ne, nije", tiho izusti Alejn. "Spusti pucu, prijatelju, ili ću ti prerezati grlo."

4.

Stojeći na tremu ispred vrata krčme, pošto je zahvaljujući čistoj sreći stigao na sam početak komedije, Džonas je sa čuđenjem, prezirom i nečim bliskim užasu posmatrao prizor. Prvo je jedno od derišta iz Saveza nadigralo Dipapija, a kada ga je Rejnolds pritegao, krupni klinac okruglog lica i boračkih ramena prislonio je Rejnoldsu nož uz grlo. Nijedan od klinaca nije mogao imati više od petnaest godina, i nijedan nije nosio pištolj. Čudo jedno. Bilo bi to zabavnije i od putujućeg cirkusa da nije problema koji će uslediti ako se stvari ne postave na svoje mesto. Kakav će uticaj imati u Hambriju ako se pročuje da su se bauci uplašili dece, umesto da bude obrnuto?

Možda još ima vremena da se ovo prekine pre nego što neko pogine. Ako to želiš. Zeliš li?

Džonas zaključi da želi, da još mogu da budu konačni pobednici ako budu igrali pametno. Odlučio je, takođe, da derišta iz Saveza, ako ne budu imala đavolsku sreću, neće otići živa iz baronije Mejis.

Gde li je onaj treći? Dirborn?

Dobro pitanje. Važno pitanje. Sramota bi se pretvorila u totalno poniženje ako bi i njega iznenadili kao Roja i Kleja.

Jedna stvar je bila sigurna: Dirborn nije bio u krčmi. Džonas se obrnu na petama i osmotri Glavnu ulicu u oba smera. Mesec poljubaca je pre samo dve noći bio pun, i bilo je svetlo skoro kao po danu. Nigde nikog, ni na ulici ni tamo preko, gde se nalazio glavni dućan u Hambriju, ako se ne računaju izrezbareni totemi na tremu, sa likovima Čuvara Zraka: Medveda, Kornjače, Ribe, Orla, Lava, Šišmiša i Vuka. Bilo ih je sedam od ukupno dvanaest, svetlih poput mermera na mesečini i bez sumnje omiljenih među decom. Ljudi, međutim, nije bilo. Dobro. Odlično.

Džonas se zagleda u prolaz između dućana i kasapnice, opazi nekakvu senku iza gomile praznih kutija i ukoči se, ali se odmah zatim opusti kada su u tami zasjale zelene mačje oči. Zadovoljno klimnu glavom i posveti se trenutnom problemu: odgurnu levo krilo vrata i uđe u „Putnikov predah".

Alejn začu škripu šarke, ali mu se cev Džonasovog pištolja našla na slepoočnici pre nego što je stigao da se okrene.

"Ako nisi berberin, sinko, savetujem ti da spustiš tu nožekanju. Ovo je poslednje upozorenje."

"Neću" reče Alejn.

Džonas, koji je bio siguran da će mu se dečak povinovati, ostade kao gromom pogoden.

"Šta?"

"Čuo si me", reče Alejn. "Rekao sam ne."

5.

Kada su se pozdravili sa domaćinima i napustili „Obalu", Roland je ostavio svoja dva prijatelja da potraže zabavu, pretpostavljao je da će završiti u „Putnikovom predahu", i nadao se da neće ostati previše dugo i da neće upasti u neku veću nevolju, budući da nisu imali para za kockanje i da nisu smeli da piju ništa jače od ledenog čaja. Ujahao je u varoš sa suprotnog kraja, privezao konja na bližem od dva gradska trga (Rašer je na to samo iznenađeno zarzao), i od tada je lutao pustim, usnulim ulicama, sa šeširom navučenim na oči i šakama upletenim u bolan čvor na leđima.

Glava mu je bila puna pitanja, nešto se događalo, nešto veoma sumnjivo.

U početku je mislio da je to samo plod njegove mašte, detinjastog dela njegovog bića koji je pronalazio nepostojeće probleme i bajkovite zavere zato što je bio proteran iz središta stvarnih zbivanja. Ali razgovor sa

„Renijem" Renfruom uverio ga je da nije tako. Mučila su ga brojna pitanja i nerešene zagonetke, ali je najgore od svega bilo to što nikako nije uspevao da se usredsredi na njih. Svaki put kada bi pokušao, u misli bi mu se ušunjao lik Suzan Delgado... njeno lice, svilenkasta kosa ili ljubak i neustrašiv način na koji je svojim svilenim cipelicama pratila njegove čizme dok su igrali, bez oklevanja i zastajkivanja. U glavi su mu neprestano odzvanjale poslednje reči koje joj je rekao, nadmenim, cepidlačkim glasom dečaka-propovednika. Dao bi sve na svetu da ih povuče. Suzan će nakon Žetve završiti u Torinovoj postelji, i pre prvog snega će mu roditi dete, možda muškog naslednika, pa šta s tim? Bogati muškarci, slavni muškarci i muškarci plemenite krvi imali su naložnice od kada je sveta i veka; ako je verovati pričama, sam Artur Eld ih je imao više od četrdeset. Zaista, zašto bi to njemu smetalo?

Mislim da sam se zaljubio u nju. Eto zašto.

Uznemirujuća pomisao, ali nipošto nemoguća; predobro je poznavao krajolik svoga srca. Bilo je sasvim moguće da je voli, ali ju je jednim delom svog bića i mrzeo, i zbog toga nije bio spreman da se odrekne one šokantne pomisli za večerom: da se lako moglo dogoditi da prostreli srce Suzan Delgado da je bio naoružan. Za to je delimično bila kriva ljubomora, ali samo delimično, i verovatno ne i najviše. Glavni razlog bio je taj što je prepoznao nekakvu nejasnu ali moćnu vezu između Olive Torin, njenog tužnog i istovremeno hrabrog osmejka na začelju stola, i svoje majke. Nije li taj isti ranjeni i ojađeni izraz video u očima svoje majke, onog dana kada ju je zatekao sa očevim savetnikom? Marten u razdrljenoj košulji, Gabrijela Dišan u spavaćici koja joj je spala s jednog ramena, u sobi koja je toliko mirisala na ono što su radili tog vrelog jutra?

Iako je već bio oguglao na sve i svašta, njegov um ustuknu pred tom slikom, užasnut, i ponovo se okrenu liku Suzan Delgado, njenim sivim očima i sjajnoj kosi. Ponovo ju je video kako se smeje, zabačene glave, ruku sklopljenih preko Torinovog safira.

Činilo mu se da bi mogao da joj oprosti to što je pristala da bude naložnica. Ono što nije mogao da joj oprosti, uprkos tome što ga je privlačila, bio je onaj tragični osmeh na licu Olive Torin dokje posmatrala devojku koja je zauzela njeno mesto. Sedela je na njenom mestu i smejala se.

To su bile stvari koje su mu zaokupljale misli dok je krupnim koracima išao ulicama okupanim mesečinom. Znao je da ne treba da se bavi tim mislima, da Suzan Delgado nije bila razlog što je tu, kao ni smešni gradonačelnik krckavih zglobova i njegova patetična, izneverena žena... ali zbog nečega nije uspevao da ih potisne iz glave i usredsredi se na ono zbog čega je došao. Zaboravio je lik svog oca, i sada je hodao na mesečini u nadi da će ga ponovo pronaći.

S tim mislima je išao uspavanom, srebrom okupanom Glavnom ulicom, u pravcu juga, razmišljajući o tome kako možda ne bi bilo loše da se pridruži Katbertu i Alejnu, okvasi grlo i baci koju kockicu niz Sotonino Sokače pre nego što se vrati po Rašera i ode na spavanje. Tada je ugledao Džonasa, bilo je nemoguće ne prepoznati tu suvonjavu figuru i dugačku belu kosu, kako stoji na ulaznim vratima „Putnikovog predaha" i viri unutra. Jedna ruka bila mu je na dršci revolvera, a telo mu je bilo napeto, i Roland smesta zaboravi sve drugo. Unutra se nešto događalo, i ako su Bert i Alejn bili tamo, možda se ticalo i njih. Na kraju krajeva, ovde su bili stranci, i bilo je moguće, čak i verovatno, da nisu baš svi u Hambriju privrženi Savezu sa žarom koji su večeras pokazali na prijemu. A možda je i neki od Džonasovih prijatelja bio u nevolji. U svakom slučaju, unutra se nešto kuvalo.

Ni sam ne znajući zašto, Roland se nečujno pope na trem dućana. Tamo je stajao niz izrezbarenih životinja (verovatno čvrsto prikucanih za daske da ih ne odnesu pijani mangupi iz saluna, usput veselo pevajući pesmice iz detinjstva). Roland zakorači iza poslednje u nizu, bio je to Medved, i savi kolena da mu ne bi virio vrh šešira. Zatim se umiri kao da je i sam statua.

Džonas se tada okrenu, pogleda najpre preko ulice, pa levo od sebe, i ukoči se, piljeći u nešto...

Začu se tihi zvuk: Mjau! Mjau!

Mačka. U uličici.

Džonas još trenutak zadrža pogled na ulici, pa ude u „Predah". Roland napusti zaklon, strča niz stepenice i na ulicu. Nije posedovao Alejnov dar dodira, ali je povremeno imao veoma snažne slutnje. Ova sada mu je govorila da požuri.

Iznad njega, Mesec poljubaca zađe za oblak.

6.

Peti Kasačica je i dalje stajala na svojoj stolici, ali više nije bila toliko pijana, i nije joj padalo na pamet da peva. Jedva je verovala svojim očima: Džonas je držao na nišanu dečaka koji je držao na nišanu Rejnoldsa koji je držao na nišanu drugog dečaka (ovom poslednjem je na lancu oko vrata visila ptičja lobanja) koji je držao na nišanu Roja Dipapija. I koji je, u stvari, već bio prolio malo Dipapijeve krvi. A kada je Džonas naredio krupnom dečaku da spusti nož koji je držao na Rejnoldsovom vratu, krupni dečak je odbio da ga posluša.

Možete da mi ugasite sveće i pošaljete me na čistinu na kraju puta, pomisli Peti, jer mislim da sam konačno sve videla. Pretpostavljala je da bi trebalo da siđe sa stolice, svakog trenutka je moglo da dođe do pucnjave, i to verovatno opšte, ali ponekad jednostavno morate da rizikujete.

Zato što su neke stvari suviše dobre da bi ste ih propustili.

7.

"Došli smo po zadatku u ime Saveza", reče Alejn. Jedna ruka bila mu je uronjena u Rejnoldsovu znojavu kosu; drugom je održavao pritisak sečiva na Rejnoldsovom vratu. Odmeren tako da mu ne probije kožu. yyAko nas povredite, Savez će saznati za to, kao i naši očevi. Progoniće vas kao pse i obesiti vas naglavačke kad vas uhvate."

"Sinko, u krugu od dvesta ili čak trista točkova naokolo nema nijedne savezne patrole", reče Džonas, "a bolelo bi me uvo i da je odmah tu iza brda. Podjednako me zabole i za vaše očeve. Spusti taj nož ili ću ti prosuti jebeni mozak."

"Neću."

"Ovo obećava da će biti zanimljivo", veselo primeti Katbert... mada se sada u njegovom glasu osećalo kako mu rade živci. Nije to bio strah, niti nervoza, samo rad živaca. I to pre one dobre nego one loše vrste, kiselo zaključi Džonas. Potcenio je ove dečake; sada mu je to bar bilo jasno. "Vi upucavate Ričarda; Ričard kolje gospodina Ogrtača, u istom trenutku kada gospodin Ogrtač upucava mene; moji siroti umirući prsti otpuštaju remen praćke i smeštaju čeličnu kuglu u ono što gospodinu Cvikerašu služi umesto mozga. Vi ćete se izvući, i siguran sam da će to predstavljati veliku utehu vašim pokojnim prijateljima."

"A da proglasimo nerešeno?", predloži Alejn onom koji mu je držao pištolj na slepoočnici. "Da sklonimo oružje i odemo svako na svoju stranu."

"Ne, sinko", uzvrati Džonas. Glas mu je zvučao strpljivo, i nadao se da ne odaje bes koji je rastao u njemu. Bogovi, zar ovako da ga ponize, pa makar i privremeno! "Niko ne može nekažnjeno da prkosi Lovcima mrtvačkog kovčega. Ovo ti je poslednja prilika da..."

Nešto tvrdo, hladno i šiljato pritisnu mu košulju na leđima, tačno između lopatica. Odmah mu je bilo jasno šta je to i u čijoj je ruci, i bilo mu je jasno da je igra izgubljena, ali nije mogao da shvati kako je došlo do tako neverovatnog i izluđujućeg preokreta.

"Vrati pištolj u futrolu", reče glas iza oštrog metalnog vrha. Bio je nekako prazan, ne samo smiren već bezosećajan. "Smesta, ili će ovo da ti završi u srcu. Bez priče. Dosta je priče. Učini to ili umri."

Džonas je prepoznao dve stvari u tom glasu: mladost i istinu. Bez reči je gurnuo revolver u futrulu.

"Ti sa crnom kosom. Izvadi pištolj iz uha mog prijatelja i vrati ga u fiitrolu. Odmah."

Kleju Rejnoldsu nije moralo dvaput da se kaže. Ispustio je dug i drhtav uzdah kada je Alejn sklonio oštricu sa njegovog grla, i povukao se unazad. Katbert se nije osvrtao, već je stajao sa zategnutim remenom praćke, isturenog lakta.

"Ti za šankom", reče Roland. "Oružje u futrolu."

Dipapi ga posluša, iskrivivši lice od bola kada je povredenim prstom očešao opasač. Tek kada mu se revolver našao u futroli, Katbert popusti gumeni remen i ispusti čeličnu kuglu u šaku.

Munjevito smenjivanje posledica učinilo je da uzrok čitave zbrke u međuvremenu bude zaboravljen. Simi konačno ugrabi priliku da ustane, i zatrča se kroz krčmu. Obrazi su mu bili vlažni od suza. Zgrabio je Katberta za ruke i počeo da ih ljubi (tačnije, da ih bučno cmače, što bi u nekim drugim okolnostima bilo komično), da bi naposletku nekoliko trenutaka držao Katbertovu ruku uz svoj obraz. Potom protrča pored Rejnoldsa, grunu na desno krilo ulaznih vrata i nalete pravo na pospanog i polupijanog šerifa. Šeb ga je bio dovukao iz jedne od zatvorskih ćelija, gde je uvaženi baronijski čuvar reda zaspao posle gradonačelnikove svečane večere.

8.

"Krasna zbrka, zar ne?"

Ove reči je izgovorio Ejveri, ali mu niko nije odgovorio. Nije ni očekivao da odgovore. Znali su da im je najbolje da ćute.

Kancelarijski deo zatvora bio je pretesan da bi se tri odrasla muškarca, tri poluodrasla muškarca i jedan ekstra-krupan šerif osećali komotno. Ejveri ih je zato odveo u obližnju dvoranu Gradske većnice, gde se čulo tiho lepetanje krila golubova načičkanih na krovnim gredama i neumorno kucanje dedinog zidnog sata iza podijuma.

Bila je to jednostavna prostorija, ali istovremeno i vrlo inspirativan izbor.

U njoj su se stotinama godina unazad okupljali sugrađani i baronijski veleposednici da donose odluke, izglasavaju zakone i povremeno pošalju one naročito problematične pojedince na zapad. U nienoj tami prošaranoj svetlucavom mesečinom osećala se neka ozbiljnost, i Roland pomisli da je čak i starac, Džonas, sigurno koliko-toliko oseća. Šerifu Herku Ejveriju je svakako davala autoritet koji inače možda ne bi uspeo da nametne.

Dvorana je bila puna onoga što su u to vreme i na tom mestu zvali "neosedlanim klupama", istesanim od hrastovine, bez jastučića na sedištima ili naslonima. Bilo ih je ukupno šezdeset, po trideset s obe strane širokog središnjeg prolaza. Džonas, Dipapi i Rejnolds sedeli su u prvom redu s leve, a Roland, Katbert i Alejn u istom redu s desne strane.

Rejnolds i Dipapi delovali su zlovoljno i postiđeno, a Džonas odsutno i smireno. Dirbornova mala družina je ćutala. Roland je Katbertu uputio značajan pogled, nadajući se da će ovaj umeti pravilno da ga protumači: Cujem li samo jednu duhovitu upadicu, iščupaću ti jezik iz usta. Verovao je da je poruka shvaćena. Bert je negde sklonio svog idiotskog „stražara", što je bio dobar znak.

"Baš krasna zbrka", ponovi Ejveri i duboko uzdahnu, zapahnuvši ih zadahom alkohola. Sedeo je na ivici bine, ljuljajući kratkim nogama i gledajući ih s nekom vrstom zgađenog čuđenja.

Otvoriše se bočna vrata i u dvoranu uđe pomoćnik Dejv, bez svog belog žaketa. Monokl mu je virio iz džepa svetlosmeđe službene košulje.

U jednoj ruci nosio je šolju, a u drugoj svitak nečega što je Rolandu ličilo na brezovu koru.

"Jesi li prokuvao prvu polovinu, Dejvide?" upita Ejveri. Lice mu je sada izgledalo zabrinuto.

"Jesam."

"Dvaput?"

"Dvaput, dabome."

"Mislim, tako je glasilo uputstvo."

"Ja, glasilo je", s uzdahom uzvrati Dejv. Dodade Ejveriju šolju, i iskrenu brezovu koru, istresavši sadržaj u šolju kada ju je šerif ispružio ispred sebe.

Ejveri promučka tečnost u šolji, sumnjičavo zaviri unutra, pa otpi, i smesta iskrivi lice.

"Uh, odvratno!" povika. "Ima li nečeg odvratnijeg od ovoga?"

"Šta je to?"upita Džonas.

"Prašak protiv glavobolje. Lek za mamurluk, moglo bi se reći. Od stare veštice. One što živi gore na Brdu gugutki. Znaš na koje mesto mislim?"

Ejveri uputi Džonasu značajan pogled. Ovaj se pravio da to ne primećuje, ali je Roland imao utisak da jeste. Šta je to sad značilo? Još jedna zagonetka.

Na pomen reči gugutke Dipapi naglo podiže glavu, a zatim nastavi da sisa povređeni prst. Iza Dipapija, Rejnolds je sedeo umotan u svoj ogrtač, mrzovoljno zureći sebi u krilo.

"Deluje li?"upita Roland.

"Ja, momče, ali veštičje bućkuriše ne možeš da piješ bez posledica.

Upamti to: nikad bez posledica. Ovaj ovde uklanja glavoboljulcoju dobiješ kad preteraš s Torinovim prokletim punčom, al' ti se od njega vežu creva da je to užas jedan. A tek gasovi." Šerif mahnu rukom ispred svog lica da pokaže koliko je to mučno i uze još jedan gutljaj iz šolje, pa je spusti u stranu. Brzo je uspostavio malopređašnju ozbiljnost, ali je zato atmosfera u dvorani postala za nijansu vedrija; svi su to osećali. "E, a sad da vidimo kako da rešimo ovu zbrku."

Herk Ejveri polako pređe pogledom preko svih, od Ijtejnoldsa s njegove krajnje desne strane, do Alejna, „Ričarda Stokvorta" sasvim levo.

"Pa, momci? S jedne strane imamo gradonačelnikove ljude a s druge...

Savezne... ljude, šest momaka koji zamalo da se poubijaju, i tp zbog čega?

Zbog jednog maloumnika i prosute kofe sa splačinama." On najpre pokaza na Lovce mrtvačkog kovčega, pa zatim na brojače Saveza. "Dva bureta baruta i debeli šerif u sredini. Šta vi mislite o tome? ,Ajde, slobodno recite. Ako se niste stideli dole u Koralinom kupleraju, nemojte ni ovde!"

Svi su ćutali. Ejveri srknu još gutljaj odvratnog napitka, spusti šolju na sto i odlučno ih pogleda. Rolanda nije nimalo iznenadilo ono što je zatim rekao; bilo je to upravo ono što je očekivao da čuje od čoveka kao što je Ejveri, uključujući i ton njegovog glasa, koji je ukazivao da sebe smatra čovekom spremnim da donese tešku odluku kada se to od njega očekuje.

Reći ću vam šta ćemo: sve ćemo lepo da zaboravimo."

Rekavši to, Ejveri zauze držanje čoveka koji očekuje pobunu, ali je spreman da se ponese i sa tim problemom. Pošto niko nije prozborio ni reč, niti mrdnuo prstom, izgledao je pomalo razočarano. Bili su zašli duboko u noć, a posao još nije bio obavljen. Uspravivši ramena, on nastavi:

"Nemam nameru da sledeća tri ili četiri meseca provedem čekajući da vidim ko će od vas ubiti koga. Jok, brate! A ne bih ni da se nađem u položaju da me kažnjavaju zbog vaše glupe svađe oko smotanog Simija.

"Apelujem na vašu praktičnu stranu, dečaci, kad kažem da bih tokom vašeg boravka ovde mogao da vam budem i prijatelj i neprijatelj... al' bih pogrešio kada pritom ne bih apelovao na vašu plemenitost, koja je, siguran sam, i velika i samilosna."

Šerif je sada pokušavao da namesti dramatičan izraz lica, ali mu to po Rolandovoj proceni nije bogzna kako išlo od ruke. Ejveri se tada usredsredi na Džonasa.

"Sai, ne verujem da vam je želja da stvarate probleme trojici mladića iz Saveza, Saveza koji nam je bar pedeset generacija unazad bio kao majčino mleko i očeva zaštitnička ruka; ne biste bili tako nezahvalni, zar ne?"

Džonas odmahnu glavom, smešeći se svojim suvim osmehom.

Ejveri ponovo klimnu glavom, kao da želi da kaže "stvar se povoljno razvija".

"Svi vi imate pametnija posla od toga, i niko ne želi da ga ovako nešto u tome omete, je li tako?"

Ovoga puta svi klimnuše glavama.

"E, ako je tako, ,oću da lepo ustanete, okrenete se jedni prema drugima, rukujete se i zatražite oproštenje. Ako to ne učinite, što se mene tiče, još pre izlaska sunca možete svi zajedno da pojašete iz ove varoši na zapad."

Šerif podiže svoju šolju i otpi nešto veći gutljaj. Roland je primetio da mu ruka jedva primetno podrhtava, ali ga to nije nimalo izncnadilo. Sve što je rekao bilo je čist blef i drama. Šerif je znao da su Džonas, Rejnolds i Dipapi preveliki zalogaj za njega još od onog trenutka kada je video male plave kovčege na njihovim rukama; posle ove noći verovatno će to znati i za Dirborna, Stokvorta i Hita. Njegova jedina nada ležala je u tome da će svi uvideti šta je najkorisnije za njih. Roland jeste, a po svoj prilici i Džonas, jer je ustao istovremeno kada i Roland.

Ejveri se malo trgnu, kao da je očekivao da će Džonas posegnuti za revolverom a Dirborn za nožem, onim koji je držao prislonjen uz Džonasova leđa kada je Ejveri zadihano dotrčao do krčme.

Ali pištolji i noževi ostadoše gde su bili. Džonas se okrenu prema Rolandu i ispruži ruku.

"U pravu je, momče", primeti Džonas svojim piskavim, drhtuljavim glasom.

"Da."

"Hoćeš li se rukovati sa starcem i zaboraviti šta je bilo?"

"Da." Roland ispruži ruku.

Džonas je prihvati.

"Molim za oproštenje."

"I ja vas, gospodine Džonas." Roland se kucnu levom rukom po vratu, kao što dolikuje u obraćanju starijem od sebe.

Kada su njih dvojica ponovo seli, ustadoše Alejn i Rejnolds, kao da su to prethodno uvežbavali. Katbert i Dipapi ustadoše poslednji. Roland nije mogao da se zakune da Katbertova neozbiljnost neće iskočiti kao čupavac iz kutije, taj idiot jednostavno nije bio sposoban da se obuzda, iako mu je moralo biti jasno da Dipapi večeras nije čovek sa kojim valja zbijati šalu.

"Molim za oproštenje", reče Bert, sa zadivljujućim odsustvom smeha u glasu.

"I ja tebe", promrmlja Dipapi, i ispruži okrvavljenu ruku. Roland s užasom zamisli Berta kako je stiska najjače što može i tera riđokosog da zahuče kao sova na vreloj peći, ali je Bertov stisak bio jednako uzdržan kao i njegov glas.

Ejveri je sedeo na ivici bine, njišući zdepastim nogama i s očinskom blagonaklonošću posmatrajući prizor. Čak se i pomoćnik Dejv smešio.

"E, a sad predlažem da se svi rukujete sa mnom, pa da se razilazimo, jer je već kasno, a ,vakima kao ja potrebno je da se naspavaju da bi ostali lepi."

Zakikota se, i ponovo se zbuni kada mu se niko nije pridružio, ali odmah skliznu sa bine i poče da se rukuje sa svima sa žarom sveštenika koji je nakon duge i burne veze konačno uspeo da venča tvrdoglavi par.

9.

Kada su zakoračili napolje, mesec je već bio zašao i na samom rubu Čistog Mora nebo je počinjalo da se osvetljava.

"Možda ćemo se još sresti, Sai", reče Džonas.

"Može biti", uzvrati Roland, i vinu se u sedlo.

10.

Lovci mrtvačkog kovčega bili su odseli u stražarskoj kući oko milju južno od "Obale", odnosno, pet milja od varoši.

Otprilike na pola puta, Džonas zaustavi konja na jednoj raskrsnici.

Zemljište se odatle spuštalo, kamenito, sve do mora koje je počinjalo da se srebri.

"Silazi, gospodine", reče. Gledao je u Dipapija.

"Džonase... Džonase, ja..."

"Sjahuj."

Nervozno grizući usnu, Dipapi sjaha.

"Skini naočare."

"Džonase, o čemu se radi? Ne raz..."

"A možeš i da ih ostaviš, ako hoćeš da budu razbijene. Meni je svejedno."

Ugrizavši se još jače za usnu, Dipapi skinu naočare u pozlaćenim okvirima. Nisu mu se još pošteno našle u ruci kada mu Džonas odvali strašan šamar. Dipapi jauknu, i zatetura se prema litici. Džonas se pokrenu jednako brzo kao što je udario, i zgrabi za košulju pre nego što se sunovratio. Uvrnu šaku u kojoj je stezao tkaninu i povuče Dipapija ka sebi. Duboko je disao, udišući miris borove smole i Dipapijevog znoja.

"Trebalo bi da te pustim da padneš", prosikta on. "Znaš li koliko si nam naštetio?"

"Ni... Džonase, nisam mislio... samo sam hteo malo da se zabavim... otkud smo mogli da znamo da će..."

Džonasov stisak polako popusti. Dipapijeve poslednje reči su ga spustile na zemlju. Otkud su mogli da znaju, gramatički pogrešno, ali tačno. Da nije bilo ovoga večeras, možda nikada ne bi ni saznali. Gledano sa te strane, Dipapi im je učinio uslugu. Đavo kojeg znaš uvekje bolji od onog kojeg ne znaš. S druge strane, priča će se proneti i ljudi će se smejati. Ali ni to ne mora biti loše. Doći će trenutak kada će prestati da se smeju.

"Molim za oproštenje, Džonase."

"Zaveži", reče Džonas. Sunce će se uskoro uzverati preko linije obzorja, tamo na istoku, i baciti prve zrake na ovaj svet muka i patnje. "Neću te pustiti, jer bih onda morao da bacim i Kleja, a na kraju i sam da skočim.

Sve su nas zatekli spuštenih gaća, zar ne?"

Dipapi je hteo da se složi, ali je mislio da bi to moglo da bude opasno.

Predostrožno je ćutao.

"Dolazi ovamo, Klej."

Klej kliznu iz sedla.

"U čučanj."

Sva trojica čučnuše u krug, na prstima, podignutih peta. Džonas otkinu vlat trave i stavi je medu zube.

"Rečeno nam je da su to derišta iz Saveza, i nije bilo razloga da ne poverujemo u to", reče. "Nevaljale dečake su poslali čak u Mejis, učmalu baroniju na Čistom moru, da odrade nešto što je dve petine pokajanje i tri petine kazna. Zar nam nije tako rečeno?"

Ostala dvojica potvrdiše.

"Verujete li još u to posle ovog večeras?"

Dipapi odmahnu glavom. Klej učini isto.

"Možda su bogataški sinovi, ali nisu samo to", reče Dipapi. "Način na koji su večeras... bili su kao... „ On ućuta, nevoljan da završi misao. Bila je previše apsurdna.

Džonas je bio voljan.

"Kao revolveraši."

Dipapi i Rejnolds isprva oćutaše, a onda Klej Rejnolds reče:

"Premladi su, Eldrede. Godinama premladi."

"Nisu premladi da bi bili šegrti. Ali i to ćemo saznati", reče i pogleda u Dipapija. "Čeka te jahanje, naivčino."

"Uf, Džonase...!"

"Nijedan od nas se nije proslavio, ali ti si budala koja je sve ovo započela." Piljio je u Dipapija, ali ovaj samo spusti pogled na zemlju između njih. "Odjahaćeš njihovim tragom, Roj, i raspitivaćeš se o njima sve dok ne dobiješ odgovore za koje budeš smatrao da će zadovoljiti moju radoznalost. Klej i ja ćemo uglavnom da čekamo. I da motrimo na njih.

Igraćemo zamkove s njima, ako baš hoćeš. Kada budem osetio da je prošlo dovoljno vremena da možemo bezbedno da pronjuškamo, možda to i učinimo."

Džonas zagrize vlat trave u ustima. Duži deo pade na zemlju i ostudc da leži izmedu njegovih čizama.

"Znaš li zašto sam se rukovao s njim? Sa prokletim Dirbornom? Zuto što nismo u situaciji da ljuljamo brod, momci. Ne sad kada se približavam luci. Latigo i ljudi koje čekamo uskoro će krenuti ovamo. Dok oni ne stignu, u našem je interesu da vlada mir. Ali reći ću vam ovo: niko ne prislanja nož Eldredu Džonasu uz leda i ostaje živ. A sad me slušaj, Roj Ne teraj me da ponavljam."

Džonas poče da govori, naginjući se na prstima prema Dipapiju. Poslc nekog vremena, Dipapi poče da klima glavom. Možda će mu i prijati mali izlet. Posle ove komedije u „Putnikovom predahu", promena vazduha bi mogla da bude najbolje rešenje.

11.

Dečaci su bili nadomak ranča „Bar K", a sunce je počelo da se pomalja na horizontu, kada je Katbert razbio tišinu.

"Dakle! Ovo je bilo zabavno i poučno veče, zar ne?" Roland i Alejn oćutaše, a Katbert se nadvi nad ptičju lobanju koju je vratio na njeno prvobitno mesto, na rog sedla. "Šta ti veliš, druže stari? Jesmo li se nauživali večeras? Prvo večera, pa ples i na kraju umalo da izginemo.

Kako si se proveo?"

Stražar je samo zurio napred svojim krupnim mračnim očima.

"Kaže da je previše umoran za priču", reče Katbert, i zevnu. "Kad malo bolje razmislim, i ja sam." Onda pogleda u Rolanda. "Dobro sam osmotrio oči gospodina Džonasa pre nego što se rukovao s tobom, Vile. Taj planira da te ubije."

Roland klimnu glavom.

"Planiraju sve da nas ubiju", reče Alejn.

Roland opet klimnu glavom.

"Otežaćemo im posao, ali izgleda da o nama sada znaju više nego što su znali pre večere. Neće nam se ponovo pružiti prilika da ih onako iznenadimo."

Roland zastade, istovremeno kada i Džonas tri milje odatle. Jedina razlika bila je u tome što su Roland i njegovi prijatelji gledali niz kosinu Litice, a ne direktno u pravcu Čistog mora. Sa zapada se prema istoku kretalo krdo konja,jedva jasnijih od senki na slaboj svetlosti.

"Šta vidiš, Rolande?" upita Alejn, skoro plašljivo.

"Nevolju", reče Roland, "i to na našem putu." Zatim podbode konja i pojaha dalje. Pre nego što su stigli do barake na „Baru K", ponovo je razmišljao o Suzan. Pet minuta nakon što mu je glava pala na tvrdi jastuk od jute, sanjao je o njoj.

Poglavlje 7.
Na Litici

1.

Prošlo je tri nedelje od večere dobrodošlice u gradonačelnikovoj kuči i incidenta u „Putnikovom predahu". Rolandov i Džonasov ka-tet se više nisu sukobili. Mesec poljubaca ustupio je mesto Mesecu torbara na nočnom nebu. Dani su bili svetli i topli; čak su i najstariji žitelji kraja priznali da je to leto bilo najlepše koje pamte.

Tog jutra, sunčanog i lepog kao i svih jutara tog leta, Suzan Delgado je galopirala duž Litice prema severu, jašući dvogodišnjeg rozilja po imenu Pajlon. Vetar joj je sušio suze na obrazima i vitlao joj raspuštenom kosom. Poterala je Pajlona brže, lako ga lupkajući po sapima čizmama bez mamuza. Pajlon ubrza još malo, ušiju priljubljenih uz glavu i podignutog repa. Odevena u farmerke i izbledelu, preširoku svetlosmeđu košulju (očevu), onu zbog koje je sve počelo, Suzan se nagnu napred, pridržavajući se jednom rukom za jabuku sedla, a drugom milujući snažni, svileni vrat konja.

"Brže!" šaputala je. "Još brže! Hajde, momče!"

Pajlon ponovo ubrza. Znala je da ima još snage za još jedno ubrzanje, i pretpostavljala je da bi mogao da je iscedi za još jedno posle toga.

Leteli su preko najvišeg grebena Litice, i Suzan je jedva bila svesna veličanstvene kosine zemljišta pod sobom, zelene i zlatne, ili načina na koji se Litica stapala sa plavom izmaglicom Čistog mora. Taj vidik i prijatna svežina visine slanog povetarca s mora bi je svakog drugog dana oraspoložili. Danas je, međutim, želela samo da čuje ravnomernu tutnjavu Pajlonovih kopita i da oseti gibanje njegovih mišića pod sobom; danas je želela da pretekne sopstvene misli.

I sve to samo zato što je tog jutra, pred odlazak na jahanje, obukla jednu od očevih starih košulja.

2.

Tetka Kord je stajala pored šporeta, umotana u kućnu haljinu, s kosom i dalje u noćnoj mrežici. Nasula je sebi činiju ovsene kaše i odnela je na sto. Suzan je znala da stvari ne stoje baš najbolje među njima čim se tetka okrenula prema njoj, sa činijom u ruci; nije joj promakao nezadovoljni grč na usnama tetke Kord i neodobravajući pogled kojim je odmerila pomorandžu koju je Suzan u tom trenutku ljuštila. Njena tetka se još grizla zbog srebra i zlata koje je već trebalo da joj bude u rukama, kao i novca koji će morati još malo da pričeka, a sve to zbog veštičine obesne odluke da Suzan ostane devica do jeseni.

Ali to nije bio glavni problem, i Suzan je to znala. Jednostavno rečeno, njih dve su dozlogrdile jedna drugoj. Novac je bio samo jedno od tetkinih neostvarenih očekivanja; računala je da će do leta dobiti kuću na rubu Litice samo za sebe... ako se ne računaju povremene posete gospodina Eldreda Džonasa, za koga se Kordelija, po svoj prilici, bila poprilično zagrejala. Umesto toga, još su bile tu gde jesu, žena u već poodmaklim godinama, mršava, strogih usana na uskom, kiselom licu, s dojkama poput sitnih jabuka, skrivenim pod haljinama zakopčanim do grla, sa obaveznim visokim okovratnikom (vrat je, često je podučavala Suzan, prva stvar koja poružni kod žene) i kosom koja je polako gubila nekadašnji kestenjasti sjaj i pokazivala sve više grubih sedih vlasi; i ona druga, mlada, inteligentna, okretna i tek nadomak vrhunca svoje fizičke lepote. Režale su jedna na drugu, svaka reč kao da je izazivala varnicu, i to nije bilo nimalo čudno. Muškarac koji je dovoljno voleo obe da ih natera da vole jedna drugu više nije bio živ.

"Šta, opet ćeš na jahanje?" rekla je tetka Kord, spustila činiju na sto i sela na mesto okupano jutarnjim suncem. Bilo je to loše mesto, ono na koje nikada ne bi sela kada joj je gospodin Džonas bio u poseti. Lice joj je pod jakom svetlošću izgledalo kao izrezbarena maska. U jednom uglu usana crvenela joj se groznica; pojavljivala joj se kad god se ne bi dovoljno naspavala.

"Ja'", rekla je Suzan.

"Onda bi morala da pojedeš nešto jače. To te neće držati do devet sati, devojko."

"Biće dovoljno",uzvratila je Suzan,žurno gutajući kriške pomorandže.

Znala je čemu je ovo vodilo, videla je netrpeljivost i osudu u očima svoje tetke, i želela je da ustane od stola pre nego što izbije svađa.

"A kako bi bilo da ti naspem činiju ovog?" upitala je tetka Kord, i pljusnula kašiku u kašu. Suzani je to zvučalo kao kad konjsko kopito ugazi u blato, ili balegu, i od toga joj se zgrči želudac. "Držaće te do ručka, ako planiraš da jašeš toliko dugo. Pretpostavljam da se otmena mlada dama kao ti ne opterećuje kućnim poslovima..."

"Sve sam završila."I ti to dobro znaš, pomislila je, ali nije rekla. Završila sam ih dok si ti sedela pred ogledalom, čačkajući tu krastu na ustima.

Tetka Kord je spustila komad putera u blato u svojoj činiji, Suzani nije bilo jasno kako je ta žena uspevala da ostane tako mršava, i posmatrala ga kako se topi. Na trenutak je izgledalo da bi doručak ipak mogao da se okonča u podnošljivo civilizovanom tonu.

A onda je otpočela prepirka oko košulje.

"Pre nego što odeš, Suzan, hoću da skineš tu krpu sa sebe i obučeš jednu od novih jahaćih bluza koje ti je Torin poslao pre nedelju dana. To je najmanje što možeš da učiniš kako bi pokazala svoje..."

Sve što je njena tetka možda rekla posle toga izgubilo bi se u gnevu čak i da je Suzan nije prekinula. Prešla je rukom preko rukava košulje, uživajući u teksturi materijala, bio je tako mek i posle bezbroj pranja.

"Ove rite su pripadale mom ocu!"

"Ja, bila je to Patova košulja", šmrknula je tetka Kord. "Ali tebi je prevelika, iznošena je i u svakom slučaju nije prikladna. Dok si bila mlađa, možda si i mogla da nosiš muške košulje na dugmiće, ali sad kad si dobila ženske obline..."

Jahačke bluze visile su u uglu; stigle su pre četiri dana, i Suzan se nije udostojila ni da ih odnese u svoju sobu. Bilo ih je tri: crvena, zelena i plava. Bile su svilene, i bez sumnje bezobrazno skupe. Suzan se gnušala njihove namene, i njihovog čedno-kurvinskog izgleda: nabrani rukavi koji se naduvaju na vetru, besmisleno veliki i labavi okovratnici... i, naravno, duboki prednji izrezi koji su verovatno bili jedino što bi Torina zanimalo kada bi se pojavila pred njim obučena u jednu od njih, što se nikada neće dogoditi, ako se ona bude pitala.

"Moje ,ženske obline, kako si ih nazvala, nimalo me ne zanimaju, niti bi trebalo bilo koga da zanimaju dok jašem", odgovorila je Suzan.

"Možda je tako, a možda i nije. Ako te sretne neki od baronijskih goniča, na primer Reni, koji je, kao što znaš, stalno napolju, ne bi škodilo da napomene Hartu kako te je video da jašeš u jednoj od kamiza koje ti je tako velikodušno poklonio. Slažeš li se? Zašto uvek moraš da budeš tako svojeglava, devojko? Zašto si uvek tako nezahvalna, tako prokleto nepravedna?"

"Kakve to ima veze s tobom?" upitala ju je Suzan. "Dobila si novac, zar ne? I dobićeš još. Kada me starac pojebe."

A tetka Kord, lica pobledelog, preneraženog i besnog, nagnula se preko stola i ošamarila je.

"Kako se usuđuješ da tako govoriš u mojoj kući, malblada? Kako se usuđuješ?"

Suzani su tada potekle suze, kada ju je čula kako svojata kuću.

"Ovo je bila kuća mog oca! Njegova i moja! Bila si sama i nisi imala kud, osim možda u Četvrti, i on te je primio u kuću! On je tebe primio u kuću, tetka!"

Bile su joj preostale dve kriške pomorandže. Bacila ih je tetki u lice i ustala od stola, tako naglo da je oborila stolicu i pala zajedno sa njom.

Nad njom se nadvila tetkina senka. Suzan je grčevito zapuzala ne bi li se izvukla iz nje. Kosa joj je bila rasuta po licu, obraz joj je brideo, oči bile pune suza, a grlo otečeno i vrelo. Konačno je uspela da se uskobelja na noge.

"Nezahvalnice jedna", rekla je tetka. Glas joj je bio tih i tako pun otrova da je bio gotovo nežan. "Posle svega što sam učinila za tebe, i posle svega što je Hart Torin učinio za tebe... Čak je i kljuse koje planiraš da jašeš Hartov poklon iz poštovanja prema..."

"PAJLON JE BIO NAŠ!" vrisnula je, mahnita od besa zbog tog namernog izvrtanja istine. "I SVE DRUGO! KONJI, ZEMLJA, SVE JE TO BILO NAŠE!"

"Spusti glas", rekla je tetka Kord.

Suzan je duboko udahnula i pokušala koliko-toliko da se smiri. Sklonila je kosu s lica, otkrivši crveni otisak tetkinog dlana na obrazu. Ugledavši ga, tetka Kordelija se malo trgnula.

"Moj otac ovo nikada ne bi dozvolio", rekla je Suzan. "Nikada me ne bi prodao Hartu Torinu. Šta god da je mislio o njemu kao gradonačelniku... ili kao njegov patrono... nikada ovo ne bi dozvolio, i ti to znaš. Ti to vrlo dobro znaš."

Tetka Kord je najpre zakolutala očima, a zatim zavrtela kažiprstom oko uha kao da je Suzan skrenula s uma.

"Sama si na to pristala, gospojice ah-tako-mlada-i-lepa. Jesi, jesi. A sada iz čistog detinjeg kaprica odbijaš da ispuniš ono što je već zacrtano..."

"Ja",složila se Suzan.„Tako je, pristala sam na nagodbu. Ali tek pošto si me dan i noć proganjala, pošto si me preklinjala u suzama..."

"Nije tačno!" uvređeno je vrisnula Kordelija.

"Šta, tako si brzo zaboravila, tetka? Ja, biće da jesi. Kao što ćeš do večeras zaboraviti da si me za doručkom ošamarila. E, vidiš, ja nisam zaboravila. O, da, plakali ste, gospođo. Plakali ste, i govorili mi kako se bojite da će nas oterati sa zemlje jer više nemamo legalno pravo na nju, da ćemo ostati na ulici, ridali ste i preklinjali me..."

"Ne govori mi vi!" vrisnula je tetka Kord. Ništa na svetu nije moglo toliko da je razbesni kao kada bi je neko oponašao. "Nemaš pravo da koristiš stari govor za te praznoglave i besmislene optužbe! Hajde, izlazi!

Napolje!"

Ali Suzan je nastavila. Kiptela je od besa, i više ništa nije moglo da je zaustavi.

"Da, cmizdrili ste, gospođo, i kukali da ćemo biti izbačene, prognane, da nikada više nećema videti tatino imanje i Hambri... i onda, kada sam se dovoljno uplašila, počeli ste da me trujete pričom kako ću dobiti slatku bebicu; zemlju koja je pre toga već bila naša; konje koji su takođe bili naši. Kao dokaz gradonačelnikove iskrenosti dobila sam konja kojeg sam ovim rukama izvukla iz kobile. A šta sam učinila da zaslužim te stvari, koje bi ionako bile moje da nije bilo jednog izgubljenog papira? Šta sam učinila da bi on vama dao novac, gospođo? Šta sam učinila osim što sam obećala da ću se jebati s njim dok žena s kojom je već četrdeset godina u braku spava na drugom kraju hodnika?"

"A tebi je do novca, je li?"upitala je tetka Kord, s pomamnim osmehom.

"Je li? Je li? Evo ti ga onda. Uzmi ga, zadrži ga, potroši ga, nahrani njime svinje, baš me briga!"

Okrenula se i zgrabila svoju torbicu, koja je visila na gredi iznad šporeta, i počela da prebira po njoj, ali su njeni žustri pokreti ubrzo izgubili brzinu i sigurnost. Odmah pored, na kuhinjskim vratima, visilo je ogledalo, u kojem je Suzana uhvatila odraz tetkinog lica. Na njemu je videla mešavinu mržnje, užasa i pohlepe, od koje joj se stegnulo srce.

"Nema veze, tetka. Vidim da ti je teško da ga se odrekneš, a ja ga ionako neću. To je kurvin novac."

Tetka Kord se okrenula prema njoj sa povređenim izrazom lica, zadovoljna zbog prilike da zaboravi na torbu.

"To nije kurvanje, glupačo! Neke od najvećih žena u istoriji bile su naložnice, a neki od najvećih ljudi, sinovi su naložnica.To nije kurvanje!"

Suzana je strgnula crvenu svilenu bluzu sa vešalice i prislonila je uza sebe. Košulja se savršeno pripila uz liniju njenih grudi kao da je samo čekala priliku da ih dodirne.

"Zašto mi onda šalje ovu kurvinsku odeću?"

"Suzan!" Oči tetke Kord bile su pune suza.

Suzan je bacila bluzu na nju kao maločas kriške od pomorandže. Pala joj je na cipele.

"Uzmi je i obuci je sama, ako ti se toliko sviđa. Raširi ti noge za njega, ako misliš da tako treba."

Potom se okrenula i izjurila iz kuće. Ispratio ju je tetkin poluhisterični vrisak:

"Nemoj da ti padaju na pamet glupe misli, Suzan! Glupe misli rađaju glupa dela. Sada je ionako kasno! Pristala si!"

Znala je to. I koliko god je sada gonila Pajlona duž Litice, nije mogla da pobegne od onoga što je znala. Dala je svoj pristanak, i bez obzira na to koliko bi Pat Delgado bio užasnut zbog zamke u koju se ulovila, jednu stvar bi morao da prizna, dala je obećanje, a obećanja se moraju ispuniti.

One koji nisu čekao je pakao.

3.

Dopustila je rozilju da uspori iako se ni izbliza nije bio umorio. Kada se osvrnula, shvatila da je prešla skoro više od kilometra, i dozvolila mu da još više uspori, prvo je prešao u kas, a zatim i u brz korak. Suzan duboko uzdahnu i zamisli se. Po prvi put tog jutra postala je svesna lepote oko sebe, dalje na zapadu galebovi su kružili magličastim nebom, svuda oko nje bila je visoka trava, a skoro u svakoj senovitoj pukotini stene raslo je cveće: različci, šeboji, obrnike i njeno omiljeno, nežne plave ljubičice.

Odasvud je dopiralo uspavljujuće zujanje pčela.Taj zvuk ju je umirivao, i kada su joj se uzburkane emocije malo smirile, konačno je mogla sebi nešto da prizna... i da to zatim glasno izgovori.

"Vil Dirborn", reče i zadrhta na zvuk njegovog imena, iako osim Pajlona i pčela u blizini nije bilo nikoga ko bi mogao da je čuje. Zato ga ponovo izgovori, i kada su joj reči napustile usne, naglo okrenu dlan naviše i poljubi zglob šake tamo gde je je krv pulsirala pod samom kožom.

Secnula se zbog svog čina jer nije znala da će to učiniti, a još više ju je uznemirilo to što ju je istog časa uzbudio ukus sopstvene kože i znoja.

Osećala je nagon da sama sebe smiri kao one noći, u postelji, posle susreta s njim. S obzirom na silinu njenog uzbuđenja, bilo bi brzo gotovo.

Umesto toga, ona zareža očevu omiljenu psovku "Ma, uvatiš me!" i pljunu na zemlju. Vil Dirborn je bio krivac za sve što joj je zagorčalo život u poslednje tri nedelje; Vil Dirborn, sa svojim uznemirujućim plavim očima, nemirnom tamnom kosom i uskogrudim, osuđivačkim stavom: Umem da budem diskretan, sai. A sto se pristojnosti tičey čudi me da znate šta ta reč uopšte znači.

Svaki put kada bi pomislila na to, krv bi joj proključala od besa i stida.

Uglavnom od besa. Kako se usuđivao da sudi o njoj? On, koji je odrastao okružen svim udobnostima, slugama koje su ispunjavale svaki njegov hir, i koji je verovatno posedovao toliko zlata da nije znao šta će s njim, on je sve što mu je bilo potrebno dobijao besplatno, da bi mu se umilili. Šta je takav dečak, jer je bio upravo to, golobradi dečak, znao o teškim odlukama koje je ona morala da donese? Tačnije rečeno, kako je neko poput gospodina Vila Dirborna od Hemfila mogao da razume da te odluke uopšte nije sama donela? Da je bila dovedena do njih kao što mačka vraća svoje zalutalo mače nazad u leglo, noseći ga za kožu na vratu?

Ali ni to joj nije pomoglo da ga izbije iz glave; znala je, iako tetka Kord nije, da je njihovoj jutrošnjoj svađi prisustvovala i treća, nevidljiva osoba.

Znala je, pored toga, još nešto, nešto što bi beskrajno uznemirilo njenu tetku.

Vil Dirborn je takođe mislio na nju.

4.

Otprilike nedelju dana posle svečane večere i Dirbornovog poražavajućeg i bolnog prebacivanja, retardirani splačinar iz „Putnikovog predaha", Simi, kako ga je zvao narod, pojavio se pred kućom u kojoj su živele Suzan i njena tetka. U rukama je nosio veliki buket divljeg cveća, uglavnom onog koje je raslo na Litici, pomešanog sa nekoliko mrkih divljih ruža. Izgledale su kao izvrnute ružičaste zapete. Simijevo lice bile je razvučeno u širok i blistav osmeh dok je otvarao kapiju, ne čekajući dozvolu.

Suzan je u tom trenutku čistila stazu pred kućom; tetka Kord je bila iza kuće, u bašti. Bila je to sreća, ali ne i stvar za čuđenje; poslednjih dana je obema bilo najbolje kada nisu bile jedna blizu druge.

Suzan je gledala Simija kako prilazi stazom, cereći se iza svojeg visoko podignutog tovara cveća u mešavini ushićenosti i užasa.

"Bardan, Suzan Delgado, Patova kćeri", veselo ju je pozdravio Simi.

„Dolazim poslom i molim za oproštenje ako može biti smećem, jer ljudi nekad imaju nervozu zbog mene, znam da je tako. Ovo je za tebe. Drži."

Dečak je ispružio buket, i tada je opazila zataknutu kovertu.

"Suzan?" začuo se glas tetke Kord koji je dopirao s bočne strane kuće...i približavao se. "Suzan, je l’ se to čula kapija?"

"Jeste, tetka!" doviknula je ona. Proklete bile njene velike uši! Suzan je spretno izvukla kovertu iz šeboja i belih rada i ćušnula je u džep haljine.

"Ovo je od mog trećeg najboljeg druga", rekao je Simi. "Sada imam čak tri druga. Ovoliko..." Podigao je dva prsta, namrštio se, dodao još dva i ozareno se iskezio. "Artur Hit je moj najprvi drug, Dik Stokvort je moj drugi najbolji drug, a moj treći najbolji drug..."

"Ćut" prekinula ga je Suzan, oštrim, usplahirenim šapatom koji je Simiju oterao osmeh s lica. "Da nisi zucnuo o svoja tri druga."

Nekakvo čudno rumenilo, gotovo poput džepne groznice, preletelo joj je kao senka preko kože, činilo se da joj se sliva s obraza na vrat, i nastavlja da se spušta sve do nogu. U Hambriju se protekle nedelje mnogo pričalo o Simijevim novim prijateljima, zapravo se o malo čemu drugom i pričalo.

Priče koje je čula bile su fantastične, ali ako nisu bile tačne, zašto su verzije toliko različitih svedoka bile toliko slične?

Suzan je i dalje pokušavala da se sabere kada je tetka Kord izbila iza ugla.

Ugledavši je, Simi je ustuknuo, a njegovu zbunjenost zamenila je čista panika. Njena tetka bila je alergična na ubod pčele, i zato je od vrha slamnatog sombrera do donjeg ruba izbledele radne haljine bila prekrivena prozirnim velom ispod kojeg je na suncu izgledala uvrnuto, a u senci doslovno sablasno. Kao detalj koji je upotpunjavao utisak, nosila je rukavice i velike, zemljom umrljane baštovanske makaze.

Čim je ugledala buket, ustremila se ka njemu s podignutim makazama.

Približivši im se, ubacila je makaze u omču na pojasu (gotovo nevoljno, učinilo se njenoj bratanici) i razdvojila veo na licu.

"Ko ti je to poslao?"

"Ne znam, tetka", rekla je Suzan, mnogo smirenije nego što se osećala.

"Ovo je dečak iz krčme..."

"Iz krčme" frknula je tetka Kord.

"Izgleda da ne zna ko ga je poslao", nastavila je Suzan. Kada bi samo mogla da ga se reši! "On je, ovaj, kako bih rekla, on je..."

"On je budala, da, znam to." Tetka Kord ju je prostrelila kratkim, uzrujanim pogledom, a zatim je usmerila pažnju na Simija. Spustivši ruke u rukavicama na kolena, počela je da mu viče u lice: "KO... JE...

POSLAO... TO... CVEĆE... MLADIĆU?"

Krajevi njenog vela, ovlaš prebačeni preko ramena, tada su ponovo pali na svoje mesto. Simi je ustuknuo još jedan korak. Izgledao je prestravljeno.

"DA... NIJE... MOŽDA... NEKO... IZ... „OBALE"?...

GRADONAČELNIK... TORIN?... KAŽI... MI I DAĆU...TI... PENI."

Suzan se stegnulo srce. Bila je sigurna da će reći, nije bio toliko pametan da shvati da će je uvaliti u nevolju.

Simi je međutim samo odmahnuo glavom.

"Zaboravio. Glava mi je prazna, sai, stvarno. Stenli kaže da sam tupan."

Lice mu je opet obasjao osmeh, divan prizor, pun belih, pravilnih zuba.

Tetka Kord je iskrivila lice.

"E', nesrećo! Aj', sad, odlazi, i to pravac u varoš, nemoj da mi se muvaš ovuda u nadi da ćeš dobiti nagradu. Zaboravni dećaci ne zaslužuju ni peni! I više se ne vraćaj ovamo, bez obzira na to ko bude hteo da doneseš cveće mladoj sai. Čuješ li me?"

Simi je energično klimnuo glavom, a onda je upitao:

"Sai?"

Tetka Kord ga je namrgođeno pogledala. Uspravna bora na njenom čelu bila je upadljivija nego obično.

"A što ste se umotali u paukovu mrežu, sai?"

"Marš odavde, bezobrazniče!" dreknula je tetka Kord. Umela je da bude veoma glasna kada je to htela, i Simi je uplašeno odskočio od nje. Kada je bila sigurna da se zaputio prema gradu i da nema nameru da se zadržava u iščekivanju napojnice, tetka Kord se okrenula Suzani.

"Idi stavi ih u vodu pre nego što uvenu, mlada gospojice, i nemoj da te vidim kako sanjariš o tome ko bi mogao da bude tvoj tajni obožavalac."

Zatim se osmehnula. Od srca. Suzan je najviše bolelo i čudilo to što njena tetka nije bila nikakva babaroga, niti veštica kao Ria sa Brda gugutki. Nije tu bilo nikakvog čudovišta, već samo usedelica sa nešto društvenih pretenzija, srebroljubiva i u strahu da će ostati bez prebijene pare i bez krova nad glavom.

"Za ljude kao što smo mi, Suzi, dušo", rekla je, sa strašnom nežnošću u glasu, "najbolje je da se držimo kućnih poslova, a snove prepustimo onima koji mogu da ih priušte."

5.

Bila je sigurna da je cveće od Vila, i bila je u pravu. Poruka je bila napisana rukom, razgovetnim i podnošljivo lepim rukopisom.

Poštovana Suzan Delgado,

One večeri sam rekao ružne stvari i zato te molim za oproštenje. Želeo bih da te vidim i razgovaram sa tobom. Naš susret bi morao biti u četiri oka. Stvar je važna.

Ako želis da me vidiš, predaj poruku dečaku koji je ovo doneo. Preko njega je najbezbednije.

Vil Dirborn

Stvar je važna. Pa još podvučeno. Osećala je veliku želju da sazna šta mu je toliko važno, ali je istovremeno opominjala sebe da ne čini ništa nesmotreno. Ako je istina da je zaljubljen u nju... čijom greškom je došlo do toga? Ko je razgovarao s njim,jahao njegovog konja, pokazao mu noge onim pompeznim silaskom s konja? Ko mu je spustio ruke na ramena i poljubio ga?

Obrazi i čelo su joj goreli dok je razmišljala o tome, a telom joj je prostrujao još jedan vreli talas. Nije bila sigurna da li se kaje zbog poljupca, ali je to svakako bila greška, kajala se ona ili ne. Sledeći susret s njim bio bi još veća greška.

S druge strane, želela je da ga vidi, i u dubini duše znaia da je bila spremna da potisne svoju ljutnju u stranu. Ali tu je bilo i obećanje koje je dala.

Prokleto obećanje.

Te noći je dugo ležala budna, prevrćući se po krevetu i razmišljajući, najpre o tome da li bi bilo bolje i dostojanstvenije da mu jednostavno ne odgovori, a onda je počela da smišlja poruke, od kojih su neke bile nadmene, neke hladne, a neke sa svilenim porubom koketizma.

Kada je začula ponoćno zvono koje je ispraćalo protekli dan i najavljivalo novi, odlučila je da prekrati sebi muke. Skočila je s kreveta, otišla do vrata, otvorila ih i izvirila u hodnik. Kada je čula tetkino svirkavo hrkanje, tiho je zatvorila vrata, prišla svom malom stolu pored prozora i upalila svetiljku. Izvadila je jedan od pisaćih pergamenata iz najviše fioke, pocepala ga na pola (u Hambriju je jedini zločin veći od bacanja papira bilo ubijanje zdrave stoke) i počela žurno da piše, svesna da bi joj i najmanje oklevanje produžilo agoniju neodlučnosti. Bez pozdrava i bez potpisa, njen odgovor stao je u jedan red.

Ne mogu da se vidim s tobom. Ne bi bilo u redu.

Presavila je pergament, dunula u svetiljku i vratila se u postelju, gurnuvši papirić na sigurno, pod svoj jastuk. Dva minuta kasnije već je spavala.

Sledećeg dana, kada je pošla u varoš u nabavku, prošla je pored

"Putnikovog predaha", koji je u jedanaest sati prepodne posedovao sve draži crkotine pored puta.

Dvorište krčme bilo je razgažena kaljuga, prepolovljena dugačkom gredom za vezivanje konja pod kojom se nalazilo pojilo. Simi je gurao kolica duž grede, skupljajući lopatom konjsku balegu od prethodne noći.

Na sebi je imao smešan ružičasti sombrero i pevušio je "Zlatne papuče."

Suzan je sumnjala da će se još ko od "Predahove" klijentele probuditi tako dobro raspoložen kao Simi... i pitala se ko je tu onda bio ćaknut?

Pogledavši oko sebe da se uveri da niko ne obraća pažnju na nju, prišla je Simiju i kucnula ga po ramenu. U prvom trenutku izgledao je uplašeno, ali mu Suzan nimalo nije zamerala zbog toga, prema onome što je čula, malo je nedostajalo da Džonasov prijatelj Dipapi ubije sirotog dečaka zato što mu je prosuo piće po čizmama.

Tada ju je prepoznao.

"Zdravo, Suzan Delgado sa ruba varoši", druželjubivo je rekao. "Dobar dan ti želim, sai."

Poklonio joj se, na smešan način oponašajući naklon iz Unutrašnjih baronija kojim su se klanjali njegovi novi prijatelji. Osmehnuvši se,uzvratila mu je kniksom (pošto je bila u farmerkama, morala je da odglumi onaj deo sa pridržavanjem suknje, ali su žene u Mejisu ionako bile navikle da se klanjaju u zamišljenim suknjama).

"Vidiš moje cveće, sai?" upitao ju je, pokazujući na neokrečeni zid krčme.

Ono što je ugledala tamo duboko ju je dirnulo: duž kuće je rastao red pomešanih plavih i belih ljubičica. Izgledale su istovremeno hrabro i patetično, talasajući se na blagom jutarnjem povetarcu pored golog, balegom posutog dvorišta i klimavog poljskog klozeta preko puta.

"Sam si ih uzgojio, Simi?"

"Ja', sasvim sam. A gospodin Artur Hit od Gileada mi obeć o žute."

"Nikada nisam videla žute ljubičice."

"Ni ja, ali gospodin Artur Hit kaže da ih imaju u Gileadu." Svečano je pogledao u Suzan, stežući lopatu u rukama kao što vojnik pozdravlja puškom ili kopljem. "Gospodin Artur Hit mi je spasio život. Za njega bih sve učinio."

"Zaista, Simi?" upitala je, dirnuta.

"A ima i stražara! ,Tičju glavu! A kad priča s njom, kobajagi, smejem li se? Još kako, toliko da mi se čini da ću da puknem!"

Suzan je opet pogledala oko sebe da se uveri da ih niko ne gleda (osim izrezbarenih totema sa trema preko puta), a zatim je iz džepa farmerki izvadila svoju poruku, presavijenu na četvoro.

"Da li bi dao ovo gospodinu Dirbornu? On je takođe tvoj drug, zar ne?"

"Vil? Jašta!" Uzeo je poruku i pažljivo je gurnuo u džep.

"I nikom ne pričaj o ovome."

"Psssst!" potvrdio je on, i stavio prst na usta. Oči su mu bile smešno okrugle pod apsurdnim ženskim ružičastim slamnatim šeširom. "Kao kad sam ti dono cveće. Tajničica!"

"Tako je, tajničica. Budi mi dobro, Simi."

"I ti, Suzan Delgado."

Ponovo se posvetio čišćenju balege, i Suzan je nekoliko trenutaka gledala za njim, osećajući se nespokojno i nezadovoljno sobom. Sada kada je poruka bila uspešno predata, osećala je potrebu da zatraži od Simija da joj je vrati, da prežvrlja ono što je napisala i napiše da pristaje na susret s njim. Ako nizašta drugo, da se još jednom zagleda u one plave oči.

Tada se na vratima dućana pojavio Džonasov drugi prijatelj, onaj u ogrtaču. Bila je sigurna da je nije video, glava mu je bila spuštena jer je savijao cigaretu, ali nije želela da se poigrava sa sudbinom. Rejnolds je razgovarao sa Džonasom, a Džonas je razgovarao, prečesto! sa tetkom Kord. Ako tetka čuje daje traćila vreme sa dečakom koji joj je doneo cveće, uslediće pitanja. Ona na koja nije želela da odgovara.

6.

Sada je sve to prošlost, Suzan, voda ispod mosta. Najbolje da sve lepo zaboraviš.

Zaustavila je Pajlona i osmotrila s visine krdo konja koji su pasli duž litice. Jutros ih je bilo neobično mnogo.

Nije vredelo. Misli su joj se neprestano vraćale Vilu Dirbornu.

Kakav baksuz što ga je srela! Da nije nabasala na njega u povratku sa Brda, verovatno bi se pomirila sa svojom sadašnjom situacijom, uostalom, bila je praktična devojka, a obećanje je obećanje. Svakako nikada nije očekivala da će pridavati neku važnost gubitku nevinosti, i zapravo se radovala budućem majčinstvu.

Ali Vil Dirborn je sve to promenio; ušunjao joj se u glavu i uselio se tu, odbijajući da se iseli. Primedba koju joj je uputio dok su plesali golicala joj je uši kao pesma koju ne možete da prestanete da pevate, čak i kada vas užasno nervira. Bila je surova i nadmena, ta primedba... ali zar u njoj nije postojala trunka istine? Ria je bila u pravu za Harta Torina, u to Suzan više nije nimalo sumnjala. Pretpostavljala je da su veštice bile u pravu po pitanju muške pohote, čak i kada su grešile u vezi svega ostalog.

Nimalo srećna misao, ali definitivno istinita.

A Vil neka-je-proklet Dirborn bio je krivac što nije prihvatila ono što je bilo nužno prihvatiti; on ju je uvukao u prepirku sa samom sobom, u kojoj je jedva prepoznala sopstveni glas, piskav i očajan; on joj je dolazio u snove, snove u kojima joj je stavljao ruke oko struka i ljubio je, ljubio, ljubio.

Suzan sjaha, obmota uzde oko ruke i krenu nizbrdo. Pajlon ju je spremno pratio, i kada je zastala da baci pogled u plavu izmaglicu na jugozapadu, on sagnu glavu i poče da pase.

Osećala je da mora još jednom da vidi Vila Dirborna, ako ništa drugo, da bi pomogla svojoj urođenoj praktičnosti da se vaspostavi. Morala je da ga vidi u njegovom pravom svetlu, a ne onakvog kakvim ga je sama oblikovala, u svojim zagrejanim mislima i još zagrejanijim snovima.

Nakon toga če moći da nastavi sa svojim životom, i da ispuni ono što je obećala. Možda je zato i krenula ovim putem, istim onim kojim je jahala juče, i prekjuče, i nakjuče. On je takođe jahao ovim delom Litice; tako je čula na gradskoj pijaci.

Okrenula je leđa Litici, najednom svesna da je on u blizini, kao da ga je pozvala mislima, ako ne ona, onda njen ka.

Videla je, međutim, samo plavo nebo i strmovita brda, izvajana u obliku bedara i struka žene koja leži na boku. Suzan oseti kako je ispunjava gorko razočarenje. Mogla je da ga oseti u ustima, kao mokar list čaja.

Pošla je nazad prema Pajlonu, u nameri da se vrati kući i natera sebe da se izvini. Što pre to uradi, pre će se osloboditi muke. Posegnula je za stremenom, koji je bio malo uvrnut, i u tom trenutku ugleda siluetu konjanika na horizontu, baš na onom mestu koje je podsećalo na ženski bok. Odmah je znala da je to on.

Beži! reče sebi u naletu panike. Uzjaši i beži! Gubi se odavde! Brzo! Pre nego se desi nešto strašno... pre nego što to zaista bude ka, koji dođe kao vetar i ponese tebe i tvoje planove čak do neba i još dalje!

Nije pobegla. Stajala je sa Pajlonovim uzdama u ruci, mrmljajući mu nešto, kada roziljo diže glavu i rzanjem pozdravi velikog ždrepca koji se spuštao nizbrdo.

Sledećeg trenutka Vil je bio tu, najpre iznad nje u sedlu, a onda je sjahao, lakim, gipkim pokretom za koji je verovala da nikada neće uspeti da izvede, uprkos tome što je jahala od malena. Ovoga puta nije isturio nogu, zario petu u zemlju i skinuo šešir u svom komično svečanom naklonu; ovoga puta ju je samo gledao, mirno, ozbiljno i uznemirujuće odraslo.

Stajali su na Litici i gledali se u velikoj tišini, Roland od Gileada i Suzan od Mejisa. Tada je osetila kako joj se u srcu diže vetar. Istovremeno ga se plašila i priželjkivala ga.

7.

"Brojutro, Suzan", reče on. "Drago mi je što te opet vidim."

Ona ne reče ništa, iščekujuči, bez treptaja. Da li je i on mogao da čuje kako joj lupa srce, jasno kao što je čula ona? Naravno da nije; bila je to romantična glupost. Ipak, činilo joj se da je sve što je disalo u krugu od pedeset jardi oko nje moglo da čuje njen puls.

Vil načini korak napred. Ona ustuknu, gledajući ga s nepoverenjem. On na trenutak sagnu glavu i ponovo je podiže, odlučno stisnutih usana.

"Molim za oproštenje", reče.

"Zaista?"glas joj je bio hladan.

"Ono što sam one večeri rekao bilo je neprilično."

U tom trenutku Suzan oseti iskru iskonskog besa.

"Ne zanima me da li je bilo neopravdano; problem je u tome što je bilo nepravedno. Što me je povredilo."

U levom oku joj zablista suza, i kliznu niz obraz. Izgledalo je da joj oči ipak nisu potpuno presušile.

Imala je utisak da su ga njene reči donekle postidele, ali iako mu je bledo rumenilo oblilo obraze, oči mu ostadoše čvrsto prikovane za njene.

"Zaljubio sam se u tebe", reče joj. "Zato sam ono rekao. Mislim da se to dogodilo još pre tvog poljupca."

Ona se nasmeja na to... ali je jednostavnost s kojom je izgovorio ove reči učinila da joj sopstveni smeh zazvuči veštački. Suplje kao zvukprocepa.

"Gospodine Dirborn..."

"Vil. Molim te."

"Gospodine Dirborn", reče ona, strpljivo kao učiteljica koja se obraća priglupom učeniku, "to što rekoste besmisleno je. Na osnovu jednog susreta? Jednog poljupca? Sestrinskog poljupca?" Sada je ona bila ta koja se rumenela, ali je žurno nastavila da govori. "Takve stvari događaju se samo u pričama, ali u stvarnom životu? Mislim da ne."

Ali njegove oči nisu napuštale njene, i u njima je mogla videti nešto od Rolandove suštine: istinsku romantičnost njegove prirode, pokopanu poput fantastične žile stranog metala u granitu njegove praktičnosti.

Ljubav je prihvatao kao činjenicu, a ne kao cvet, i to je topilo njen genijalni prezir, razoružavajući ih oboje.

"Molim za oproštenje", ponovio je. U njemu je bilo neke sirove tvrdoglavosti koja ju je zabavljala, užasavala i ispunjavala očajanjem, sve u isto vreme. "Ne tražim da mi uzvratiš ljubav, nisam ti to zato rekao.

Rekla si mi da je tvoja situacija delikatna..." Pogled mu se konačno odlepi od njenog, i zagleda se niz Liticu, u daljinu. Čak se malo i nasmeja.

"Nazvao sam ga budalom, zar ne? Tebi u lice. Ko je, posle svega, ispao budala?"

Suzan se osmehnu; nije mogla da odoli.

"Takođe si rekao da si čuo kako je sklon jakom piću i mladim devojkama."

Roland se udari dlanom po čelu. Da je to učinio njegov prijatelj Artur Hit, verovatno bi se slatko nasmejala, ali Vilu nije mogla. Činilo joj se da nije sklon šegačenju.

Među njima opet zavlada muk, ovoga puta manje napet. Dva konja, Rašer i Pajlon, spokojno su pasli jedan pored drugog. Da smo konji, sve bi bilo mnogo lakše, pomisli ona, i skoro se zakikota.

"Gospodine Dirborn, shvatate li da sam pristala na taj dogovor?"

,Ja" Osmehnuo se kada je podigla obrve. "Ne ismevam te. Kriv je lokalni dijalekat. Prosto je... neodoljiv."

"Od koga si čuo za moju pogodbu?"

"Od gradonačelnikove sestre."

"Koral." Ona nabra nos, shvativši da je to nimalo ne iznenađuje.

Pretpostavljala je da je bilo drugih koji bi mu još ciničnije objasnili njenu situaciju. Eldred Džonas, na primer. Zatim Ria od Gugutki. Ali bolje da ne misli na to. "Onda razumeš, i ako ne tražiš da ti uzvratim... štagod ti se čini da osećaš... zašto onda razgovaramo? Zašto si tražio da me vidiš?

Mislim da ti je već dovoljno neprijatno... „

"Da", prekide je on, i reče, kao da iznosi prostu činjenicu: "Da je neprijatno, jeste. Ne mogu da te gledam i ostanem pribran."

"Onda je najbolje da me ne gledaš, ne pričaš i ne misliš!" Glas joj je bio oštar i pomalo drhtav. Odakle mu smelost da joj kaže takve stvari, da ih iznese tako direktno, gledajući je u oči? "Zašto si mi poslao buket cveća i poruku? Imaš li pojma kakve si probleme mogao da mi napraviš? Da samo poznaješ moju tetku...! Već me je upozorila na tebe, i da je nekim slučajem saznala za poruku... ili da nas je videla zajedno..."

Suzan pogleda oko sebe da se uveri jesu li i dalje neprimećeni. Bili su, koliko je mogla da zaključi. Roland podiže ruku i dodirnu joj rame. Ona ga pogleda, i on povuče prste sebi kao da ih je spustio na nešto vrelo.

"Rekao sam šta sam imao da bi me razumela", nastavi on. "To je sve.

Osećam ono što osećam, i ti nisi odgovorna za to."

Ali jesam, pomisli ona. Poljubila sam te. Mislim da sam prilično odgovorna za ovo što oboje osećamo, Vile.

"Kajem se svim srcem zbog onog što sam ti rekao dok smo plesali. Hoćeš li mi oprostiti?"

"Ja'", uzvrati ona, i da ju je tog trenutka uzeo u naručje, dozvolila bi mu, i neka davo nosi posledice. Ali on samo skide šešir i ljupko joj se pokloni, i vetar u njoj utihnu.

"Blagodarim, sai."

"Ne zovi me tako. Mrzim to. Zovem se Suzan."

"Hoćeš li ti mene zvati Vil?"

Klimnula je glavom.

"U redu, Suzan, a sad bih hteo nešto da te pitam, ne kao neko ko te je uvredio i ranio zato što je bio ljubomoran. Reč je o nečemu sasvim drugom. Dozvoljavaš li?"

"Ja,valjda",oprezno odgovori ona.

"Jesi li ti za Savez?"

Ona ga zapanjeno pogleda. Bilo je to poslednje pitanje koje je očekivala od njega... ali on ju je samo ozbiljno posmatrao.

"Očekivala sam da ćete ti i tvoji prijatelji brojati krave, puške, koplja, čamce i ko zna šta još", reče ona, otežući, "ali ne i pristalice Saveza."

Nije joj promakao njegov iznenađen pogled, niti osmejak koji mu je zaigrao u uglovima usana. Ovoga puta ga je učinio starijim nego što je mogao biti. Suzan se seti šta je maločas rekla, shvati kako mu je to moralo zvučati, i kratko se i pokajnički nasmeja.

"Moja tetka često govori na taj način. I moj otac je to radio. To vodi poreklo od sekte Drevnih čiji su pripadnici sebe zvali Prijateljima."

"Znam. U mom delu sveta još uvek ima pripadnika Prijateljskog Naroda."

"Stvarno?"

"Da...ili ja, ako ti to bolje zvuči; meni počinje. Osim toga, sviđa mi se kako Prijatelji govore. Lepo zvuči."

"Ne i kada to radi moja tetka", reče Suzan, setivši se svađe oko košulje.

"Da odgovorim na tvoje pitanje, za Savez jesam, valjda. Zato što je bio i moj tata. Ako me pitaš da li sam bezrezevni pristalica Saveza, pretpostavljam da nisam. U poslednje vreme malo čujemo o njemu.

Uglavnom glasine i priče koje donose skitnice i putujući dobošari. Sad kad više nema železnice..." Suzan slegnu ramenima.

"Većina običnih ljudi s kojima sam razgovarao misle isto. Ali tvoj gradonačelnik Torin..."

"Nije on moj gradonačelnik Torin", brecnu se ona, oštrije nego što je htela.

"Dobro, baronijski gradonalečnik Torin pružio nam je svu pomoć koju smo tražili, čak i ono što nismo. Dovoljno je da puknem prstima i Kimba Rimer se stvori pored mene."

"Onda nemoj da pucaš prstima", reče ona, osvrćući se oko sebe i protiv svoje volje. Pokušavala je da se smeška kao da je to bila šala, ali joj to nije polazilo za rukom.

"Varošani, ribari, farmeri, kauboji... svi lepo govore o Savezu, ali sa rezervom. S druge strane, gradonačelnik, njegov kancelar i članovi Jahačkog udruženja, Lengil i Garber, i ostali iz te..."

"Znam koji su", kratko upade ona.

"Doslovno se nadmeću u uslužnosti. Spomeneš li Savez šerifu Ejveriju, ovaj samo što ne počne da cupka. Moglo bi se reći da su nas na svakom ranču nudili pićem iz Eldovog komemorativnog pehara."

"Kojim pićem?"upita ona, pomalo zajedljivo. "Pivom? Grafom?"

"I vinom, viskijem, rakijom", odgovori Roland, ne uzvrativši joj osmeh.

Gotovo kao da žele da prekršimo svoj zavet. Zar ti to ne izgleda čudno?"

"Pa, možda; a možda je to samo hambrijsko gostoprimstvo. U ovim krajevima, kada neko, naročito mlad muškarac, kaže da se nešto zavetovao, ljudi često misle da se samo stidi, i ne uzimaju ga za ozbiljno."

"A ta strasna ljubav prema Savezu medu drmatorima i budžama? Kako ti se to čini?"

"Ćaknuto."

I bilo je. Pat Delgado je zbog posla skoro svakodnevno bio u dodiru sa tim zemljoposednicima i uzgajivačima konja, tako da se i ona, koja je trčala za svojim tatom kad god bi joj se ukazala priiika, sita nagledala takvih likova. Generalno ih je smatrala bezosećajnom gomilom. Nije mogla da zamisli Džona Krojdona ili Džejka Vajta kako dižu pehar Artura Elda u sentimentalnoj zdravici... naročito ne usred dana, kada je trebalo nadgledati stoku i trgovati istom.

Vilove oči su je posmatrale kao da joj čita misli.

"Ali danas verovatno ne viđaš toliko bogataša kao nekada", primeti on.

"Kao pre očeve smrti, mislim."

"Biće da ne... no, uče li bamburi da govore unazad?"

Ovog puta nije bilo opreznog keza, već se široko osmehnuo. To mu je ozarilo celo lice. Bogovi, kako je zgodan!

"Verovatno ne. Baš kao što ni mačke ne menjaju svoje šare, kao što se kaže kod nas. A da li gradonačelnik Torin razgovara sa tobom o nama, meni i mojim prijateljima, kada ste sami? Ili nije pristojno da postavim to pitanje? Verovatno ne."

"Ne vređa me to", odgovori ona, zabacivši glavu dovoljno žustro da joj se duga kika zaljulja. "Kao što su neki naglasili, slabo se razumem u pristojnost." Ali nije uživala u potištenom izrazu njegovog lica i rumenilu stida kao što se nadala. Poznavala je devojke koje su volele da izazivaju i flertuju, neke od njih su naročito uživale u tome, ali se činilo da sama nije imala smisla za to. Svakako nije imala želju da zarije kandže u njega, i kada je nastavila, učinila je to mekšim glasom. "U svakom slučaju, ne ostajem sama s njim."

O kako lažeš, sumorno je pomislila, setivši se kako ju je Torin grlio u dvorani one noči kada je priredio zabavu, pipajući joj grudi kao dete koje pokušava da uvuče ruke u teglu sa slatkišima, i govoreći joj kako izgara za njom. Kako samo lažeš.

"Uostalom, Vile, zašto bi te brinulo šta Hart misli o tebi i tvojim prijateljima? Imaš posao koji treba da obaviš, i jedino je to važno. Ako želi da ti pomogne, zašto to jednostavno ne prihvatiš i budeš mu zahvalan?"

"Zato što tu nešto nije u redu", reče on, ozbiljnim, skoro turobnim tonom glasa koji ju je uplašio.

"Nije u redu? S kim? Sa gradonačelnikom? S Jahačkim udruženjem? O čemu pričaš?"

Nekoliko trenutaka ju je nepomično posmatrao, a onda kao da je doneo nekakvu odluku.

"Verovaću ti, Suzan."

"Nisam sigurna do čega mi je manje stalo, do tvog poverenja ili do tvoje ljubavi", reče ona.

Roland klimnu glavom.

"Svejedno. Da bih obavio posao zbog kojeg sam došao, moram nekome da verujem. Razumeš li me?"

Suzan ga pogleda u oči, i klimnu glavom.

On joj priđe, toliko blizu da joj se činilo da oseća toplinu njegove kože.

"Pogledaj tamo dole. Reci mi šta vidiš."

Ona pogleda nizbrdo i slegnu ramenima. "Liticu. Ista je kao uvek".

Osmehnula se. "I lepa kao uvek. Ovo mi je uvek bilo najdraže mesto na celom svetu."

"Ja, lepo je,zaista. Šta još vidiš?"

„Konje, naravno, a ti?"Osmehom je htela da mu kaže da je to bila šala (stara očeva, zapravo), ali joj on nije uzvratio. Bio je naočit i odvažan, ako se moglo verovati pričama koje su kružile gradom, i brz umom i telom, takođe. Ali zaista nije imao mnogo smisla za humor. Pa, bilo je i gorih mana. Jedna od njih svakako je bilo hvatanje devojaka za grudi kada one to najmanje očekuju.

"Konje. Tačno. Ali šta misliš o njihovom broju? Celog života gledaš konje na Litici, a niko izvan Jahačkog udruženja verovatno ne bi to mogao tačnije da proceni."

"A u njih nemaš poverenja?"

"Dali su nam sve što smo tražili, i bili su druželjubivi kao psi pod trpezom, ali ne, mislim da im ne verujem."

"A meni ipak veruješ?"

Roland se zagleda u nju svojim lepim i zastrašujućim očima, tamnije plave nijanse od one koju će kasnije poprimiti, još neizbledele od deset hiljada dana lutanja pod suncem.

"Nekome moram da verujem", ponovi.

Suzan pognu glavu kao da ju je ukorio. On ispruži ruku i nežno joj podiže lice prstima ispod brade.

"Da li je ovo njihov uobičajen broj? Dobro razmisli!"

Sada kada joj je skrenuo pažnju na to, gotovo da nije ni morala da razmišlja. Već duže vreme je bila svesna te promene, činilo joj se, iako je bila postepena i neprimetna neupućenima.

"Ne", konačno izusti. "Nije uobičajen."

"Ima li ih previše ili premalo? Koje od ta dva?"

Na trenutak je oklevala. Duboko udahnula. Na kraju polako ispusti vazduh.

"Previše. Mnogo više nego obično."

Vil Dirborn podiže stisnutu pesnicu u visinu ramena i pobednički zatrese njom. Njegove plave oči sevnuše kao iskričave svetiljke o kojima joj je nekada davno pričao deda.

"Znao sam", reče. "Znao sam."

8.

"Koliko konja ima dole?"upita on.

"Ispod nas? Ili na celoj Litici?"

"Samo tu ispod nas."

Suzan pažljivo pogleda, ne nastojeći da broji. To joj ne bi pomoglo, već bi je samo zbunilo. Uočila je četiri veće grupe od po dvadeset konja koje su se kretale po zelenim livadama, maltene po istom obrascu kao ptice u plavetnilu iznad njih. Bilo je otprilike devet manjih grupa, od osam do četiri grla... nekoliko parova (podsećali su je na ljubavnike, ali danas ju je ionako sve podsećalo na ljubav)... i nekoliko usamljenika u galopu, uglavnom mladih ždrebaca...

"Sto šezdeset?" upita on tihim, skoro oklevajućim glasom.

Suzan ga iznenadeno pogleda.

"Dabome. Sto šezdeset sam i ja pomislila. Tačno toliko."

"A koliki deo Litice vidimo odavde? Četvrtinu? Trećinu?"

"Mnogo manji."Ona nakrivi glavu i osmehnu se. "Ali cenim da to već znaš. Možda šesti deo od ukupne ispaše."

"Ako svaka šestina sadrži sto šezdeset konja, onda ih ukupno ima..."

Čekala je da dođe do zbira od devetsto šezdeset. Kada je to izrekao, samo je klimnula glavom. Još nekoliko trenutaka je gledao niz Liticu, i iznenađeno je zastenjao kada ga je Rašer gurnuo njuškom u leđa. Suzan pokri dlanom usta da suzbije smeh. Po nestrpljivom načinu na koji je odgurnuo konjsku njušku činilo se da ni u tome nije video ništa smešno.

"Koliko ceniš da ih još ima u štalama, na njivama i na dresuri?" upita Roland.

"Po jedan na svaka tri tamo dole. Otprilike."

"Govorimo, znači, o hiljadu dvesta grla. Sve zdrava stoka, bez mutića."

Suzan ga iznenađeno pogleda.

"Dabome. U Mejisu skoro da nema mutića... i svim Spoljnim baronijama, zapravo."

"Znači da uzgajate više od tri zdrava na svakih pet?"

"Uzgojimo ih sve! Naravno, s vremena na vreme okoti se nakaza koju moramo da ubijemo, ali..."

"Nijedno deformisano od pet živorođenih ždrebadi? Nijedno se ne okoti sa..."Kako je ono Renfru sročio? "Sa parom nogu viška ili sa crevima izvrnutim napolje?"

Šok na njenom licu bio je dovoljan odgovor.

"Ko ti je to rekao?"

"Renfru. Takođe mi je rekao da u Mejisu ima oko petsto sedamdeset zdravih grla."

"To je..."Suzan se zbunjeno nasmeja. "Suludo! Da je moj tata živ..."

"Ali nije", završi Roland, glasom poput praska suvarka. "Mrtav je."

Na trenutak se činilo da nije registrovala promenu u njegovom glasu, a onda se sva smrknu, kao da joj je pomračenje započelo u glavi.

"Moj tata je doživeo nesreću. Razumeš li, Vile Dirborne? Nesrećan slučaj.

Bilo je veoma tužno, ali takve stvari se događaju, ponekad. Konj se prevaljao preko njega. Zvao se Okeanska Pena. Fran kaže da je Pena ugledao zmiju u travi."

"Fran Lengil?"

"Ja" Lice joj je bilo bledo, osim dve divlje ruže, ružičaste, kao one u buketu koji joj je poslao po Simiju, što su joj cvetale visoko na obrazima.

"Fran je često jahao s mojim ocem. Nisu bili veliki prijatelji, uglavnom zato što su pripadali različitim klasama, ali su jahali zajedno. Negde još imam kapicu koju je Franova žena isplela za moje krštenje. Radili su zajedno. Ne mogu da verujem da bi Fran Lengil lagao o tome kako je moj otac stradao, a kamoli da je... imao bilo šta s tim."

Uprkos tome, sa sumnjom se zagledala u konje koji su jurili ispod njih.

Bilo ih je tako mnogo. Previše.Tata bi to svakako primetio. I sigurno bi se pitao isto što i ona sada: čiji je žig nosio višak grla?

"Pogodilo se da su Fren Lengil i moj prijatelj Stokvort razgovarali o konjima", reče Vil. Glas mu je zvučao skoro opušteno, iako na njegovom licu nije bilo ničeg opuštenog. "Uz čašu izvorske vode, nakon što je Stokvort odbio ponuđeno pivo. Razgovarali su više ili manje o istoj stvari, kao ja sa Renfruom na večeri u gradonačelnikovoj kući. Kada je Ričard zatražio od sai Lengila da proceni koliko ima jahaćih konja, ovaj mu je rekao da ih ima možda četiri stotine."

"To nema veze s pameću."

"I meni se čini", saglasi se Vil.

"Kako im nije jasno da ovde možete slobodno da izbrojite konje?"

"Znaju da smo tek počeli", reče on, "i da smo pošli od ribara. Cenim da misle kako ćemo tek za mesec dana početi da brojimo konje. U međuvremenu su prema nama zauzeli stav... kako da ga nazovem? Nema veze. Ne snalazim se najbolje sa rečima, ali po mišljenju mog prijatelja Artura to je neka vrsta ,srdačnog prezira. Čini mi se da ne kriju konje od nas jer veruju da nećemo shvatiti šta vidimo. Drago mi je što sam te našao ovde."

Samo da bi od mene dobio tačan broj konja? Je li to jedini razlog?

"Ali pre ili kasnije ćete početi da brojite konje. Mislim, to je verovatno jedna od najvećih potreba Saveza."

On je zamišljeno pogleda, kao da je propustila nešto što je bilo očigledno.

Njegov pogled ju je ispunjavao nespokojstvom.

"Šta? Reci već jednom."

"Možda očekuju da ostali konji budu sklonjeni pre nego što stignemo da ih izbrojimo."

"Sklonjeni gde?"

"Ne znam, ali mi se ovo nimalo ne sviđa. Suzan, ovo će ostati među nama, zar ne?"

Ona potvrdi. Bila bi luda kada bi nekom rekla da je bila sama na Litici sa Vilom Dirbornom, bez ikakve pratnje osim Rašera i Pajlona.

"Možda će se ispostaviti da to nije ništa, ali bi, u protivnom, saznanje o tome moglo biti opasno."

Ovo ju je opet vratilo mislima o tati. Lengilje njoj i tetki Kord saopštio da je Pat pao s konja i da se Okeanska Pena potom prevaljao preko njega.

Nijedna od njih dve nije imala razloga da sumnja u njegovu priču. Ali Fran Lengil je takođe rekao Vilovom prijatelju da u Mejisu postoji samo četiri stotine jahaćih grla, a to je bila čista laž.

Vil se okrenu ka svom konju, i Suzani laknu zbog toga.

Deo nje želeo je da on ostane, da bude blizu nje dok dugačke senke oblaka preleću preko pašnjaka, ali već su ionako predugo stajali sami.

Nije bilo razloga da misli kako će neko da naiđe i ugleda ih, ali umesto da je uteši, ta ju je pomisao iz nekog razloga još više uznemiravala.

Vil ispravi uzengiju koja je visila iza tobolca koplja (Rašer je tiho zarzao, kao da želi da kaže, bilo je krajnje vreme), a zatim se opet okrenu ka njoj.

Suzan oseti blagu vrtoglavicu kada joj je njegov pogled pao na lice.

Pomisao da je sve to delo ka sada je bila prejaka da bi mogla da je porekne. Pokušala je da ubedi sebe da je to samo preskok u glavi - osećaj da je to već proživela, ali nije bio preskok: bio je to osećaj da je pronašla put koji je čitavog života tražila.

"Još nešto sam hteo da ti kažem. Ne volim da se vraćam na početak, ali moram."

"Nemoj", slabo se pobunila. "Nećemo više o tome."

"Rekao sam da te volim i da sam bio ljubomoran", reče on, i glas mu je po prvi put zvučao malo nesigurno, podrhtavajući u grlu. Uplašila se kada je ugledala suze u njegovim očima. "Bilo je još nečeg."

"Vile, ne želim da..." Suzan slepo posegnu za svojim konjem. On je uhvati za rame i okrenu ka sebi. Dodir nije bio grub, ali je u njemu bilo neke strašne neumoljivosti. Suzan mu se bespomoćno zagleda u lice, vide da je mlad i daleko od kuće, i odjednom joj postade jasno da ne bi mogla dugo da se uzdržava pored njega. Toliko ga je želela da je bolelo. Dala bi godinu dana života samo da mu uzme lice među dlanove i oseti njegovu kožu pod njima.

"Nedostaje li ti otac, Suzan?"

"Ja ", prošaptala je. "Strašno."

"E, a meni isto toliko nedostaje majka." Sada ju je držao za oba ramena.

Iz jednog oka se zakotrlja suza, ostavivši srebrni trag na njegovom obrazu.

"Umrla je?"

"Ne, ali nešto se dogodilo. S njom. Njoj. Sranje! Kako mogu da pričam o tome kad ne znam šta da mislim o tome? Na neki način jeste umrla. Za mene."

"Vile, to je užasno."

On klimnu glavom.

"Kada sam je poslednji put video, uputila mi je pogled koji če me proganjati do groba. Pogled stida, ljubavi i nade, sve u jednom. Stida zbog onoga što sam video i što sam znao o njoj, i nade da ću, možda, razumeti i oprostiti..." Duboko je uzdahnuo. "One noći, pred kraj večere, Rimer je rekao nešto smešno. Svi ste se smejali..."

"Ako jesam, bilo je to zato što bi bilo čudno da se jedina ne smejem", reče Suzan. "Ne sviđa mi se taj čovek. Mislim da je spletkaroš i podlac."

"U svakom slučaju, svi ste se smejali, i u jednom trenutku sam pogledao na drugi kraj stola. I ugledao Olivu Torin. U tom trenutku, samo na trenutak, pomislio sam da vidim svoju majku. Zato što je izraz na njenom licu bio istovetan. Isti kao onog jutra, kada sam otvorio pogrešna vrata u pogrešno vreme, i zatekao svoju majku i njenog..."

"Prestani!" povika ona, otimajući se iz njegovog stiska. U njoj se odjednom podigla bura, i činilo se da su sva sidra, svi lanci i katanci kojima je držala sebe na odstojanju počeli istovremeno da se tope.

"Prestani, molim te, prestani, ne mogu više da te slušam kako pričaš o njoj!"

Ona zapipa za Pajlonom, ali sada je ceo svet bio sastavljen od vlažnih prizmi. Zajeca, i ubrzo oseti njegove ruke na ramenima kako je ponovo okreću, i više nije imala snage da mu se odupre.

"Tako me je sramota", reče. "Sramota me je, i plašim se, i krivo mi je.

Zaboravila sam lik svog oca... i... i..."

I nikada neću moći ponovo da se setim, htede da kaže, ali više nije morala da izusti ni reč. On joj pokri usne poljupcima. Isprva je samo dopuštala da je ljubi... a onda je počela da mu uzvraća, ljubeći ga s divljom pomamom.

Obrisala mu je suze nežnim pokretima palaca, a zatim mu je kliznula dlanovima uz obraze, jer je odavno čeznula da to uradi. Osećaj je bio ushićujući; čak je i grebuckanje mekih čekinja na njegovim obrazima bilo ushićujuće. Spustila je ruke i zagrlila ga oko vrata, razdvojivši blago usne pod njegovim, stežući ga i ljubeći ga najjače što je mogla, tu među konjima, koji su se samo zgledali i nastavili da pasu travu.

9.

Bili su to najlepši poljupci u njegovom životu, oni koji se nikada ne zaboravljaju: podatna mekoća njenih usana i snažan oblik zuba pod njima, čežnjivi, nimalo stidljivi; njen slatki dah, opojna linija njenog tela, pripijenog uz njegovo. Kliznuo je rukom do njene leve dojke, nežno je stisnuo i osetio kako joj srce tuče pod njom. Drugom rukom joj je milovao kosu, svilenu iznad slepoočnica. Nikada neće zaboraviti njenu teksturu.

Sledećeg trenutka se otrgla od njega, lica zažarenog od stida i strasti.

Jedna ruka joj polete ka usnama, otečenim od njegovih poljubaca. Iz donje usne joj je tekao tanak potočić krvi. Oči su joj bile širom otvorene.

Grudi su se dizale i spuštale kao da je trčala. Između njih je strujala energija kakvu nije osetio nikada u životu.Tekla je kao reka, i tresla kao groznica.

"Ne više", reče ona, drhtavim glasom. "Nemoj više, molim te. Ako me zaista voliš, ne daj mi da pogazim svu svoju čast. Obećala sam se.

Kasnije, kad isgunim to obećanje, sve će biti moguće... ako me još budeš želeo..."

"Čekao bih te doveka", reče on trezno, "i sve bih učinio za tebe, ali ne mogu da stojim i i gledam kako odlaziš drugom."

"Onda, ako me voliš, idi od mene. Molim te, Vile!"

"Tek kada te još jednom poljubim."

Suzan mu smesta pride, lica pokorno podignutog ka njegovom, i on shvati da bi u tom trenutku mogao da učini sve što poželi s njom. Više nije, bar privremeno, vladala sobom; mogao bi da je uzme, i ona se ne bi opirala.

Mogao je, da je to želeo, da joj učini ono što je Marten učinio njegovoj majci.

Ta misao mu razveja strast, ugasi je kao ugljevlje potopljeno u hladnu vodu, umirući jedno po jedno u mračnoj stravi. Pomirenost njegovog oca (već dve godine znam za to) bila je svakako najgore od svega što mu se dogodilo te godine; kako je mogao da se zaljubi u ovu devojku, u bilo koju devojku, u svetu gde se zloba u srcu činila neophodnom, i to ne jednom, već kao stalno stanje?

Ali i pored svega ju je voleo.

Umesto strasnog poljupca za kojim je žudeo, lako je prislonio usne na mesto u uglu njenih usana, tamo gde je istekao onaj potočić krvi. Poljubio ju je, okusivši krv slanu poput njegovih sopstvenih suza. Vil sklopi oči i zadrhta kada su joj ruke zaronile u kosu na njegovom potiljku.

"Ni za šta na svetu ne bih povredila Olivu Torin, šaputala mu je na uho.

"Kao što nikada ne bih povredila tebe, Vile. Nisam razumela, a sada je prekasno da se ispravi. Ali hvala ti što nisi... uzeo ono što si mogao.

Nikada neću zaboraviti tvoje poljupce. Ovo je najbolja stvar koja mi se ikada dogodila. Kao nebo i zemlja, sve pomešano zajedno."

"Ni ja neću zaboraviti." Smrknuto je ispratio njen skok u sedlo, setivši se njene obnažene noge kako seva u tami, obasjana zvezdama. I najednom nije mogao da je pusti da ode. Podiže ruku i dodirnu joj čizmu.

"Suzan..."

"Ne", odbrusi ona. "Molim te", mekše.

Vil ustuknu. S teškom mukom.

"Ovo je naša tajna", reče ona. "Važi?"

"Važi."

Suzan se osmehnu... ali bio je to tužan osmeh.

"Od sada me izbegavaj, Vile. Molim te. I ja ću se tebe kloniti."

On razmisli o tome.

"Ako je to uopšte moguće."

"Moramo, Vile. Moramo."

Rekavši to, ona odjaha. Roland ostade da stoji pored Rašera, gledajući je kako odlazi. I kada je nestala s vidika, i dalje je gledao za njom.

10.

Šerif Ejveri, pomoćnik Dejv i pomoćnik Džordž Rigins sedeli su na tremu ispred šerifske kancelarije i zatvora kada su gospodin Stokvort i gospodin Hit (ovaj drugi sa onom idiotskom ptičjom lobanjom, nataknutom na rog svog sedla) mirno projahali ulicom. Podnevno zvono se oglasilo petnaest minuta ranije, i šerif Ejveri je pretpostavljao da su se zaputili na ručak u Milbank ili možda u "Predah", koji je nudio dobar podnevni obrok. Pasulj, ili neko drugo varivo. Ejveri je voleo nešto izdašniju hranu; omiljeni su mu bili pečeno pile ili govedi but.

Gospodin Hit im kratko mahnu i naceri se.

"Dobar dan, gospodo! Dug život! Blag povetarac! Prijatan odmor!"

Ovi mahnuše, i iskeziše se. Kada su se izgubili iz vida, Dejv reče:

"Celo jutro su proveli dole na pristaništu, brojeći mreže. Mreže! Možete li da verujete?"

"Da", reče šerif Ejveri, izdigavši debeli guz sa stolice za ljuljanje kako bi zvučno prdnuo. "Dabome da mogu."

Džordž primeti:

"Da se nisu onako suprotstavili Džonasovim momcima, mislio bih da su budale."

"Na čemu ti verovatno ne bi zamerili", reče Ejveri. Pogleda u Dejva, koji je vrteo uzicu svog monokla oko prsta, zagledan u pravcu u kom su se zaputili dečaci. Neki varošani počeli su derišta iz Saveza da zovu Malim lovcima mrtvačkog kovčega. Ejveri nije bio siguran šta da misli o njima.

Smirio je duhove između njih i Torinovih siledžija, da bi za svoje napore od Rimera dobio pohvalu i grumen zlata, pa ipak... nije mu se dalo da prestane da misli o njima.

"Na dan kada su stigli", reče on Dejvu, "mislio si da su mekušci. Šta sada veliš?"

"Sada?" Dejv poslednji put zavrte monokl, stavi ga na oko i zagleda se u šerifa. "Sad mislim da su ipak malo tvrđi nego što sam mislio."

Zaista, pomisli Ejveri. Ali biti tvrd ne znači i biti mudar, hvala bogovima.

Još kako im hvala na tome.

"Gladan sam ko bik", reče i ustade. Onda se povi, osloni šake na kolena, i odvali još jedan glasan prdež. Dejv i Džordž se zgledaše. Džordž mahnu rukom ispred lica. Serif Herkimer Ejveri, baronijski šerif, zadovoljno se uspravi, delujući istovremeno kao da mu je lakše i kao da ga ne drži mesto. "Napolju ima više prostora nego unutra", reče. "Idemo, momci. Da se spustimo niz ulicu i nešto glocnemo."

11.

Ni zalazak sunca nije mogao da popravi pogled sa trema radničke barake na ranču "Bar K". Zgrada je, jedina, pored kuhinje i štale, koja još nije bila srušena, bila oblika slova „L", i trem se nalazio sa unutrašnje strane kraćeg krila. Na njemu je bilo tačno tri sedišta: dve stolice za ljuljanje i drveni sanduk sa naslonom od klimave daske, prikucane ekserima.

Ove večeri Alejn je sedeo na jednoj od stolica za ljuljanje, a Katbert na sanduku koji mu se izgleda svideo. Na ogradi, zureći preko prašnjavog dvorišta prema zgarištu nekadašnjeg doma Garberovih, bio je pričvršćen stražar.

Alejn je bio mrtav umoran, i mada su se obojica okupala u potoku nadomak zapadne granice imanja, činilo mu se da i dalje smrdi na ribu i morske alge. Ceo dan su proveli brojeći mreže. Nije bežao od napornog posla, čak ni od onog monotonog, ali je iznad svega mrzeo besmislene poslove. Ovaj je bio upravo takav. U Hambriju su postojala dVa tabora: ribari i uzgajivači konja. Kod ribara nisu imali šta da traže, i posle tri nedelje sva trojica su to shvatila. Odgovore su mogli da nadu samo na Litici, ali tamo još nisu smeli da zalaze. Rolandovo naređenje.

Vetar se pojača i donese tihu, potmulu ciku procepa.

"Mrzim taj zvuk", reče Alejn.

Katbert, večeras neobično zamišljen i ćutljiv, klimnu glavom i samo reče

,Ja" Sada su to svi govorili, da ne spominjem vala bal dakako ijašta. Alejn je pretpostavljao da će im se Hambri valjati preko jezika dugo nakon što budu obrisali njegovu prašinu sa čizama.

Iza njih, negde iz unutrašnjosti barake, dopirao je malo prijatniji zvuk, gugutanje golubova. A zatim, s bočne strane zgrade, treći zvuk, onaj koji su on i Katbert nesvesno osluškivali dok su sedeli i gledali zalazak sunca: topot konjskih kopita, Rašerovih.

Roland izbi iza ugla, jašući lako, i dok im se približavao, dogodi se nešto što se Alejnu učini neobično nagoveštajno... neka vrsta predskazanja.

Začu se lepršanje krila, u vazduhu se zacrne senka, i na Rolandovo rame odjednom slete ptica.

Nije se uplašio; jedva da se osvrnuo. Dojahao je do ograde i ostao da sedi, ispružene ruke.

"Hai", blago reče, i golub mu skoči na dlan. Za jednu nogu bila mu je vezana kapsula. Roland je skinu, otvori i izvuče uski zamotuljak papira.

Drugom rukom pusti goluba da odleti.

"Hai", pozva Alejn, i sam ispruživši ruku. Golub dolete na nju. Roland sjaha, a Alejn unese goluba u kolibu, gde je pod otvorenim prozorom stajalo nekoliko kaveza. Otvoriši vratanca na jednom, spusti ruku pred njih i tek pristigli golub odskakuta unutra, a iz kaveza mu drugi iskoči na dlan. Alejn zatvori vratašca, zabravi ih, pređe preko sobe i okrenu jastuk na Bertovom ležaju. Ispod njega se nalazila koverta sa više praznih papirića i minijaturnom olovkom. Uze jedan papirić i olovku, koja je imala sopstvenu patronu sa mastilom i nije morala da se umače. Vrati se na trem. Roland i Katbert su proučavali odmotani papirić koji je golub doneo iz Gileada. Na njemu se nalazio niz sićušnih geometrijskih oblika.

"Šta kaže?" upita Alejn. Šifra nije bila složena, ali nije mogao da je protumači napamet, niti da je pročita na prvi pogled kao što su mogli Roland i Bert. Alejnovi talenti, umeće da prati tragove i lak pristup vizijama, bili su u nekim drugim sferama.

"Farson se kreće na istok'", pročita Katbert. "Snage podeljene, jedna velika, jedna mala. Jeste li primetili nešto neobično'." Skoro uvređeno pogleda u Rolanda. "Šta mu to znači, nešto neobično?"

Roland odmahnu glavom. Nije znao. Sumnjao je da su ljudi koji su slali poruke, od kojih je jedan gotovo sigurno bio njegov otac, i sami to znali.

Alejn pruži Katbertu papirić i olovku. Bert pomazi jednim prstom glavu goluba koji je tiho gugutao. Ptica nakostreši krila kao da jedva čeka da poleti na zapad.

"Šta da napišem?" upita Katbert. "Isto?"

Roland klimnu glavom.

"Ali videli smo stvari koje su neobične!" reče Alejn. "I znamo da ovde nešto ne valja! Konji... a na onom malom ranču dalje na jugu... ne mogu da se setim kako se zove... „

Katbert je mogao.

"Roking H'."

"Dabome, Rokin H. Videli smo volove. Volove! Bogovi, nikada ih nisam video, osim na slikama u knjigama!"

Roland je delovao zabrinuto.

"Zna li još neko da si ih video?"

Alejn nestrpljivo slegnu ramenima.

"Mislim da ne. Bilo je goniča, trojica, možda četvorica ..."

"Ja', četvorica", tiho reče Katbert.

"...ali nisu obraćali pažnju na nas. I kad nešto vidimo, oni misle da ne vidimo."

"Tako mora i da ostane." Roland ih pogleda u oči, ali je na njegovom licu bilo neke odsutnosti, kao da su mu misli negde daleko. Pogled mu skrenu ka zalasku sunca, i Alejn primeti nešto na okovratniku njegove košulje.

Zgrabi to, pokretom tako brzim i spretnim da čak ni Roland nije ništa osetio. Bert to ne bi umeo, pomisli Alejn s dozom ponosa.

"Ja, ali..."

"Ista poruka", reče Roland i sede na prvi stepenik, ne odvajajući pogled sa večernjeg rumenila na zapadu. "Strpljenja, gospodo Ričarde Stokvorte i Arture Hite. Znamo neke stvari, i verujemo da znamo neke druge stvari.

Da li će Džon Farson doći čak ovamo samo da bi se snabdeo konjima? Ne verujem u to. Nisam siguran, konji su vredni, dabome... ali nisam siguran.

Stoga čekamo."

"U redu, u redu, ista poruka." Katbert spusti papirić na ogradu verande i poče da crta niz simbola na njemu. Alejn je ovu poruku uspeo da pročita; već je nekoliko puta video taj niz otkako su stigli u Hambri. "Poruka primljena. Dobro smo. Za sad nemamo ništa da prijavimo."

Zamotuljak je bio smešten u kapsulu, a ova pričvršćena za golubovu nožicu. Alejn siđe niz stepenice, stade pored Rašera (koji je i dalje strpljivo čekao da ga rasedlaju) i podiže pticu u pravcu potonulog sunca.

"Hai!"

Golub prhnu u nebo. Videli su ga još samo jedan trenutak, tamnu priliku na ljubičastom nebu.

Roland ga je ispratio pogledom sedeći na stepenicama. Onaj odsutni izraz mu nije silazio s lica. Alejn uhvati sebe kako se pita da li je Roland večeras doneo pravu odluku. Nikada do sada nije pomislio tako nešto. Niti se to od njega očekivalo.

"Rolande?"

"Mmm?" Zvučao je kao čovek probuden iz dubokog sna.

"Ja ću ga rasedlati, ako hoćeš", reče, trgnuvši glavom prema Rašeru. "I istimariću ga."

Dugo nije bilo odgovora. Alejn se spremao da ponovi pitanje kada ovaj reče:

"Nemoj. Ja ću. Za koji minut." I nastavi da gleda zalazak sunca.

Alejn se pope uz stepenice trema i sede u svoju stolicu za ljuljanje. Bert je već bio zauzeo svoje mesto na sanduku. Njih dvojica su sada sedeli iza Rolanda, i Katbert upitno pogleda u Alejna. Zatim pokaza prstom na Rolanda i opet pogleda u Alejna, podignutih obrva.

Alejn mu dodade ono što je skinuo sa Rolandove kragne. Iako je stvar bila skoro jedva vidljiva u polumraku, Katbertove oči bile su oči revolveraša, i on bez teškoće prihvati tu stvar.

Bila je to dugačka vlas kose, boje mrkog zlata. Na Bertovom licu se videlo da zna i kome je pripadala. Od kada su stigli u Hambri upoznali su samo jednu devojku dugačke plave kose. Dva dečaka se zgledaše. Alejn vide jednake mere užasa i smeha u Bertovim očima.

Katbert Olgud prisloni kažiprst na slepoočnicu i odglumi povlačenje oroza.

Alejn klimnu glavom.

A Roland je sedeo na stepenicama, okrenut leđima, i opčinjeno posmatrao kako se gasi dan.

Poglavlje 8.
Pod Mesecom putnika

Gradić Rici (elegantan), udaljen skoro četiri stotine milja zapadno od Mejisa, bio je sve samo ne to što mu je ime nagoveštavalo. Roj Dipapi je stigao u njega tri noći pre nego što je Mesec torbara, koga su neki zvali i Mesecom poznog leta, postao pun, a napustio ga dan kasnije.

Rici je u stvari bio bedno rudarsko seoce na istočnoj padini planinskog venca Vaj Kastis, oko pedeset milja od useka Vaj Kastis. Varošica se sastojala iz jedne jedine ulice, trenutno izorane tragovima teških gvozdenih točkova, koja će posle samo tri dana jesenjih oluja postati blatno jezero. U gradiću je postojala prodavnica po imenu "Medved i kornjača", u kojoj je rudarima kompanije Vaj Kastis bio zabranjen ulaz, i kompanijska prodavnica gde niko osim šljakera nije hteo da kupuje; zatvor se nalazio u istoj zgradi sa Gradskom većnicom, ispred koje se dizala kombinacija vešala i vetrenjače; postojalo je čak šest bučnih krčmi, od kojih je svaka bila prljavija, ružnija i opasnija od prethodne.

Rici je podsećao na ružnu glavu, uvučenu između dva ogromna ramena.

Iznad varoši prema jugu, nalazile su se straćare u koje je kompanija smeštala svoje rudare; i najmanji dašak vetra donosio je smrad njihovih septičkih jama bez kreča. Na severu su se nalazili rudnici; opasni, poduprti tuneli koji su se spuštali pedesetak stopa, a zatim se širili kao prsti koji grabe za zlatom, srebrom, bakrom i povremenim džepovima plina. Spolja su to bile obične rupe izbušene u goloj i stenovitoj zemlji, poput slepih očiju, svaka sa svojom gomilicom drvene građe i šuta pored okna.

Nekada je tu bilo slobodnih rudnika, ali je kompanija Vaj Kastis počistila sve slobodnjake. Dipapi je znao sve o tome zato što su Lovci mrtvačkog kovčega učestvovali u toj igranci. Bilo je to odmah pošto se udružio sa Džonasom i Rejnoldsom. Tada su istetovirali i kovčege na šakama, na manje od pedeset milja odavde, u varošici Vind, još većoj kaljuzi od Ricija. Koliko je prošlo od tada? Nije bio siguran, mada mu se činilo da bi trebalo da se seća. Ali kada je bila u pitanju prošlost, Dipapi je često gubio kompas. S naporom se sećao i sopstvenih godina, jer je svet krenuo dalje, a vreme se promenilo. Bilo je nekako mekše.

Postojala je, ipak, jedna stvar koje se bez problema sećao, sećanje bi mu se osvežilo svaki put kada bi slućajno zakačio povredeni prst. Bilo je to jedno obećanje koje je dao sebi, da će Dirborna, Stokvorta i Hita videti mrtve i poredane, s rukom do ruke poput dečjih lutaka od papira.

Nameravao je da izvadi deo tela koji je protekle tri nedelje uzaludno čeznuo za Njenim Visočanstvom i popiša se na njihova lica. Najveću porciju će sačuvati za Artura Hita od Gileada u Novom Kanaanu. Tog nasmejanog brbljivca čekalo je ozbiljno kupanje.

Dipapi je izjahao sa istočnog kraja jedine ulice u Riciju, poterao konja uzbrdo i zastao na vrhu da baci poslednji pogled. Prethodne večeri, dok je razgovarao sa matorim gadom iza Hatiganove krčme, u Rici je treštalo.

Sada, u sedam sati ujutro, izgledao je sablasno kao i Mesec torbara, koji je još visio na nebu, iznad obrisa opustošenih brda. U daljini se čula buka rudnika. Naravno. Tamo je čangrljalo sedam dana u nedelji. Za grešne nema odmora... pretpostavljao je da to uključuje i njega. On povuče uzde i okrenu konja na svoj uobičajeni, nepromišljeni i siledžijski način, mamuznu ga i pohita na istok, razmišljajući o onome što mu je ispričao matori gad. Smatrao je da je bio više nego pošten prema matorom gadu.

Obećao mu je nagradu, i isplatio je za dobijenu informaciju.

"Jašta", promrmlja Dipapi sebi u bradu. Naočare su mu sevale na mladom suncu (bilo je to jedno od retkih jutara bez mamurluka, i osećao se prilično raspoloženo). "Matori gad ne može da se požali."

Dipapi je bez mnogo poteškoća pratio tragove žutokljunaca; ispostavilo se da su čitav put od Novog Kanaana ka istoku prešli Velikim drumom, i bili primećeni u svakom mestu gde bi zastali. U većini su ih zapamtili, čak i kada bi samo prošli kroz mesto. Nikakvo čudo. Mladići na dobrim konjima, bez ožiljaka na licima, bez plaćeničkih tetovaža na rukama, u pristojnoj odeći i sa skupim šeširima. Naročito su ih se dobro sećali u krčmama gde su svraćali da se osveže, isključivo bezalkoholnim pićima.

Nisu pili čak ni pivo niti graf. Da, bili zapamćeni. Dečaci na drumu, dečaci koji su svojom pojavom boli oči. Kao da su dolazili iz nekih predašnjih, boljih vremena.

Ispišaću im se na lica, razmišljao je Dipapi, jašući. Jednom po jednom.

Gospodinu Arturu "ha-ha" Hitu poslednjem. Sačuvaću toliko da bi se udavio, da nisi već stigao na čistinu na kraju puta.

Jeste, primećeni su, ali to nije dovoljno, ako se vrati u Hambri samo s tim, Džonas će mu prosvirati nos. S pravom. Možda su deca bogataša, ali nisu samo to, kao što je sam već zaključio. Pitanje je bilo, šta su još?

Odgovor je pronašao, naposletku, u smrdljivom Riciju. Možda ne potpun, ali dovoljan da okrene konja i pojaše nazad pre nego što stigne sve do jebenog Novog Kanana.

Obišao je dve druge krčme, i u svakoj popio po jedno razvodnjeno pivo pre nego što je ušao u Hatiganovu krčmu. Naručio je još jedno razvodnjeno, spremajući se da zapodene razgovor sa barmenom. Pre nego što je stigao da zatrese drvo, medutim, jabuka se otkinula sama i pala mu u dlan, tek tako.

Bio je to starački glas (glas matorog gada), piskav i prodoran na način koji je predstavljao zaštitni znak pijanih matorih gadova. Trućkao je o starim vremenima, kao i svi matori gadovi, i o tome kako je svet krenuo dalje, i kako je taj isti svet bio mnogo lepše mesto kada je on bio mlad.

Zatim je rekao nešto na šta je Dipapi načuljio uši: nešto o tome kako bi stari dani mogli da se vrate i kako mu se to javilo pre nepuna dva rrieseca, možda i manje, kada je upoznao tri mlada gospodara, i kada mu je jedan od njih platio piće, iako je to bila samo bljutava soda od sasparilje?

"Ne bi ti umeo da razlikuješ mladog gospodara od mladog govneta", podsmehnula mu se gospođica koja je uspela da sačuva čak četiri zuba u dražesnoj glavi.

Na ovo se cela krčma grohotom nasmejala. Matori gad se uvređeno okrenuo.

"Umeo bih, umeo bih" , rekao je. "Zaboravio sam više toga nego što ćeš ti ikada znati. Najmanje jedan od njih potiče iz Eldove loze,jer sam video lice njegovog oca u njegovom... jasno kao što vidim tvoje mlohave sise, Džolin."

Onda je matori gad učinio nešto što je prilično zadivilo Dipapija, razdrljio je kurvi bluzu i prolio joj ostatak piva po grudima. Čak ni urlanje od smeha i gromoglasni aplauz nisu mogli u potpunosti da priguše kurvin besni vrisak, kao ni dreku matorog gada kada je počela da ga bije pesnicama po glavi i ramenima. Jauci su u početku zvučali samo ogorčeno, da bi potom, kada je devojka zgrabila njegovu kriglu i razbila mu je o glavu, postali bolni. Niz lice matorog gada tekla je krv pomešana s pivom.

"Mrš napolje!" prodrala se, i gurnula ga prema vratima. Nekoliko prisutnih rudara (koji su menjali strane kao što vetar menja pravac) zdušno su joj pomogli u tome šutirajući ga u stražnjicu. "I ne vraćaj se više! Smrdiš na đavolju travu, pederu matori! Nosite se i ti i tvoje proklete priče o starim danima i mladim gospodarima!"

I tako su matorog gada ispratili kroz krčmu, pored zajapurenog trubača koji je služio kao jedina zabava klijenteli Hatiganove krčme (taj vrli mladić sa džokejskim šeširićem dao je svoj doprinos ritnuvši starog gada u prašnjavi tur a da nije ispustio nijedan ton melodije "Svirajte, dame, svirajte"), i napolje kroz dvokrilna salonska vrata, da bi se na ulici stropoštao licem nadole.

Dipapi je išetao za njim i pomogao mu da ustane. Tada je iz starčevih usta osetio oštar zadah, koji nije bio pivski, i ugledao karakteristične zelenkasto-sive mrlje u uglovima njegovih usana. Trava, dabome. Matori gad je verovatno još bio početnik (i to iz uobičajenog razloga: đavolja trava je slobodno rasla u brdima, za razliku od piva i viskija koji se prodavao u gradu), ali kada se počne jednom s tim porokom, brzo se doživi kraj.

"Nemaju nimalo poštovanja", mrzovoljno procedi starac. "Ni razumevanja."

"Ja, nimalo", složi se Dipapi, koji još nije uspeo da se oslobodi akcenata priobalja i Litice iz svog govora.

Stari gad se ljuljao na nogama, gledajući u njega, neuspešno brišući krv koja mu se sa posečenog skalpa slivala niz izborani obraz.

"Sine, imaš li para za jedno pićence? Seti se lika svog oca i udeli staroj duši za jedno pice!

"Nisam pristalica davanja milostinje, starkeljo", reče Dipapi, "ali bi možda mogao da zaradiš to piće. Izvoli u moju ured, pa ćemo videti."

Poveo je starog gada preko ulice i nazad do daščane staze, levo od crnih salonskih vrata sa zlatnim snopovima svetlosti iznad i ispod. Sačekao je da trojica rudara prođu, pevajući iz sveg grla („Zaljubljena žena... na sve je spremna... kukovima meša... jer nema keša..."), a onda, i dalje ga držeći za lakat, sproveo starca u uličicu između Hatiganove krčme i susednog pogrebnog salona. Za neke ljude, razmišljao je Dipapi, poseta Riciju mogla je da se svede na jednokratnu kupovinu: dobiju piće, metak i pogrebne usluge.

"Tvoju kancelariju", škripavo se zakikotao matori gad dok ga je Dipapi vodio mračnom uličicom prema ogradi od dasaka i gomilama smeća na drugom kraju. Najednom se podigao vetar, i smrad sumpora i karbolne kiseline iz rudnika uštinuo je Dipapija za nos. S desna, kroz bočni zid Hatiganove krčme dopirali su zvuci terevenke. "U tvoju kancelariju, e, ta ti je dobra."

"Tako je, u moju kancelariju."

Starac je osmotrio Dipapija, obasjanog mesečinom sa uskog poteza neba između dva krova.

"Jesi li iz Mejisa? Ili iz Tepašija?"

"Možda jedno, možda drugo, možda nijedno."

"Poznajemo li se?" Stari gad se pobliže zagledao u njega, podigavši se na vrhove prstiju kao da se sprema da ga poljubi. Fuj.

Dipapi ga je odgurnuo od sebe.

"Ne tako blizu, ćale."

Ali ipak je osećao izvesno ohrabrenje. On, Džonas i Rejnolds već su bili ovde, i ako se starac sećao njegovog lica, onda nije bulaznio da je nedavno video druga tri jahača.

"Ispričaj mi o tri mlada gospodara, ćale." Dipapi je pokucao rukom o zid Hatiganove krčme. "Ove unutra to možda ne zanima, ali mene da."

Matori gad ga je odmerio mutnim, proračunatim okom.

"A oće l' tu biti komadić metala za mene, a?"

"Dakako", uzvrati Dipapi. "Ako mi ispričaš ono što želim da čujem, biće metala."

"Zlata?"

"Pričaj, pa ćemo videti."

"A ne, gospodine. Prvo pogađanje, pa onda priča."

Dipapi ga je ščepao za ruku, zavrteo u krug i uvrnuo mu zglob, koji kao da je bio povezan svežnjem štapića sa starčevim mršavim ramenom.

"Ako nastaviš da se zajebavaš sa mnom, ćale, počećemo tako što ću ti slomiti ruku."

"Pusti me!" zavapio je matori gad. "Pusti me, verovaću tvojoj darežljivosti, mladi gospodine, jer imaš duševno lice! Da! Stvarno!"

Dipapi ga je pustio. Matori gad ga je pogledao ispod oka, trljajući bolno rame. Pod mesečinom, zgrušana krv na njegovom obrazu bila je crna.

"Bilo ih je trojica", rekao. "Mladići visokog roda."

"Mladići ili gospodari? Šta od toga, ćale?"

Matori gad se duboko zamislio. Udarac u glavu, noćni vazduh i uvrtanje ruke očigledno su ga otreznili, bar privremeno.

"Oboje, mislim", napokon je rekao. "Jedan od njih sigurno je gospodar, iako ovi unutra to ne bi verovali. Video sam mu oca, a njegov otac je nosio revolvere. Ne tu bedu koju ti nosiš, ne ljuti se, znam da je to najbolje što se danas može naći, već prave revolvere, kakvi su postojali u vreme kada je moj taja bio dete. Veliki, sa drškama od sandalovine."

Dipapi je zurio u starca, osećajući kako u njemu raste uzbuđenje... i vrsta nevoljnog strahopoštovanja. Ponašali su se kao revolveraši, rekao je Džonas. Kada se Rejnolds pobunio tvrdeći da su previše mladi, Džonas je rekao da su možda šegrti, i sada se činilo da je gazda bio u pravu.

"Od sandalovine?" upitao je. "Od sandalovine, ćale?"

"Jes’." Starcu nije promaklo njegovo uzbuđenje, i vera. Vidno se otkravio.

"Revolveraš, misliš. Otac tog mladića, taj što je nosio teške pucaljke."

"Jes', revolveraš. Jedan od poslednjih gospodara. Njihova loza sada odumire, ali moj taja ga je dobro poznavao. Stiven Dišan od Gileada.

Stiven, sin Henrijev."

"A ovaj kojeg si nedavno video..."

"Njegov sin, Henri, Tolov unuk. Ostali su bili dobrog roda, vrlo je moguće da su i oni gospodskog porekla, ali onaj kojeg sam video direktan je potomak Artura Elda, s jedne ili druge strane. Sto posto sam siguran.

Jesam li sad zaradio metal?"

Dipapi je zaustio da mu kaže da jeste, a onda je shvatio da mu matori gad nije rekao o kojem dečaku je govorio.

"Tri mladića", promrsio je. "Tri mladića visokog roda. A jesu li nosili revolvere?"

"Ne naočigled kopača zlata ove varoši", odgovorio je matori gad, i opako se zasmejuljio. "Ali su ih imali, o da, jesu. Verovatno skrivene u vrećama za spavanje. Zakleo bih se u sopstveni sat."

"Dabome", rekao je Dipapi. "Verujem da bi. Tri mladića od kojih je jedan sin gospodara. Revolveraša, kažeš. Stivena od Gileada." Ime mu je bilo poznato, zaista.

"Stiven Dišan od Gileada, tako je."

"Kako se beše zvao taj mladi gospodar?"

Matori gad je zabrinjavajuće iskrivio lice, naprežući se da se seti.

"Dirfild? Dirstajn? Ne mogu da se setim..."

"U redu je, znam ga ja. Zaradio si svoj metal."

"Jesam?" Matori gad se opet opasno približio, daha odurno slatkog od trave. "Zlato ili srebro? Kaži, prijatelju?"

"Olovo", uzvratio je Dipapi, potegao i pogodio starca dvaput u grudi.

Zapravo mu je učinio uslugu.

Sada je jahao nazad u Mejis, povratak će trajati kraće od odlaska, kada je morao da zastane u svakoj posranoj varošici, raspitujući se.

Tada začu lepršanje krila, nisko iznad glave. Bio je to golub, tamno - sive boje, sa belim prstenom oko vrata, i sleteo je na stenu u blizini, kao da želi da se odmori. Interesantan primerak. Nije divlji golub, zaključi Dipapi. Nečiji odbegli ljubimac? U ovom pustošnom delu sveta nije mogao da zamisli nikoga ko bi držao bilo šta drugo osim poludivljeg psa dresiranog da izujeda svakog ko pokuša da ga opljačka, (a šta bi u tom svetu moglo da se opljačka bilo je još jedno pitanje na koje nije imao odgovor), ali je pretpostavljao da je to moguće. U svakom slučaju, prijaće mu pečeni golub kada se ulogori.

Dipapi izvuče pištolj, ali pre nego što je stigao da napne oroz, golub prhnu i polete na istok. Dipapi ipak ispali metak za njim. Nekad bi mu se posrećilo, ali ne i ovog puta; golub malo potonu, a zatim se vinu u iiebo i nestade u pravcu iz kojeg je Dipapi došao. Ovaj još koji trenutak ostade da sedi na konju, ne naročito razočaran; Džonas će biti zadovoljan onim što je saznao.

Zatim podbode konja u laki galop baronijskim Priobalskim drumom, nazad u Mejis, gde su dečaci koji su ga osramotili čekali da se s njima obračuna. Neka su sto puta gospodari i sinovi revolveraša, uskoro će biti pokojni. Kao što mu je matori gad maločas naglasio, svet je krenuo dalje.

2.

Jednog kasnog popodneva, tri dana nakon što je Roj Dipapi napustio Rici i okrenuo svog konja prema Hambriju, Roland, Katbert i Alejn jahali su na sever i zapad od grada, prvo niz dugu izbočinu Litice, a zatim slobodnom zemljom koju su stanovnici Hambrija zvali Loša trava, i konačno peskovitim pustarama. Pred njima, jasno vidljiv čim su izbili na otvoreno, uzdizao se trošan greben. U sredini ovog nalazila se mračna, skoro vaginalna pukotina, sa ivicama nazubljenim kao da ih je sekirom isklesao neki prgavi bog.

Razdaljina između završetka Litice i grebena iznosila je približno šest milja. Prešavši tri četvrtine tog puta, naišli su na jedinu geografsku atrakciju ravnice: neobičnu izdignutu stenu koja je ličila na prst savijen u prvom zglobu. Pod njom se pružao uzak pojas trave u obliku bumeranga.

Kada je Katbert ispustio zavijajući zov da čuje hoće li mu se vratiti odjek, na livadu istrča bučan čopor bambura i ustremi se na jugoistok, prema Litici.

"Ovo je Viseća Stena", reče Roland. "U podnožju je izvor, jedini, kažu, u ovim krajevima."

Bile su to prve reči koje je Roland izgovorio otkako su uzjahali, i Katbert i Alejn razmeniše pogled pun olakšanja iza njegovih leđa. U poslednje tri nedelje uglavnom su tapkali u mestu, dok se leto kotrljalo oko njih i iza njih. Bilo je sasvim u redu što im je Roland rekao da čekaju, da najviše paze na naizgled nevažne stvari i da broje stvari koje su videli makar samo i krajičkom oka, ali nijedan od njih dvojice nije sasvim verovao odsutnom i pomalo rasejanom držanju koji je Roland tih dana nosio kao svoju, posebnu verziju ogrtača Kleja Rejnoldsa. O tome nisu pričali između sebe; nisu morali. I jedan i drugi su znali, ako Roland počne da se udvara lepoj devojci koju je gradonačelnik Torin odredio za svoju naložnicu (kome drugom je mogla da pripada ona dugačka plava dlaka?), da če se svi zajedno naći u nevoljama do guše. Na sreću, Roland nije pokazivao nikakve zavodničke namere, niti su oni uspeli da otkriju još jednu od onih zlatnih vlasi kose na njegovoj odeći, i večeras je više ličio na sebe,kao da je odložio u stranu taj ogrtač sanjarenja. Privremeno, ili za stalno, ako budu imali sreće. Preostalo im je samo da čekaju i vide. Na kraju krajeva, to će im, kao i uvek, pokazati ka.

Kada su bili otprilike milju od litice, jak vetar s mora koji im je sve vreme duvao u leđa naglo opade i oni začuše nisko, raštimovano pištanje iz useka kanjona Civija. Alejn zastade, s grimasom kao da je zagrizao izuzetno kiselu voćku. Na pameti mu je bio samo pregršt oštrih kamenčića koje stiska i melje snažna šaka. Lešinari su kružili iznad kanjona kao da ih privlači taj zvuk.

"Stražaru se ovo nimalo ne sviđa, Vile", reče Katbert, kucnuvši po ptičjoj lobanji. "A ni meni. Zašto smo došli ovamo?"

"Da brojimo", uzvrati Roland. "Poslali su nas da sve izbrojimo i izvidimo, a ovo je nešto što može da se izbroji i izvidi."

"A, tako", reče Katbert. S naporom je obuzdavao konja; tiho, izluđujuće uporno zavijanje pukotine uznemiravalo je životinju. "Hiljadu šesto četrdeset ribarskih mreža, sedamsto deset malih i dvesta četrdeset velikih ribarskih čamaca, sedamdeset volova koje niko ne priznaje za svoje i jedan procep severno od grada. Šta god to bilo."

"Otkrićemo", reče Roland.

Pojahaše u susret zvuku, i mada im se nije nimalo sviđao, niko nije predložio da se vrate. Prevalili su toliki put, i Roland je bio u pravu, ovo jeste bio njihov zadatak. Osim toga, bili su radoznali.

Otvor kanjona bio je dobro zašuškan grmljem, kao što je Suzan opisala Rolandu. Do jeseni će veći deo toga biti mrtav i suv, ali su nagomilane grane za sada bile pune lišća, tako da se unutrašnjost kanjona jedva nazirala. Sredinom ovog čestara vodila je staza, ali je bila previše uska za konje (koji bi verovatno ionako odbili da produ), i Roland nije mogao gotovo ništa da razazna na zamirućoj svetlosti.

"Hoćemo li unutra?" upita Katbert. "Neka uđe u Nebeski zapisnik da sam protiv, mada ne bih da dižem bunu."

Roland nije imao nameru da ih vodi kroz žbunje do izvora tog zvuka.

Utoliko pre što ni sam nije imao jasnu predstavu o tome šta je procep. U poslednjih nekoliko nedelja postavio je nekoliko pitanja o njoj, i dobio malo korisnih odgovora. "Ja bih se držao podalje", bilo je sve što je šerif Ejveri želeo da mu kaže. Najbolje informacije dala mu je Suzan, one noći kada su se upoznali.

"Opusti se, Berte. Nećemo unutra."

"Dobro je", tiho reče Alejn, i Roland se osmehnu.

Zapadnim zidom kanjona pela se staza, strma i uska, ali ako budu dovoljno oprezni, i prohodna. Kretali su se u koloni po jedan, zastavši samo jednom da raščiste odron, gurnuvši komade škriljca i jalovine u zavijajući rov s desne strane. Kada su raskrčili stazu i spremali se da uzjašu i nastave put, krupna ptica neobične vrste, možda tetreb, možda prerijska kokoš, uzlete iznad ruba kanjona uz eksplozivno šuštanje perja.

Roland posegnu za svojim revolverima i vide da Katbert i Alejn čine isto.

Zanimljiv pokušaj, budući da im je oružje bilo na sigurnom, umotano u zaštitno platno i sakriveno pod daskama poda barake na ranču „Bar K".

Dečaci se zgledaše, ne rekavši ništa (osim pogledom, koji je bio sasvim dovoljan) i nastaviše dalje. Roland primeti da je efekat ovolike blizine procepa bio akumulativan, bilo je to zvuk na koji je bilo nemoguće navići se. Naprotiv: što ste duže boravili u neposrednoj blizini kanjona Civija, zvuk vam je sve više strugao po mozgu. Uvlačio se u zube i uši, vibrirao je u nervnom spletu ispod grudne kosti, i kao da se hranio mekim i osetljivim tkivom očnih jabučica. Ponajviše se, ipak, uvlačio u glavu, govoreći vam kako se sve čega ste se oduvek plašili nalazi iza sledeće krivine ili pod gomilom odronjenog kamenja, vrebajući da ispuzi poput zmije iz zasede i ščepa vas.

Kada su dospeli na ravno i golo tlo na vrhu staze i nad njima se ponovo otvorilo nebo, već im je bilo malo lakše, ali se u međuvremenu gotovo smračilo, i kada su sjahali i prišli trošnoj ivici kanjona, dole su videli samo senke.

"Ne valja", s gađenjem reče Katbert. "Trebalo je da pođemo ranije, Rolande... mislim, Vile. Baš smo budale!"

"Dok smo ovde, možeš da me zoveš pravim imenom, ako hoćeš. Sada ćemo da izvidimo ono zbog čega smo došli i da izbrojimo ono što može da se broji, jedan procep, kao što si rekao. Ali najpre ćemo da sačekamo."

Čekali su. Dvadesetak minuta kasnije, iza horizonta izroni Mesec torbara, savršeni letnji mesec, ogroman i narandžast. Nadnosio se na tamnoljubičastom nebu kao planeta u padu. Na njemu je, jasnije nego ikad pre, bio lik Torbara, onog koji dolazi iz Ništavila, sa džakom punim vrištećih duša. Zgurena figura od mutnih senki, sa jasno vidljivim džakom prebačenim preko jednog ramena. Iza nje je narandžasta svetlost gorela kao pakleni oganj.

"Uh", procedi Katbert. "Jeziv prizor u kombinaciji sa zvukom koji dopire odozdo."

Ali zbog toga nisu mrdali s mesta (kao i njihovi konji, koji su povremeno rzali i cimali uzde kao da im poručuju da je krajnje vreme da se gube odavde) dok se mesec dizao na nebu, postepeno se smanjujući i poprimajući boju jarkog srebra. Konačno se popeo dovoljno visoko da baci svetlost boje kosti u kanjon Civija. Tri dečaka su netremice zurila dole. Niko nije progovarao. Roland nije bio siguran za svoje drugove, ali mu se činilo da ne bi bio u stanju bilo šta da kaže čak i kada bi to neko od njega tražio.

Zatvoren kanjon, vrlo kratak i strmih stranica, rekla mu je Suzan, i njen opis bio je savršeno tačan. Takođe mu je rekla da kanjon izgleda kao oboren čunak, i Roland je pretpostavljao da je i tu bila u pravu, ako zamislite da je čunak pri padu malo napukao, tako da mu se na sredini nalazilo nazubljeno mesto.

Do tog mesta, podnožje kanjona izgledalo je sasvim obično; čak ni nagomilane kosti nisu delovale naročito strašno na mesečini. Mnoge životinje koje su zalutale u zatvoreni kanjon nisu bile dovoljno pametne da pronađu put nazad, a mogućnost izlaska iz Civije dodatno je smanjivalo žbunje nabacano na otvor kanjona. Unutrašnji zidovi bili su previše strmi za penjanje, osim na jednom mestu, malo pre nazubljenja.

Roland tamo ugleda neku vrstu žleba koji se protezao uza zid kanjona, sa dovoljnim brojem ispusta koji bi mogli, možda, da pruže oslonac. Nije postojao poseban razlog da ovo primeti; jednostavno se desilo, kao da je čitavog svog života uočavao potencijalne puteve za bežanje.

Iznad šiljaka na dnu kanjona nalazilo se nešto što niko od njih ranije nije video... i kada su se, nekoliko sati kasnije, vratili u baraku, bili su složni u zaključku da i dalje ne znaju šta su to videli. Završetak kanjona Civija bio je prekriven turobnom, srebrnastom, istopljenom masom, nad kojom su se uvijale zmije od dima ili magle.Ta tečnost se naizgled sporo talasala, zapljuskujuči zidove koji su je držali zarobljenu. Kasnije će otkriti da su i tečnost i izmaglica bile svetlozelene boje; mesečina je ovom prilikom učinila da liče na tečno srebro.

Dok su netremice zurili u kanjon, nekakvo mračno leteće obličje, možda isto ono koje ih je ranije preplašilo, obrušilo se ka površini procepa i zgrabilo nešto u letu, bubu, neku drugu, manju pticu, i opet počelo da se diže ka nebu. Pre nego što je uspeo u tome, iz poda kanjona izroni ruka od tečnog srebra. Lepljiva, škripava buka se za trenutak pojača i pretvori u nešto gotovo poput glasa. Ta stvar upeca pticu u letu i povuče je nadole.

Zelenkasta svetlost, kratka i nejasna, sevnu površinom procepa poput elektriciteta i ugasi se.

Tri dečaka se uplašeno pogledaše.

Skoči, revolverašu, najednom ga pozva glas. Bio je to glas procepa, ali i glas njegovog oca, i glas Martena čarobnjaka, Martena zavodnika.

Najgore od svega bilo je to što je glas istovremeno bio i njegov.

Skoči, neka sve tvoje brige nestanu. Ovde nema ljubavi prema devojkama., niti tuge zbog izgubljene majke da pritiska tvoje dečje srce.

Samo pevušenje rastuće praznine u središtu vaseljene, samo sladunjavi vonj mesa u raspadanju.

Dođi, revolverašu. Postani deo procepa.

Sa licem kao da spava i praznim pogledom, Alejn poče da korača duž ruba litice, gazeći desnom čizmom tako blizu ponora da su mu se pod petom dizali oblačići prašine, a kamenčići odronjavali u ponor. Pre nego što je napravio više od pet koraka, Roland ga zgrabi za opasač i grubo povuče unazad.

"Kud’ si navro?"

Alejn ga pogleda očima mesečara, koje počeše polako da se razbistravaju.

"N-ne... znam, Rolande."

A pod njima, procep je cvilio, režao, pevao. Čuo se još jedan zvuk: lepljivo, mljackavo mrmljanje.

"Ja znam", javi se Katbert. "Znam kuda svi zajedno idemo. Nazad na "Bar K" Hajde, čistimo se odavde", reče, i molećivo pogleda u Rolanda.

"Molim te. Ovo je grozno."

"U redu."

Ali pre nego što ih je poveo nazad na stazu, Roland zastade na ivici ponora i pogleda u zadimljenu srebrnu kaljugu na dnu.

"Brojim", reče sa otvorenim prkosom. "Brojim jedan procep." A onda, tiše: "Proklet bio."

Pribranost im se vratila dok su jahali nazad, povetarac s mora bio je blagosloveno osveženje posle mrtvačkog i nekako pečenog vonja kanjona i procepa.

Dok su jahali uz Liticu (dijagonalnom putanjom, da poštede konje), Alejn reče:

"Šta je sledeće, Rolande? Imaš li ideju?"

"Ne. Zaista nemam."

"Da večeramo, za početak", raspoloženo dobaci Katbert, i potapša praznu lobanju stražara.

"Znaš na šta mislim."

"Da", potvrdi Katbert. "I da ti kažem nešto, Rolande..."

"Vile, molim te. Sada kada smo se vratili na Liticu, zovi me Vile."

Ja', dobro. Slušaj, Vile: ne možemo više da brojimo mreže i brodove, razboje i točkove. Ponestaje nam nevažnih stvari. Sve nam je teže da glumimo glupake, i mislim da je krajnje vreme da posvetimo pažnju uzgoju konja u Hambriju."

"Ja'", reče Roland, pa zaustavi Rašera i osvrnu se iza sebe. Na trenutak je opčinjeno posmatrao prizor konja koji su, po svoj prilici zaraženi nekom vrstom mesečevog ludila, poskakivali i utrkivali se po srebrnkastoj travi.

"Ali ponavljam obojici: nisu u pitanju samo konji. Trebaju li Farsonu?

Možda. Baš kao i Savezu. Volovi takođe. Ali konja ima svuda, možda ne ovako dobrih, priznajem, ali u nuždi se ne bira, kažu. Dakle, ako nisu samo konji u pitanju, šta je onda? Dok ne saznamo ili dok ne zaključimo da nikada nećemo saznati, nastavljamo po starom."

Deo odgovora ih je čekao kada su stigli na "Bar K". Čučao je na ogradi, drsko lepršajući repom. Kada je golub skočio na Rolandovu ruku, on vide da mu je perje na jednom krilu čudno proređeno. Neka životinja, verovatno mačka, uspela je da mu se prišunja dovoljno blizu da ga potkači.

Poruka omotana oko golubove noge bila je kratka, ali je objašnjavala dobar deo onoga što nisu razumeli.

Moraću opet da je vidim, pomisli Roland kada ju je pročitao, i oseti navalu radosti. Puls mu se ubrza, i pod hladnim srebrnim sjajem Meseca torbara na licu mu zaigra osmeh.

Poglavlje 9.
Citgo

1.

Mesec torbara počeo je da se izjeda; kada sasvim nestane, sa sobom če odneti najtopliji, najčarobniji deo leta. Jednog popodneva, četiri dana nakon punog meseca, stari mozo iz gradonačelnikove kuće (Migel je bio tamo mnogo pre dolaska HartaTorina, i verovatno će ostati još dugo pošto se Torin bude vratio na svoj ranč) pojavio se pred kućom u kojoj su živele Suzan i njena tetka. Na ularu je vodio prelepu kobilu kestenjaste dlake.

Bio je to drugi od tri obećana konja, i Suzan je odmah prepoznala Feliciju.

Bila joj je jedna od omiljenih kada je bila mala.

Suzan zagrli Migela i obasu mu zarasle obraze poljupcima. Starčev široki osmeh otkrio bi sve zube u glavi, da ih je imao.

"Gracias, gracias, hiljadu puta hvala", ponavljala je.

"Da nada" , uzvrati starac, i predade joj uzdu. "Gradonačelnikov poklon od srca."

Dok ga je posmatrala kako odlazi, osmeh joj je nestajao sa usana. Felicija je pitomo stajala pored nje, a tamna dlaka joj je blistala kao san na letnjem suncu. Ali ovo nije bio san. Isprva je tako izgledalo, sada joj je bilo jasno da je taj osećaj nestvarnosti bio jedan od razloga zbog kojih je upala u zamku, ali svakako nije bio san. Bilo je dokazano da je čedna, i sada je dobijala „poklone od srca" od bogatog čoveka. Fraza je bila najobičnija etikecija, naravno... ili gorka šala, zavisno od raspoloženja i stanovišta.

2.

Felicija nije bila ništa iskreniji poklon od Pajlona, već samo još jedan korak u ispunjenju dogovora na koji je pristala. Tetka Kord je mogla do mile volje da se zgražava, ali Suzan je znala istinu: čekalo ju je najobičnije kurvanje, ništa drugo nego kurvanje.

Tetka Kord je stajala pored kuhinjskog prozora kada je Suzan odvela svoj poklon (koji je po njenom mišljenju bio samo vraćena imovina) u štalu.

Dobacila joj je nešto veselo, o tome kako je konj dobra stvar, i kako će briga o njemu ostaviti Suzani manje vremena za premišljanje. Suzan je osetila zajedljiv odgovor na vrhu jezika, ali se uzdržala. Među njima je, nakon žestoke svađe oko košulje, vladalo krhko primirje, i Suzan nije htela da ga naruši. Previše je toga imala u srcu i glavi. Znala je da bi još jedna svađa sa tetkom mogla da učini da pukne kao suva grančica pod čizmom. Često je najbolje ćutati, rekao joj je otac, kada je imala samo deset godina i kada ga je pitala zašto je uvek tako ćutljiv. Odgovor ju je tada zbunio, ali sada ga je bolje razumela.

Feliciju je smestila odmah pored Pajlona, istimarila i nahranila. Dok je kobila žvakala zob, detaljno joj je pregledala kopita. Nije bila zadovoljna kvalitetom potkovica koje je kobila trenutno nosila, tipično za „Obalu", pa je sa štalskih vrata skinula očevu torbu sa potkovicama, prebacila je preko ramena tako da joj je visila na boku, i zaputila se u Hukijevu štalu i kovačnicu. Osećaj kože i tereta na kuku oživeo joj je sećaiija rta oca, na tako svež i jasan način da je ponovo osetila ubod tuge i želju da zaplače.

Znala je da bi bio užasnut, a verovatno i zgađen njenom trenutnom situacijom, kao i da bi mu se Vil Dirborn svideo, bila je sigurna u to i da bi blagoslovio njihovu ljubav.To je bilo najtužnije od svega.

Još od malena znala je kako se potkivaju konji, pa je čak i uživala u tome, ali samo kada je bila raspoložena; bio je to prljav i naporan posao, koji je velikodušno nudio mogućnost da joj snažno ritanje konja ubije dosadu i vrati je u stvarnost. Međutim, o kovanju potkovica nije znala ništa, niti je želela da zna. Majstor za to bio je Brajan Huki, koji ih je pravio u svojoj kovačnici iza štale; bez teškoća je izabrala četiri nove, odgovarajuće veličine, uživajući u mirisu konjske dlake i svežeg sena. Uz to je bila sveže okrečena. Hukijeva štala 8c kovačnica izgledala je veoma dobro, zaista. Pogledavši uvis, nije opazila nijednu jedinu rupu na krovu štale.

Izgleda da su za Hukija ovo bila dobra vremena.

Okačio je nove potkovice na gredu, još opasan kovačkom pregačom, zastrašujuće čkiljeći jednim okom u nekakve brojke na hartiji. Kada je Suzana snebivljivo pomenula plaćanje, samo se nasmejao i odmahnuo rukom, rekavši da je siguran da će podmiriti račune čim bude mogla, bogovi je blagoslovili. Uostalom, niko se nikuda ne seli, zar ne? Naravno da ne. Pritom ju je neprestano blago gurkao kroz miris slame i konja, prema vratima. Pre samo godinu dana četiri gvozdene potkovice ne bi smatrao tako beznačajnom uslugom, ali ona je sada bila bliska prijateljica gradonačelnika Torina, i stvari su se promenile.

Popodnevno sunce bilo je zaslepljujuće nakon polumraka Hukijeve kovačnice, i nateralo je Suzan da pohita niz ulicu dok joj je kožna torba skakutala na ramenu, a potkovice tiho zveckale unutra. Imala je samo sekund da registruje priliku u blistavoj svetlosti pred sobom pre nego što je naletela na nju, dovoljno jako da joj se uzdrmaju zubi i da čuje zveket Felicijinih novih potkovica. Pala bi da nije bilo snažnih ruku koje su je spremno uhvatile za ramena. Dotle su joj se oči privikle na jarku svetlost, i opazila je, s pomešanom nelagodnošću i zanimanjem, da je mladić koji ju je umalo oborio jedan od Vilovih drugova, Ričard Stokvort.

"Uh, sai, oprostite!"reče, otresajući joj rukave haljine kao da ju je zaista oborio. "Jeste li dobro? Sigurno ste dobro?"

"Dobro sam", uzvrati ona, smešeći se. "Molim vas, ne izvinjavajte se."

Iznenada je osetila neodoljivu potrebu da se izvije na prste, poljubi ga u usta i kaže: Daj ovo Vilu i reci mu da ne obraća pažnju na ono što sam rekla! Reci mu da imam još hiljadu ovakvih za njega! Reci mu da dođe i uzme svaki od njih!

Umesto toga, u glavi joj se odigravao komičan prizor: Ričard Stokvort ljubi Vila u usta i prenosi mu da je to od Suzan Delgado. Poče da se kikoće. Pokrila je rukama usta, ali nije vredelo. Sai Stokvort joj uzvrati osmehom... opreznim, ispitivačkim.

Verovatno misli da sam luda... i jesam! Jesam!

"Prijatan dan, gospodine Stokvort", reče, i nastavi niz put pre nego se još više osramoti.

"Prijatan dan, Suzan Delgado", doviknu on za njom.

Još jednom se osvrnula, kada je odmakla pedesetak koraka niz ulicu, ali je on već nekud otišao. Kod Hudija nije; u to je bila sigurna. Pitala se šta je gospodin Stokvort uopšte tražio u tom delu grada.

Saznala je pola sata kasnije, kada je izvadila nove gvozdene potkovice iz svoje torbe. Uvučena između dve potkovice bila je presavijena cedulja, i pre nego što ju je otvorila, znala je da njen sudar sa gospodinom Stokvortom nije bio slučajan.

Odmah je prepoznala Vilov rukopis, identičan kao u poruci iz buketa.

Suzan,

Mozemo li večeras ili sutra uveče da se nademo kod Citga? Veoma je važno. Ima veze sa onim o čemu smo ranije razgovarali. Molim te.

V.

PS: Najbolje da spalis ovu poruku.

Odmah je spalila poruku, i dok je gledala kako se plamen načas razbuktava a zatim nastavlja da tinja, tiho je ponavljala reči koje su je najviše pogodile: Molim te.

3.

Ona i tetka Kord večerale su u tišini jednostavan večernji obrok, hleb i supu, i kada su završile, Suzan je uzjahala Feliciju i odjahala na Liticu da gleda zalazak sunca. Večeras se neče videti s njim, ne. Dovoljno je propatila zbog svog impulsivnog, nepromišljenog ponašanja. Ali sutra?

Zašto Citgo?

Ima veze sa onim o čemu smo ranije razgovarali.

Da, verovatno. Nije sumnjala u njegovu čast, iako se i dalje pitala da li su on i njegovi drugovi bili ono za šta su se izdavali. Verovatno je hteo da je vidi u vezi sa njegovom misijom (mada nije mogla da zamisli kakve veze je naftno polje moglo imati sa prevelikim brojem konja na Litici), ali je medu njima sada postojalo nešto, nešto slatko i opasno. Možda če započeti razgovorom, ali će se razgovor verovatno završiti poljupcima... a poljupci bi bili samo početak. To saznanje nije promenilo ono što je osećala; želela je da ga vidi. Morala je da ga vidi.

I tako je sada sedela postrance u sedlu svojeg novog konja, još jednoj od rata kojima je Hart Torin unapred otplaćivao njeno devičanstvo, i posmatrala kako sunce raste i postaje crveno na zapadu. Osluškivala je udaljeno cviljenje procepa, po prvi put u svojih šesnaest godina osećajući kako je razdire nedoumica. Sve što je želela bilo je suprotno onome što je smatrala časnim, i u njoj je urlala bitka. Uprkos svemu, osećala je kako u njoj jača vera u ka, kao vetar koji se podiže oko ruševne kuće. Prodaja časti iz tog razloga bila bi tako zgodno laka, zar ne? Opravdati pad u sramotu okrivljujući za to svemoćno ka. Bilo je to slabićko razmišljanje.

Suzan se osećala jednako slepo kao kada je iz mračne Hukijeve kovačnice izašla na blještavo sunce. U jednom trenutku nemo je i skoro nesvesno zaplakala, jer je svaki pokušaj da bistro i racionalno razmišlja potiskivala želja da ga opet poljubi, i da oseti njegovu ruku na svojoj dojci.

Nikada nije bila religiozna i malo je verovala u daleke bogove Srednjeg Sveta, te je sada, kada je sunce zašlo i crveno nebo poprimalo ljubičastu nijansu, molitvu uputila svom ocu. I odgovor je stigao, mada nije znala stiže li od njega ili od njenog srca.

Pusti ka da brine o sebi, reče joj glas u mislima. Oduvek je bilo tako, i tako će biti. Ako ka treba da nadjača tvoju čast, biće tako; u meduvremenu, Suzan, vodi brigu o sebi. Pusti ka da ide svojim putem i brini se za čast svog obećanja, koliko god da ti je to teško.

"U redu', reče ona. U stanju u kojem se nalazila, bilo kakva odluka, čak i ona koja će je koštati još jedne šanse da vidi Vila, predstavljala je olakšanje. "Poštovaću obećanje koje sam dala, a ka neka se pobrine za sebe."

Usred senki koje su se zgušnjavale, Suzan coknu jezikom i potera Feliciju kući.

4.

Sledećeg dana bila je nedelja, po običajima, dan odmora kauboja.

Rolandova mala družina odlučila je da učini isto.

"Zaslužili smo odmor", reče Katbert, utoliko više što nemamo predstavu šta ovde treba da radimo."

Te nedelje, šeste po redu od njihovog dolaska u Hambri, Katbert je bio na gornjoj pijaci (donja je bila znatno jeftinija, ali je za njegov ukus previše smrdela na ribu), razgledajući serape veselih boja i pokušavajući da ne zaplače. I njegova majka je volela da nosi serapu, i sećanje na to kako joj je viorila sa ramena kada bi ponekad izjahala budilo je kod njega nostalgiju, tako jaku da je bolelo. „Arturu Hitu", Rolandovom ka-mai, toliko je nedostajala mamica da mu se plakalo! Bila je to šala vredna... pa, vredna Katberta Olguda.

I dok je tako stajao pred pijačnom tezgom, zureći u sarapee i niz šarenih dolina ćebadi, ruku prekrštenih na leđima kao posetilac umetničke galerije (uporno trepćući da odagna suze), neko ga lako kucnu po ramenu. On se okrenu i ugleda devojku plave kose.

Nije ga nimalo čudilo što je sludela Rolanda. Čak i u farmerkama i gruboj radničkoj košulji bila je toliko lepa da je čoveku zastajao dah. Kosa joj je bila uvezana na potiljku remenjem od sirove kože, i imala je najsvetlije sive oči koje je Katbert ikada video. Pitao se kako je Roland uspevao da misli o bilo čemu drugom, uključujući i pranje zuba. U svakom slučaju, ovaj susret je blagotvorno delovao na Katberta: sentimentalne misli o majci začas su nestale.

"Sai", reče on. Bilo je to sve što je uspeo da izusti, bar za početak.

Ona klimnu glavom i dade mu nešto što se u lokalnom govoru Mejisa zvalo korveta, doslovna definicija mogla je da bude "paketić", a praktična "torbica". Ovaj mali kožni zamotuljak, dovoljno veliki da u njega stane.

Roland odlučno odmahnu glavom.

"Džonasu su previše potrebni ljudi od poverenja da bi tako ostajao bez njih, na tankom je ledu baš kao i mi. Ne, Dipapi je samo privremeno otpremljen iz grada."

"Otpremljen kuda?"upita Alejn.

"Tamo gde se spava u blatu i sere u žbunju." Roland se nasmeja, kratko i gotovo bez humora. "Džonas je najverovatnije poslao Dipapija putem kojim smo došli."

5.

Alejn tiho hmnu, u iznenađenju koje i nije bilo iznenađenje. Roland je mirno sedeo na Rašeru, zagledan u usnule daljine i konje koji su pasli.

Jednom rukom je nesvesno milovao korvetu zavučenu u košulju. Posle kračeg razmišljanja, pogleda ih.

"Sačekaćemo još malo", reče. "Možda se ona predomisli."

"Rolande..."zausti Alejn, glasom zlokobnim pored sve svoje blagosti.

Roland podiže ruke pre nego što je Alejn uspeo da nastavi.

"Ne sumnjaj u moju odluku, Alejne, govorim kao sin svog oca."

"U redu." Alejn ispruži ruku i kratko stegnu Rolandovo rame. Katbert se sa svoje strane uzdržao od komentara. Roland možda jeste, a možda i nije postupao kao sin svog oca; Katbert je prepostavljao da trenutno ni sam nije znao šta mu je u glavi.

"Sećate se kako nam je Kort stalno ponavljao šta je najveća slabost žutokljunaca kao što smo mi?" upita ih Roland sa osmejkom.

"Zalećete li se kao muve bez glave, strmeknućete se u rupu", zareža Alejn, imitirajući ton njihovog učitelja, na šta se Katbert glasno nasmeja.

Rolandov osmeh postade vedriji.

"Ja. To su reči koje nemam nameru da zaboravim, momci. Neću da prevrćem kolica samo da bih video šta je u njima... sve dok budem imao drugog izbora. Suzan će možda ipak da se pojavi, ako joj damo vremena da razmisli. Verujem da bi već pristala da se nade sa mnom, da nije bilo... nekih drugih stvari između nas."

On zastade, i na trenutak među njima zavlada tišina.

"Voleo bih da nas očevi nisu poslali ovamo", konačno reče Alejn... iako je Rolandov otac bio taj koji ih je poslao, i svi su to znali. "Previše smo mladi za ovakve stvari. Mislim po godinama."

"Nismo bili loši ono veče u ,Predahu'", primeti Katbert.

"To je bila stvar vežbe, a ne lukavstva, osim toga, oni nas nisu shvatali ozbiljno.To im se neće ponoviti."

"Ne bi nas poslali, ni moj, a ni vaši očevi, da su znali šta ćemo ovde zateći", reče Roland. "Ali sada smo to otkrili, i nema nazad. Je l' tako?"

Alejn i Katbert potvrdiše. Nazad se više nije moglo, u to nije bilo nikakve sumnje.

"U svakom slučaju, prekasno je da sada brinemo o tome. Čekaćemo, i nadaćemo se da će se Suzan predomisliti. Radije se ne bih približavao Citgu bez nekog iz Hambrija ko dobro poznaje mesto... ali ako se Dipapi vrati, moraćemo da rizikujemo. Bogovi znaju šta bi mogao da sazna, ili kakvu će priču da izmisli samo da bi udovoljio Džonasu, i šta bi Džonas mogao da preduzme nakon što probesede. Možda bude i pucnjave."

"Posle sveg ovog šunjanja unaokolo, jedva čekam", reče Katbert.

"Poslaćeš joj još jednu poruku, Vile Dirborne?" upita Alejn.

Roland razmisli o tome. Katbert se opkladi sa sobom šta će biti Rolandov sledeći potez. I izgubi.

"Ne", napokon reče Roland. "Daćemo joj malo vremena, koliko god da nam to teško pada. Nadam se da će pobediti njena radoznalost."

Rekavši to, okrenu Rašera prema napuštenoj baraki koja je trenutno bila njihov dom. Katbert i Alejn krenuše za njim.

6.

Suzan je ostatak dana provela izmoždivši se od rada. Očistila je štalu, nosila vodu, oribala sve stepenice. Tetka Kord je sve to ćutke posmatrala, sa mešavinom zbunjenosti i zaprepašćenja. Suzan nije marila za izraz lica svoje tetke, jedino joj je bilo važno da se dovoljno umori kako bi izbegla još jednu besanu noć. Bilo je gotovo. Vil je do sada verovatno to znao, i to je bila njena konačna odluka. Šta je bilo, bilo je.

"Šta te je spopalo, devojko?" bilo je sve što je tetka Kord rekla kada je Suzan prosula poslednju kofu vode od pranja iza kuhinje. "Danas je nedelja!"

"Ne brini, nisam poludela", kratko je odgovorila, i ne osvrnuvši se.

Ispunila je prvu polovinu cilja, da ode na počinak odmah po izlasku meseca, bridećih ruku, bolnih nogu i ukočenih leđa, ali san joj i dalje nije dolazio. Ležala je u postelji, širom otvorenih očiju i nesrećna. Sati su prolazili, mesec je zašao, ali nije mogla da zaspi. Gledala je u tamu i pitala se jesu li joj zaista ubili oca. Samo zato da bi mu zapušili usta i zatvorili oči.

Konačno je došla do zaključka do kojeg je već došao Roland: kada u njegovim očima ne bi bilo naklonosti prema njoj, kada ne bi bilo dodira njegovih ruku i usana, odmah bi pristala da se nađe s njim. Makar i samo zato da smiri dušu.

Ovo saznanje donese joj olakšanje, i konačno pade u san.

7.

Predveče sledećeg dana, dok su Roland i njegovi prijatelji sedeli u

"Putnikovom predahu" (sendviči sa hladnom govedinom i galoni ledenog belog čaja, ni približno ukusnog kao onog koji je pravila žena pomoćnika Dejva, ali podnošljivog), Simi uđe spolja,gde je zalivao cveće. Nosio je svoj ružičasti sombrero i širok kez. U jednoj ruci držao je paketić.

"Zdravo, mali lovci mrtvačkog kovčega!" veselo ih pozdravi, i izvede naklon koji je bio prilično dobra imitacija njihovog. Katbertu je bilo posebno zabavno to što je naklon izveo u baštovanskim sandalama. "Kako ste? Dobro, nadam se, a i ja sam!"

"Više nego dobro", uzvrati Katbert, "ali ne prija nam da nas zoveš malim lovcima, pa ako bi mogao da prestaneš s tim, važi?"

"Važi", reče Simi, veselo kao i uvek. "Važi, gospodine Arture Hite, spasioče mog života!" On zastade, delujući na trenutak zbunjeno, kao da ne može da se seti zbog čega im je uopšte prišao. Onda mu se pogled razbistri, kez opet zasja i on ispruži ruku u kojoj je stezao paketić prema Rolandu. "Za tebe, Vile Dirborne!"

"Stvarno? Šta je to?"

"Seme! Dabome!"

"Od tebe, Simi?"

"O, ne."

Roland uze paketić, običnu kovertu, presavijenu napola i zalepljenu. Na njoj nije ništa pisalo, a pod prstima nije osećao nikavo seme.

"Dakle, od koga je?"

"Ne sećam se", zacvile Simi, oborivši glavu. Njegov mozak bio je dovoljno smućen, zaključi Roland, da verovatno nikada neće biti predugo nesrećan, i nikada neće biti u stanju da slaže. Dečakov pogled, neodlučan ali pun nade, susrete Rolandov. "Sećam se samo šta treba da kažem."

"Jel'? Kaži onda, Simi."

Izgovarajući reči kao neko ko recituje s mukom upamćen tekst, ponosan i ujedno nervozan, Simi reče:

"Ovo je seme koje si posejao na Litici."

Rolandove oči sevnuše tako jako da Simi ustuknu. Brže-bolje navuče obod svog sombrera, okrete se i šmugnu napolje u bezopasno društvo svog cveća. Voleo je Vila Dirborna i Vilove drugove (naročito gospodina Artura Hita, koji je ponekad činio stvari koje su Simija zasmejavale do suza), ali ono što je u tom trenutku video u očima sai Vila veoma ga je uplašilo.Tada je shvatio da je Vil ubica isto kao onaj u ogrtaču, ili kao onaj što je od njega tražio da mu liže čizme, ili kao stari, sedokosi Džonas drhtavog glasa.

Da nije ništa bolji od njih, a možda čak i gori.

8.

Roland je gurnuo "seme"u košulju i nije ga otvarao sve dok nisu stigli na

"Bar K". U daljini je zavijao procep, terajući konje da nervozno strižu ušima.

"Onda?" nestrpljivo upita Katbert.

Roland izvadi kovertu iz košulje i poče da je otvara. U tom trenutku je znao šta je Suzan napisala, i pre nego što je pročitao. Od reči do reči.

Ostala dvojica se nagnuše bliže, Alejn s leve, a Katbert s desne strane, i Roland otvori pisamce. Srce mu zaigra pri pogledu na njen jednostavan, čitak rukopis. Poruka nije bila mnogo duža od prethodne, ali je zato bila drugačijeg sadržaja:

Na milju odputa na onom kraju varoši gde je Citgo nalazi se narandzin gaj. Naći ćemo se tamo kad izađe mesec. Dođi sam. S.

Ispod toga, sitnim štampanim slovima, pisalo je: SPALI OVO.

"Držaćemo stražu", reče Alejn.

Roland klimnu glavom.

"Može. Ali iz daljine."

Zatim spali poruku.

9.

Narandžin gaj bio je uredno održavan pravougaonik sa desetak redova stabala na kraju delimično obraslog prašnjavog kolskog puta. Roland je stigao tamo čim je pao mrak, tako da je imao dobrih pola sata pre nego što već sasvim smršali Mesec torbara još jednom ne proviri iznad horizonta.

Dok je tumarao duž jednog drvoreda, osluškujući pomalo sablasne zvuke sa naftnog polja na severu (struganje klipova, mlevenje zupčanika, treskanje osovina), dečakje osećao jaku nostalgiju. Doneo ju je blagi miris narandžinog cveta, prijatno osveženje koje je povremeno nadjačavalo težak vonj nafte. Ova smešno mala parcela bila je ništavna u poređenju sa beskrajnim voćnjacima jabuka u Novom Kanaanu... osim u jednom pogledu. I ovde je postojao isti osećaj dostojanstva i civilizovanosti, osećaj vremena posvećenog nečemu što nije nasušno potrebno. A u ovom slučaju, prepostavljao je, ni naročito korisno. Narandža uzgajana na severu, ovako daleko od toplijih krajeva, verovatno je bila kisela kao limun. Ipak, vetar koji se provlačio kroz njihove grane donosio je miris koji ga je gorko podsećao na Gilead, i po prvi put mu je pala na pamet mogućnost da više nikada neće videti dom, da je postao skitnica kao stari Mesec torbara na nebu.

A onda ju je čuo, ali tek kada mu se sasvim približila, da je nekim slučajem bila neprijatelj, imao bi dovoljno vremena da potegne pištolj i pripuca, ali jedva. Divio se njenoj veštini, i kada je ugledao njeno lice pod sjajem zvezda, srce mu radosno zaigra.

Zastala je kada se okrenuo, ali ga nije gledala. Ruke je držala spuštene i prekrštene ispred sebe, slatko i neodoljivo kao dete. Kada je zakoračio prema njoj, ruke joj se podigoše u gestu koji je protumačio kao uznemirenost. Roland se ukopa u mestu, zbunjen. Ispostavilo se, međutim, da je pogrešno protumačio njen gest na varljivoj svetlosti. U tom trenutku imala je priliku da zastane, ali nije. Namerno mu priđe još bliže, visoka mlada žena u razrezanoj jahačkoj suknji i jednostavnim crnim čizmama. Sombrero joj je visio na leđima, preko kose vezane u kiku.

"Vile Dirborne, ovde smo po dobru i po zlu", izusti ona drhtavim glasom, i sledećeg trenutka ju je ljubio; goreli su jedno uz drugo dok se Torbar dizao u izgladnelosti svoje poslednje četvrti.

10.

U svojoj usamljenoj kolibi visoko na Brdu gugutki, Ria je sedela za kuhinjskim stolom, nadvijena nad staklom koje su joj pre mesec i po dana doneli Lovci mrtvačkog kovčega. Lice joj se kupalo u ružičastom sjaju, ali više niko ne bi mogao da ga zameni za lice devojke. Posedovala je izuzetnu vitalnost, koja ju je godinama održavala (samo su najstariji stanovnici Hambrija imali predstavu o tome koliko je stara bila Ria sa Brda, ali sasvim neodređenu), ali je staklo konačno uzelo svoj danak, isisala je iz nje kao što vampir sisa krv. Iza nje, najveća prostorija u kolibi bila je prljavija i neurednija nego obično. Ovih dana nije imala vremena ni da pomisli na čišćenje; staklena kugla joj je oduzimala sve vreme. Kada nije gledala u nju, razmišljala je o tome da pogleda u nju... i, oh! Kakve je stvari tamo videla!

Ermot joj se trljao o mršavu nogu, nezadovoljno šišteći, ali ga Ria nije primećivala. Umesto toga još više približi lice otrovnom ružičastom sjaju kugle, očarana onim što vidi tamo.

Bila je to devojka koja je došla po potvrdu svoje čednosti, i mladić kojegje videla kada je prvi put pogledala u kuglu. Onaj što ga je zamenila za revolveraša, sve dok nije shvatila koliko je mlad.

Lakomislena devojka, koja je došla kod Rije pevajući, a otišla u mnogo priličnijoj tišini, zaista se pokazala kao čedna, i možda je još to bila (svakako je ljubila i dodirivala dečaka sa devičanskom žudnjom i stidljivošću), ali teško će sačuvati nevinost ako nastave kako su počeli.

Kako li će se iznenaditi Hart Torin kada bude odveo svoju navodno netaknutu naložnicu u krevet? Postojali su načini da prevarite muškarce u pogledu toga (muškarci su molili da budu prevareni), naprstak svinjske krvi bi obavio posao, ali ona to verovatno ne zna. Kako je ovo dobro!

Zahvaljujući ovom čudesnom staklu, moći će da gleda poniženje gospođice Ohole! Ne, ovo je više nego dobro! Ovo je sjajno!

Nagnu se još bliže, i očne duplje joj se ispuniše ružičastom vatrom.

Osetivši da je imuna na njegovo ulagivanje, Ermot razočarano otpuza nekuda u potrazi za bubama. Smrda se protegnu i odskakuta za njim, šišteći mačje kletve. Njegova šestonoga senka bila je ogromna i izvitoperena na zidu pod sjajem vatre.

11.

Roland oseti kako ga obuzima trenutak. Nekako je uspeo da ustukne od nje, i ona od njega, široko otvorenih očiju i zajapurenih obraza, mogao je da razazna to rumenilo i po nejakoj mesečini. Jaja su mu pulsirala.

Prepone kao da su mu bile pune tečnog olova.

Suzan se napola okrenu od njega, i Roland vide da joj sombrero visi ukrivo na leđima. Ispruži drhtavu ruku i ispravi ga, a ona mu uhvati prste u kratak ali snažan stisak, pa se sagnu da podigne jahaće rukavice koje je maločas strgnula u želji da oseti dodir njegove kože. Kada se ispravila, krv joj je naglo napustila lice i od toga se zatetura. Da nije bilo njegovih ruku na ramenima da je pridrže, pala bi. Suzan se okrenu prema njemu, tužnih očiju.

"Šta da radimo? Vile, šta da radimo?"

"Ono što najbolje umemo", uzvrati on. "Kao i do sada. Kao što su nas očevi učili."

"Ovo je ludilo."

Roland, koji se nikada u životu nije osećao normalnije, čak se i sladak bol u njegovim preponama činio ispravnim i razumnim, ne reče ništa.

"Znaš li koliko je ovo opasno?" upita ona, i nastavi, ne čekajući odgovor.

"Ja, znaš. Vidim da znaš. Ako nas vide zajedno, stvar će postati ozbiljna.

Kada bi nas uhvatili kao maločas..."

Stresla se. Roland posegnu za njom, ali ona ustuknu.

"Bolje nemoj, Vile. Ako mi priđeš, samo ćemo se milovati. Osim ako ti to nije bila namera?"

"Znaš da nije."

Suzan klimnu glavom.

"Jesi li poslao svoje drugove da drže stražu?"

"Jesam", reče on, i lice mu obasja neočekivani osmeh koji je toliko volela.

"Ali ne tamo odakle bi mogli da nas vide."

"Hvala bogovima", reče ona i nasmeja se, pomalo rastrojeno. Onda mu priđe, toliko blizu da se jedva uzdržavao da je ponovo ne privuče u naručje. Radoznalo mu je proučavala lice. "Ko si ti zaista, Vile?"

"Onaj koji jesam. To je ono što je najsmešnije u svemu ovome, Suzan.

Moje drugove i mene nisu poslali ovamo zato što smo pijančili i mangupirali se, niti s ciljem da otkrijemo neku okrutnu zaveru ili tajni plan. Mi smo samo dečaci koje je trebalo skloniti od opasnosti. Sve što se potom dogodilo..." Odmahnuo je glavom da pokaže koliko se bespomoćno oseća, i Suzan se opet priseti očevih reči da je ka poput vetra, kada dođe, može da ti odnese živinu, kuću, ambar, kao i sam život."

"A Vil Dirborn, je li ti to pravo ime?"

On slegnu ramenima.

"Svako ime je dobro, rekao bih, ako je srce koje kuca iza njega čisto.

Suzan, danas si bila u gradonačelnikovoj kući, moj drug Ričard te je video kada si dojahala..."

"Jesam, zbog probe", reče ona. "Ove godine treba da budem Žetvena devojka. bio je to Hartov izbor, sama to nikada ne bih poželela. Obična budalaština, i prilično surovo prema Olivi, čini mi se."

"Bićeš najlepša Žetvena devojka svih vremena", reče on, i iskrenost u njegovom glasu natera je da se naježi od zadovoljstva; obrazi joj se ponovo zažariše.

Žetvena devojka je nosila pet različitih kostima, od podnevne gozbe do Žetvene lomače u sumrak, svaki raskošniji od prethodnog (Suzan nije znala koliko je imala sreće, jer bi ih u Gileadu bilo devet), i sa zadovoljstvom bi obukla svih pet haljina za Vila, da je on nekom srećom bio izabran za Žetvenog momka. (Ovogodišnji momak trebalo je da bude Džejmi Mekan, bledunjavi, ispijeni zamenik gradonačelnika, koji je sa svojom sedom kosom bio prestar za tu ulogu). Najradije bi ponela svoju šestu odeždu, srebrnkastu spavaćicu sa tankim bretelama i porubom koji joj je dosezao tek do butina. Ovaj kostim će videti samo Marija, njena služavka, Končita, njena švalja i Hart Torin. Obući će ga po okončanju praznika, kada bude trebalo da legne u starčev krevet.

"Dok si bila tamo, jesi li videla one koji sebe nazivaju Lovcima mrtvačkog kovčega?"

Videla sam Džonasa i onog u ogrtaču, stajali su u dvorištu i razgovarali", odgovori ona.

"A Dipapija? Onog riđokosog?"

Odmahnula je glavom.

"Jesi li čula za igru zamkova, Suzan?"

"Ja,otac me je naučio kad sam bila mala."

"Onda znaš kako su crvene figure poređane na jednoj, a bele na drugoj strani table. Kako obilaze Brežuljke i šunjaju se jedni prema drugima, krijući se iza paravana. Nešto slično se sada događa ovde u Hambriju. I ovde je, baš kao u igri, sada pitanje ko će prvi da napusti zaklon.

Razumeš?"

Suzan spremno klimnu glavom.

"U igri je ranjiv onaj koji prvi izbije iza Brežuljka."

"Tako je i u životu. Uvek. Ali ponekad nije lako ni ostati u zaklonu. Moji drugovi i ja izbrojali smo skoro sve što se dalo izbrojati. Da bismo izbrojili ostalo..."

"Konje na Litici, na primer."

"Upravo tako. Da bismo ih izbrojili, moramo da se otkrijemo. Ili volove za koje znamo..."

Suzan izvi obrve.

"U Hambriju nema volova. Mora da je neka greška."

"Nema greške."

"Gde?"

"Na ranču ,Roking H’"

Obrve joj se skupiše u zabrinutu crtu.

"To je ranč Lasla Rimera."

"Ja', Kimbinog brata. Ali to nije jedino skriveno blago u Hambriju.Tu su još zaprežna vozila, konjska oprema skrivena u štalama koje pripadaju članovima Jahačkog udruženja, tajne zalihe hrane..."

"Vile, ne!"

"Da. Sve to, i više. Ali ako pokušamo da ih izbrojimo, ako nas vide kako ih brojimo, otkrićemo se. Rizikujemo da nam ,opsednu zamak'. Poslednji dani našeg boravka ovde bili su prilično košmarni, nastojimo da izgledamo ubedljivo uposleni, a da ne pređemo na Liticu, deo Hambrija gde vreba najveća opasnost. Sve je teže i teže. U međuvremenu smo dobili poruku..."

"Poruku? Kako? Od koga?"

"Mislim da je bolje da ne znaš sve pojedinosti. Ali poruka nas je navela da poverujemo, kako bismo neke odgovore mogli da nađemo na Citgu."

"Vile, misliš li da bih tamo mogla da saznam više o smrti svog oca?"

"Ne znam. Moguće je, ali mislim da je malo verovatno. Znam samo da konačno imam priliku da izbrojim nešto što je važno, a da pritom ne budem uhvaćen." Krv mu se dovoljno ohladila da pruži ruku prema njoj.

Suzan je bila dovoljno prisebna da je bez straha prihvati. Ovaj put, međutim, nije ponovo skinula rukavicu. Sto je sigurno, sigurno je.

"Dođi", reče. "Znam put."

12.

Na bledoj polusvetlosti meseca, Suzan ga je provela kroz narandžin gaj i dalje prema škripi i treskanju na naftnom polju. Rolandu se od tih zvukova ježila koža; poželeo je da ima kod sebe jedan od revolvera skrivenih ispod dasaka na podu kolibe na ranču „Bar K’.

"Možeš da mi veruješ, Vile, ali to ne znači da ću ti biti od velike pomoći", reče ona glasom malo jačim od šapata. "Čitavog života slušam zvuke sa Citga, ali mogu na prste da izbrojim koliko sam puta bila ovde. Prva dva ili tri puta bilo je iz opklade sa nekim prijateljima."

"A posle?"

"Sa tatom. Oduvek ga je interesovao Stari Narod, i moja tetka Kord je stalno ponavljala da će loše završiti zbog toga što pretura po onome što je ostalo iza njih." Suzan teško proguta. "Tako je i bilo, mada sumnjam da je za to kriv Stari Narod. Siroti tata."

Stigli su do žičane ograde. Iza nje, kranovi crpki ocrtavali su se na nebu kao stražari ogromni poput lorda Perta. Koliko mu je ono rekla da još radi? Devetnaest, činilo mu se. Njihov zvuk bio je jeziv, poput čudovišta koja se dave. Naravno, bilo je to jedno od onih mesta na koja se deca nisu usuđivala da dođu; neka vrsta uklete kuće bez krova.

Razdvojio je dve žice na ogradi kako bi joj pomogao da se provuče, i ona zatim učini isto za njega. Kada se našao unutra, ugleda niz belih porcelanskih cilindara koji su se spuštali niz njemu najbliži stub. Kroz svaki od njih prolazila je po jedna žica ograde.

"Znaš li šta je ovo? Sta je nekada bilo?" upita, kucnuvši jedan od cilindara.

"Ja. Dok je bilo struje, prolazila je ovuda." Suzan zastadc, pa stidljivo dodade: "Tako se i ja osećam kad me dodirneš."

On. je poljubi u obraz, tik ispod uha. Ona zadrhta, i nakratko spusti dlan na njegov obraz pre nego što se odmakla.

"Nadam se da će tvoji drugovi budno motriti."

"Hoće, ne brini."

"Imate li neki signal?"

"Zvižduk noćnog jastreba. Nadam se da ga nećemo čuti."

"I ja." Suzan ga uze za ruku i povede u naftno polje.

13.

Kada je ispred njih prvi put sevnuo mlaz gasa, Vil je opsovao sebi u bradu (sočnu i živopisnu psovku koju nije čula posle očeve smrti) i posegnuo slobodnom rukom ka pojasu.

"Smiri se! To je samo sveća! Gasovodna cev!"

Roland se polako opusti.

"Još je u upotrebi, zar ne?"

"Dabome. Za nekoliko preostalih mašina, mada tek nešto većih od igračaka. Uglavnom za pravljenje leda."

"Kod šerifa smo onomad pili čaj s ledom."

Kada je mlaz ponovo bljesnuo, jarkožut sa plavičastim jezgrom, nije se trgnuo. Bez naročitog interesovanja je osmotrio je tri gasna kotla iza onoga što su stanovnici Hambrija nazivali „svećom". Nedaleko od njih dizala se gomila zarđalih boca u kojima je gas mogao da se skladišti i prenosi.

"Već si viđao ovako nešto?" upita ona.

Roland klimnu glavom.

"Unutrašnje baronije su sigurno neobične i divne", reče Suzan.

"Počinjem da mislim da se ne razlikuju mnogo od onih iz Spoljašnjeg oboda", reče on, polako se okrećući oko sebe. Podiže ruku i pokaza.

"Kakva je ono zgrada tamo? Je li pripadala Starom Narodu?"

"Ja."

Istočno od Citga, zemljište se oštro spuštalo niz gusto pošumljenu kosu, po sredini presečenu drumom, drum je na mesečini ličio na razdeljak u kosi. Pri dnu padine stajala je trošna zgrada okružena šutom. Bili su to uglavnom ostaci velikog broja srušenih dimnjaka, koliko se moglo proceniti na osnovu jednog koji je još stajao. Čime god da se bavio, Stari Narod je svakako proizvodio mnogo dima.

"Unutra je bilo mnogo korisnih stvari kada je moj tata bio dete", reče ona.

"Papira i sličnih stvari, čak i nekoliko naliv-pera koja su pisala... bar još neko vreme. Kad ih dobro protreseš." Suzan pokaza rukom levo od zgrade, gde se nalazio ogroman kvadrat ispucalog asfalta, sa nekoliko zardalih školjki onih čudnih, samohodnih naprava koje su Starom Narodu služile kao prevozna sredstva. "Nekada se tamo nalazilo nešto što je ličilo na boce za gas, samo mnogo većih razmera. Ličile su na ogromne srebrne konzerve. Nisu rđale kao one što su preostale. Ne znam šta se dogodilo sa njima, osim ako ih neko nije odvukao da u njima čuva vodu. Ja to nikad ne bih učinila. Bilo bi to baksuzno, čak i da nisu zatrovane."

Suzan podiže lice prema njegovom, i on joj poljubi usne na mesečini.

"O, Vile. Ovo mora da je teško za tebe."

"Oboma je teško", reče on, i pogledaše se jednim od onih dugih, čežnjivih pogleda za koje su sposobni samo tinejdžeri. Naposletku skrenuše pogled i pođoše dalje, držeći se za ruke.

Suzan nije mogla da odluči šta je više plaši, nekoliko crpki koje su još pumpale naftu, ili desetine onih koje su zauvek utihnule. Bila je sigurna, međutim, da nikakva sila na zemlji ne bi mogla da je natera da se sama približi ogradi ovog sablasnog mesta. Pumpe su krkljale; cilindri bi s vremena na vreme zavrištali kao neko koga ubadaju nožem; svaka mala

„sveća" bi ispljunula plamen uz zvuk poput zmajevog daha, bacajući njihove izdužene senke ispred njih. Suzan je očekivala da čuje prodorni dvotonski zvižduk noćnog jastreba, ali ga nije bilo.

Stigli su do široke saobraćajnice, očigledno nekadašnjeg druma za održavanje, koja je presecala naftno polje. Na sredini je bila ukopana čelična cev zarđalih zglobova. Ležala je u dubokom betonskom koritu, sa zarđalom polukružnom gornjom polovinom iznad nivoa tla.

"Šta je ovo?"upita on.

"Cev kojom su naftu odvodili u onu zgradu, cenim. Nevažna je, jer je već godinama suva."

Roland kleknu na zemlju, pažljivo zavuče ruku u prostor između betonskog rukavca i zarđale cevi. Nespokojno ga je posmatrala, grizući se za usnu da ne kaže nešto što bi zvučalo plašljivo ili ženski: šta ako u tom zaboravljenom mraku ima otrovnih paukova? Ili ako mu se zaglavi ruka?

Šta bi tada radili?

Ovo drugo nije moglo da se dogodi, jer je sledećeg trenutka izvukao ruku.

Bila je crna i sjajna od nafte.

"Godinama suva?" ponovi Roland, smešeći se.

Mogla je samo da zavrti glavom, zaprepašćena.

14.

Ispratili su cev sve do trule kapije koja je blokirala put. Cev (sada se i na oskudnoj mesečini moglo videti kako joj nafta krvari iz starih zglobova) se podvlačila pod kapiju; oni se popeše preko. Ruke su mu bile previše slobodne dok su joj pomagale u tome, ali je uživala u svakom njihovom dodiru. Ako uskoro ne prestane, glava če mi eksplodirati kao „sveća", pomisli ona, i nasmeja se.

"Suzan?"

"Ma ništa, Vile, to su samo živci."

Kada su se našli s one strane kapije,razmeniše još jedan od onih dugih pogleda, a onda zajedno podoše nizbrdo. Dok su silazili, primetila je nešto neobično: na većini borova su bile potkresane niže grane. Tragovi sekire i smole na deblima bili su jasno vidljivi na mesečini, i delovali su sveže.

Suzan ukaza Vilu na to, on klimnu glavom, ali ne reče ništa.

Na dnu brda, cev se izdizala iznad zemlje gde je, poduprta nizom zarđalih nosača, nastavljala još sedamdesetak jardi prema napuštenoj zgradi pred kojom se naglo prekidala kao da je amputirana. Na tom mestu se nalazilo nešto što je ličilo na plitko jezero lepljive, napola osušene nafte. Po brojnim ptičjim leševima, razbacanim po njegovom dnu, Suzan je zaključila da se već duže vreme nalazi tu, verovatno su sletele da ga ispitaju, zaglibile se, i skončale na jezivo neužurban način.

Zurila je u taj prizor, ne shvatajući, sve dok je Vil nije potapšao po nozi.

Klečao je na zemlji. Ona mu se pridruži, prateći u neverici njegov prst. Na zemlji je bilo tragova. Velikih. Samo je jedna životinja mogla da ih napravi.

"Volovi", izusti ona.

"Tako je. Tragovi dolaze odande." Roland pokaza na mesto gde se cev završavala. "I vode prema..." Okrenuo se na đonovima, i dalje klečeći, i pokazao prema uzbrdici, i mestu gde je počinjala šuma. Sada kada joj je pokazao, opazila je ono što je kao kćer konjanika trebalo odmah da uoči: neko je površno pokušao da prikrije tragove i isprevrtanu zemlju na mestima gde su vukli ili kotrljali nešto teško. Vreme je poravnalo veći deo zemlje, ali tragovi su i dalje bili vidljivi. Verovala je da zna šta su volovi vukli, a po Vilovom izrazu lica, videla je da i on to zna.

Na kraju cevi, tragovi su se delili u dva luka. Suzan i "Vil Dirborn" pođoše onim koji je skretao udesno. Nije je iznenadilo kada je videla da se tragovi točkova mešaju sa volovskim. Bili su plitki, leto je uglavnom bilo suvo, i zemlja je bila tvrda kao beton, ali ipak vidljivi. Za to je bio potreban neki đavolski težak teret. I bio je takav, naravno; zašto bi ga inače vukli volovi?

"Gledaj", reče Vil, kada su se približili obodu šume u podnožju brda.

Konačno je ugledala ono što mu je zaokupilo pažnju, ali je prethodno morala da se spusti na kolena, imao je tako oštar vid! Maltene natprirodan. Bili su to tragovi čizama. Ne mnogo sveži, ali svežiji od tragova točkova i volova.

"Ovo je bio onaj s ogrtačem", reče on, pokazujući jedan jasniji par tragova. Rejnolds."

"Vile! Kako možeš da budeš tako siguran?"

Roland je iznenađeno pogleda, i nasmeja se.

"Naravno da mogu. On hoda zabacujući jednu nogu unutra, levu. Evo ovde", reče, pokaza otisak dona malo okrenut unutra, i ponovo se nasmeja načinu na koji ga je posmatrala. "Nema tu nikakve magije, Suzan, kćeri Patrikova; samo umeće čitanja tragova."

"Kako toliko znaš, a tako si mlad?" upita ona. "Ko si ti, Vile?"

On se uspravi, i pogleda je odozgo u oči. Nije morao mnogo da spušta pogled; bila je visoka devojka.

"Ne zovem se Vil, već Roland", reče. "I ovim stavljam život u tvoje ruke.

Ne žalim zbog toga, ali time možda dovodim i tvoj život u opasnost.

Moraš najstrože da čuvaš ovu tajnu."

"Roland", očarano izusti ona. Isprobavala je kako zvuči.

"Ja. Koje ti se više sviđa?"

"Tvoje pravo ime", brzo reče ona. "Zvuči plemenito."

On se s olakšanjem iskeži, i ponovo je izgledao mladoliko.

Suzan se pope na prste i poljubi mu usne. Poljubac, isprva čedan i zatvorenih usta, otvori se kao cvet: postade spor i vlažan. Ona oseti vrh njegovog jezika na svojoj gornjoj usni i stidljivo ga dočeka svojim. Ruke mu prekriše njena leđa, pa kliznuše napred. Dodirnuo joj je grudi, takođe stidljivo, a zatim kliznuo dlanovima naviše do njihovih vršaka. Zastenjao je, kratko i tiho,pravo u njena usta. Kada ju je privukao sebi,prateći poljupcima liniju njenog vrata, Suzan oseti kamenu ukrućenost pod kopčom njegovog pojasa, vitku, toplu dužinu koja je savršeno odgovarala rastopljenom mestu među njenim nogama; ta dva mesta bila su stvorena jedno za drugo, kao ona za njega i on za nju. Bio je to, na kraju krajeva, ipak ka, kao vetar kojem će se prepustiti, i ostaviti čast i obećanja za sobom.

Otvorila je usta da mu to kaže, ali je najednom preseče čudan ali sasvim jasan osećaj: neko ih je posmatrao. Bilo je to apsurdno, ali istinito; čak joj se činilo da zna i ko. Ona ustuknu od Rolanda, zaljuljavši se na potpeticama čizama na neravnoj zemlji.

"Odlazi, kučko matora", prodahta. "Ako nas nekako špijuniraš, gubi se odavde!"

15.

Na Brdu gugutki, Ria se odmaknu od staklene kugle, sipajući psovke glasom tako tihim i promuklim da je zvučala kao njena zmija. Nije znala šta je Suzan rekla, iz stakla nije dopirao zvuk, već samo slika, ali je znala da ju je devojka osetila. Prizor se istog trenutka izbrisao. Staklo je sevnulo ružičastim sjajem i potamnelo; više nikakvo mahanje nad njim nije pomagalo da ga opet oživi.

"Pa dobro, neka ti bude", konačno reče, odustavši. Prizva sliku kukavne, prenemagljive devojke (sa ovim mladićem se manje prenemagala, zar ne?) koja je hipnotisana stajala na njenom dovratku, i ono što joj je rekla da učini odmah pošto izgubi nevinost, i iskezi se, ponovo dobro raspoložena. Čim joj ovaj zalutali mladić oduzme devičanstvo umesto Harta Torina, njegovog gospodstva gradonačelnika Mejisa, komedija će doživeti vrhunac, zar ne?

Ria sede u mrak svoje smrdljive kolibe i poče da se cereka.

16.

Roland je zurio u nju, široko otvorenih očiju, i kada mu je Suzan ispričala za Riju (izostavivši sramni deo o ponižavajućem pipkanju koje je inače bilo suština „dokazivanja čednosti"), njegova želja je dovoljno splasnula da povrati kontrolu nad sobom. U pitanju je bilo nešto što nije imalo nikakve veze sa ugrožavanjem položaja koji su on i njegovi prijatelji pokušavali da sačuvaju u Hambriju (ili se samo tešio da je tako), i sve veze sa čuvanjem Suzanine časti, njen je položaj bio važan, a još važnija njena čast.

"Rekao bih da ti samo radi mašta", reče on kada je završila priču.

"Varaš se." U glasu joj se osećala doza hladnoće.

"A da nije reč o savesti?"

Ona na to spusti pogled i ne reče ništa.

"Suzan, ne bih te povredio ni za šta na svetu."

"Voliš li me?" I dalje nije dizala pogled.

"Volim."

"Onda više nemoj da me ljubiš i dodiruješ, bar ne večeras. Ne bih to podnela."

Roland klimnu glavom i bez reči ispruži ruku. Ona je uze, i zajedno nastaviše u pravcu u kojem su išli pre ovog slatkog predaha.

Na desetak jardi od šume, oboje opaziše metalni odsjaj uprkos gustom lišću, pregustom, pomisli ona. Zaista je pregusto.

Bile su to borove grane, naravno; one koje su bile potkresane sa drveća na nizbrdici. Bile su isprepletane da kamufliraju velike srebrne rezervoare koji su nedostajali sa popločanog prostora. Srebrni rezervoari su bili dovučeni ovamo, uz pomoć volova, verovatno, i sakriveni. Ali zašto?

Roland osmotri ukrštene borove grane, zatim zastade i skloni nekoliko u stranu. Ukaza se otvor nalik na vrata, i on joj pokaza rukom da se provuče unutra.

"Dobro pogledaj oko sebe", reče joj. "Sumnjam da su se mučili da postavljaju zamke, ali uvek valja biti oprezan."

Iza zaklona od grana, rezervoari su bili uredno poređani kao limeni vojnici na kraju dana, i Suzan najednom shvati zašto su ih sakrili: bili su postavljeni na točkove od čvrste hrastovine, vrhunske izrade i visine do njenih grudi. Svaki je bio okovan tankim gvozdenim obručima.Točkovi su bili novi, baš kao i obruči, a osovine pravljene po meri. Suzan je znala samo jednog kovača u baroniji koji je bio dorastao tako finom radu: Brajana Hukija, kod kojeg je nedavno otišla po Felicijine nove potkovice; Brajan Huki, koji joj se nasmejao i potapšao je po ramenu kao da mu je compadre kada je ušla sa očevom kožnom torbom preko ramena; Brajan Huki, koji je bio jedan od najboljih prijatelja Pata Delgada.

Setila se njegove kovačnice i toga kako je pomislila da su vremena bila dobra za sai Hukija. Naravno, bila je u pravu. Kovački zanat bio je mukotrpan. Huki je mnogo zarađivao na točkovima i naplacima, to stoji, ali morao je da postoji neko ko mu je to dobro plaćao. Eldred Džonas je bio jedna mogućnost; Kimba Rimer još bolja. Hart? Prosto nije mogla da veruje. Hart je ovog leta svoj um, ono malo što je od njega ostalo, usredsredio na neke druge stvari.

Oko rezervoara je bila utabana jedva vidljiva staza. Roland polako krenu njome, gegajući se kao sveštenik s rukama na leđima, čitajući nerazumljive reči ispisane na zadnjoj strani rezervoara: CITGO, SUNOCO, EXXON, CONOCO. Potom naglo zastade i pročita naglas, kolebljivo:

"Čistije gorivo za bolje sutra." On tiho šmrknu. "Koješta! Ovo je sutra."

"Rolande, Vile, htedoh reći, čemu ovo služi?"

Nije joj odmah odgovorio, ali se okrenuo i sišao niz stazu izmedu jarkih čeličnih kutija. Bilo ih je četrnaest s ove strane zagonetno reaktivirane naftne cevi i, pretpostavljala je, isto toliko s druge. U hodu je svaku kucnuo šakom. Odzvanjale su tupo i postojano. Bile su pune nafte sa Citga.

"Čini mi se da su odavno dovučene ovde", primeti on. "Sumnjam da su to Lovci mrtvačkog kovčega učinili sami,ali sam siguran da su nadgledali...

Najpre su postavili nove točkove kojim su zamenili stare gumene koji su istrulili, zatim su ih napunili. Upregli su volove da ih poredaju ovde, u podnožju brda, jer im je tako najzgodnije. Baš kao što je najzgodnije da višak konja slobodno trči na Litici. A onda, kada smo mi došli, činilo im se uputno da ih sakriju. Možda smo glupi balavci, ali nije isključeno da smo dovoljno pametni da se zapitamo šta će im dvadeset osam cisterni punih nafte na novim točkovima. Stoga su došli ovamo i prekrili ih."

"Džonas, Rejnolds i Dipapi."

"Ali zašto?" Suzan ga uhvati za ruku i ponovi pitanje. "Za koga sve to rade?"

"Za Farsona", odgovori Roland, s mirnoćom koju nije osećao. "Za Dobrog Čoveka. Savez zna da je pronašao veliki broj ratnih mašina, preostalih iza Starog Naroda, ili sa nekog drugog mesta. Ipak, Savez ih se ne plaši, zato što ne rade. Cute. Neki misle da je Farson lud što se uzda u te pokvarene stvari, ali..."

"Ali možda nisu pokvarene. Možda im samo treba ovo. I možda Farson to zna."

Roland klimnu glavom.

Suzan dodirnu jedan od rezervoara. Prsti joj napipaše tečnu masnoću. Ona je protrlja među prstima, omirisa, i čučnu da ubere rukohvat trave kako bi obrisala ruku.

"Ovo ne funkcioniše u našim mašinama. Oprobano je. Zapušava ih."

Roland opet klimnu glvom.

"Moj ot... moj narod u Unutrašnjem mesečevom srpu to dobro zna. I računa na to. Ali ako se Farson ovoliko pomučio da sprovede svoju ideju u delo, i odvojio deo ljudi da dodu ovamo i preuzmu cisterne, kao što smo čuli da hoće, onda ili zna način da proredi naftu i učini je upotrebljivom, ili misli da zna. Ako je u stanju da uvuče sile Saveza u bitku na nekoj bliskoj lokaciji gde je brzo povlačenje nemoguće i ako ume da koristi pokretno oružje kao na primer ono što se kreće na gusenicama, mogao bi da dobije više od jedne bitke. Mogao bi da pobije deset hiljada konjanika i dobije rat."

"Ali vaši očevi to sigurno znaju... ?"

Roland neveselo odmahnu glavom. Koliko njihovi očevi znaju o tome bilo je jedno pitanje, a šta bi mogli da preduzmu povodom toga i da znaju, sasvim drugo. Kakve sile su ih pokretale, potreba, strah, fanatični ponos koji se prenosio s kolena na koleno, sve do Artura Elda, bilo je treće.

Mogao je samo da joj iznese svoje najiskrenije pretpostavke.

"Mislim da se neće usuditi da čekaju predugo pre nego što Farsonu zadaju poslednji udarac. Ako budu previše oklevali, Savez će se jednostavno raspasti iznutra. U tom slučaju će sa njim nestati i dobar deo Srednjeg Sveta."

"Ali..." Suzan se ujede za usnu i odmahnu glavom. "Čak i Farson bi morao da zna... da razume..." Ona ga pogleda širom otvorenih očiju.

"Stari Narod je svojim postupcima sam sebe oterao u smrt. Svi to znaju."

Roland od Gileada uhvati sebe kako razmišlja o tome kako je kuvar po imenu Haks visio na kraju konopca, dok su vrane kljucale mrvice od hleba rasute pod nogama mrtvaca. Haks je umro za Farsona. Ali pre toga je trovao decu za Farsona.

"Smrt", reče on, "i jeste ono što zanima Džona Farsona."

17.

Vratili su se u voćnjak.

Mladi ljubavnici (koji su to sada bili u svakom pogledu osim u fizičkom) imali su utisak da su protekli sati, iako nije prošlo više od četrdeset pet minuta. Letnji mesec na izmaku, istanjen ali i dalje sjajan, još je svetleo nad njima.

Povela ga je jednom od staza do mesta gde je vezala svog konja. Pajlon ih pozdravi klimanjem glave i tihim rzanjem. Roland primeti da je konj opremljen za tišinu, svaka kopča bila je obložena, a uzengije obmotane platnom.

Roland se okrenu prema Suzan.

Ko se od nas još seća muka i slasti tih ranih godina? Svoju prvu pravu ljubav ne pamtimo ništa bolje od halucinacija i buncanja u jakoj groznici.

Te noći, pod bledim mesecom, malo je nedostajalo da Roland Dišan i Suzan Delgado ubije želja koju su osećali jedno prema drugom; čeznuli su za onim što je prirodno i pravo, i kidala su ih osećanja koja su bila istovremeno očajnička i duboka.

Približili su se jedno drugom, odstupili korak, pogledali se bespomoćnom opčinjenošću, ponovo zakoračili jedno prema drugom.....i zastali. Suzan se sa dozom strave prisećala njegovih reči ’da će učiniti sve,ali da je neće deliti s drugim čovekom.Nije htela ili nije mogla da prekrši obećanje dato gradonačelniku Torinu, i činilo se da Roland nije hteo (ili nije mogao) da joj pomogne da ga prekrši. To je možda najstrašnije od svega: koliko god je vetar ka bio silovit, činilo se da će čast i data obećanja pokazati jačim.

"Šta ćeš da preduzmeš?" upita Suzan presahlim usnama.

"Ne znam. Moram da razmislim i da razgovaram sa svojim drugovima.

Hoćeš li imati problema sa tetkom kada se vratiš kući? Hoće li želeti da zna gde si bila i šta si radila?"

"Brineš li zbog mene, ili zbog sebe i svojih planova, Vili?"

Nije joj odgovorio, samo ju je gledao. Posle nekog vremena, Suzan spusti pogled.

"Izvini, bila sam okrutna. Ne, neće me grditi. Često jašem noću, mada nikada ne idem ovako dalekd od kuće."

"Hoće li znati koliko daleko si jahala?"

"Ne. Ovih dana se sklanjamo jedna drugoj s puta. Kao dve barutane pod istim krovom." Rukavice je bila zadenula za pojas, i prsti koji su stegnuli njegove bili su hladni. "Ovo neće izaći na dobro", tiho reče.

"Nemoj tako da pričaš, Suzan."

"Moram. Ali šta god da se dogodi, znaj da te volim, Rolande."

On je uze u naručje i poljubi je. Kada joj je oslobodio usne, ona mu jedva čujno šapnu na uho:

"Ako me voliš, onda me voli. Nateraj me da prekršim obećanje."

Jedan dug trenutak srce joj nije kucalo, a on joj nije odgovarao, i to joj probudi nadu. On tada odmahnu glavom, samo jednom, ali odlučno.

"Ne mogu, Suzan."

"Je li tvoj ponos toliko veći od te ljubavi o kojoj mi govoriš? Jeste? Onda neka ti bude."

Otrgnu se iz njegovog naručja, već u suzama. Nije obraćala pažnju na njegovu ruku na čizmi kada je uzjahivala, ni na njegov tihi poziv da sačeka. Zustro oslobodi Pajlonove uzde i, okrenuvši ga, mune ga čizmom bez mamuze.

Roland ju je još dozivao, sada glasnije, ali ona potera Pajlona u galop i odjuri od njega pre nego što je varnica očaja i besa stigla da zgasne u njoj.

On je neće iskorišćenu, a njeno obećanje Torinu bilo je dato pre nego što je znala da Roland uopšte postoji. Ako je tako, kako se usuđuje da tvrdi da bi gubitak časti i potonja sramota bili samo njeni? Kasnije, kada budna bude ležala u postelji, shvatiće da on ništa nije tvrdio. A pre nego što je izašla iz narandžinog gaja, podigla je ruku do leve strane svog lica, osetila da je vlažno, i shvatila da je i on plakao.

18.

Roland je jahao stazama oko varoši još dugo posle zalaska meseca, pokušavajući da koliko, toliko dovede u red uskomešana osećanja. Neko vreme se pitao šta da radi sa otkrićem na Citgu, ali su mu se misli stalno vraćale na Suzan. Je li bio budala što je nije uzeo onda kada mu se nudila?

Što nije prihvatio ono što je ona želela da podeli s njim? Ako me voliš, onda me voli.Te reči su ga razdirale. Ipak, u dubini srca, u onom delu gde je najjasniji bio glas njegovog oca, osećao je da nije pogrešio. Niti je to bilo pitanje časti, šta god ona mislila. Ali neka misli šta hoće; bolje da ga bar malo mrzi, možda, nego da bude svesna u kakvoj su opasnosti oboje.

Oko tri sata posle ponoći, kada je konačno odlučio da se vrati na "Bar K", začuo je topot kopita na glavnom drumu iz pravca zapada. Ne razmišljajući o tome zašto mu se to čini tako važno, vrati se u tom pravcu, i malo zatim zaustavi Rašera iza nepotkresane živice.

U narednih deset minuta topot je bivao sve bliži, zvuk se u tišini praskozorja pronosio daleko, i imao je dovoljno vremena da pomisli da zna ko bi mogao da bude jahač koji je u takvoj žurbi jurio ka Hambriju dva sata pred zoru. Pokazalo se da je u pravu. Mesec je bio zašao, ali to mu nije smetalo, čak i kroz trnoviti čestar, da prepozna Roja Dipapija. Do zore će Lovci mrtvačkog kovčega ponovo biti svi na broju.

Roland vrati Rašera na drum sa kojeg je skrenuo i pohita da se pridruži svojim drugovima.

Poglavlje 10.
Ptica, Medved, Zec i Riba

1.

Najvažniji dan u životu Suzan Delgado, dan oko koga se okretao čitav njen život, svanuo je dve nedelje nakon obilaska naftnog polja na mesečini sa Rolandom. Od tada ga je videla svega nekoliko puta, uvek iz daljine, i svaki put bi se pozdravili podizanjem ruke, kao površni poznanici koji su se sreli idući nekud poslom. Svaki put kada bi se to dogodilo, osećala se kao da joj se oštar nož okreće u rani... i mada je to nesumnjivo bilo okrutno, živela je za svaki sledeći okretaj tog noža.

Najvažnije što sc dogodilo tokom te dve nedelje bilo je to što je njena užasna bojazan, da se ne prošire glasine o njoj i mladiću po imenu Vil Dirborn, splasnula, nakon čega je otkrila da joj je žao što je više nema.

Glasine? Nije bilo materijala za glasine.

A onda, na dan između odlaska Meseca torbara i izlaska Lovkinje, ka se konačno podigao i oduvao je, nju, i kuću, i štalu, i sve. A počelo je tako što je neko pokucao na vrata.

2.

Upravo je završavala pranje, bio je to lak posao budući da su njih dve živele same, kada se začulo kucanje.

"Ako je krpar, oteraj ga!" doviknu tetka Kordelija iz druge sobe, gde je menjala posteljinu.

Ali nije bio krpar. Bila je to Marija, njena služavka iz "Obale". Lice joj je bilo snuždeno. Druga haljina koju je Suzan trebalo da nosi na Dan Žetve, svilena za svečani ručak u gradonačelnikovoj kući i ćaskanje posle toga, bila je uništena, pričala je Marija, a ona je bila u nevolji zbog toga. Ako joj se ne posreći, poslaće je nazad u Onis Ford, iako sama izdržava majku i oca, situacija je bila teška, preteška. Da li bi Suzan mogla da dođe?

Preklinjala je.

Suzan je jedva dočekala, poslednjih dana se radovala izlasku iz kuće, koristeći svaku priliku da pobegne od tetkinog zvocanja. Sa približavanjem Žetve činilo se da se ona i tetka sve manje trpe.

Uzjahale su Pajlona, kome nije smetalo da nosi dve devojke u jutarnjoj svežini, i Marija joj je ubrzo ispričala celu priču. Suzan je ubrzo shvatila da Marijin posao u "Obali" nije zaista ugrožen; mala tamnokosa služavka je jednostavno koristila urođenu (mada ljupku) sklonost ka pravljenju drame tamo gde je nije bilo.

Druga Žetvena haljina (ona koju je Suzan zamišljala kao Plavu Haljinu Sa Perlama; prva, haljina za doručak, bila je Bela Haljina Sa Visokim Strukom i Pufnastim Rukavima) čuvana je odvojeno od ostalih, trebalo je uraditi još neke prepravke, ali nešto je ušlo u krojačku sobu na prvom spratu i tako ju je ižvakalo da su ostale uglavnom krpe. Da je to bio kostim predodređen za Žetvenu lomaču, ili možda za igranku nakon paljenja vatre, stvar bi bila daleko ozbiljnija. Ali Plava Haljina Sa Perlama u suštini je bila samo svečana dnevna haljina za prijeme koja je lako mogla da se zameni novom u naredna dva meseca koliko ih je delilo od Žetve. Samo dva! Nekada, u noći kada joj je veštica odobrila odlaganje, činilo joj se da će proći čitava večnost pre nego što počne da opslužuje gradonačelnika Torina u krevetu. A sada, samo dva meseca! Suzan se promeškolji u nevoljnom protestu protiv te misli.

"Gospo?" upita Marija. Suzan joj nije dopuštala da je zove sai tako da je Marija, svesna da svoju gazdaricu ne može da zove po imenu, pronašla ovo rešenje. Suzan je sam termin uveseljavao, budući da je imala samo šesnaest godina, i da je Marija bila svega dve ili tri nedelje starija od nje.

"Gospo, jeste li dobro?"

"Samo me probadaju leđa, Marija, to je sve."

"Ja', i mene, često. Ume svojski da zaboli. Imala sam tri tetke koje su umrle od jektike, i kad god me žignu leđa, uvek se uplašim da..."

"Koja životinja je sažvakala Plavu haljinu? Znaš li?"

Marija se nagnu bliže ne bi li svojoj gospodarici odgovorila u poverenju, kao da su se nalazile na prometnoj pijaci, a ne na pustom drumu za

"Obalu".

"Veruju da je rakun ušao kroz prozor koji je preko dana otvoren zbog vrućine i tako ostao preko noći, ali ja sam dobro onjušila sobu, baš kao i Kimba Rimer kada je došao da ispita stvar. Malo pre nego što me je poslao po vas."

"I šta ste ta'mo nanjušili?" Marija se nagnu još bliže, i ovoga puta zaista šapnu iako su bile same na drumu: "Pseći prdež."

Na trenutak je vladala grobna tišina, a onda Suzan prasnu u smeh.

Smejala se dok je nije zaboleo stomak, a obrazi bili mokri od suza.

"Hoćeš da kažeš da je V-V-Vuk... gradonačelnikov p-p-pas... sišao u švaljinu sobu i sažvakao moju svečanu ha-ha-ha..." Nije mogla da završi od smeha.

"Dabome", odvažno reče Marija. Nimalo joj nije smetao Suzanin smeh... bila je to jedna od stvari zbog kojih ju je Suzan volela. "Ali ne treba ga kriviti, jer pas sluša prirodne nagone, i ako mu se ukaže prilika... Služavke iz prizemlja..." Odjednom zaćuta. "Nećete reći gradonačelniku ili Kimbi Rimeru, gospo?"

"Marija, ne mogu da verujem šta pričas kao d.i mc nc po/najcš."

"Ne, gospo, veoma ste mi dragi, zaista, ali uvck trcha biti na oprczu. Htela sam samo da kažem da po ovoj vrućini služavke iz prizemlja ponekad odlaze u švaljinu sobu da predahnu. U senci je stražarske kule, znate, i najhladnija je soba u kući, hladnija čak i od glavne primaće sobc."

"Zapamtiću to", reče Suzan. Pade joj na pamet kako bi izgledalo kada bi svečani ručak onog znamenitog dana bio prireden u švaljinom sobičku iza kuhinje, i opet je obuze smeh. "Nastavi."

"Nema više šta da se kaže, gospo", reče joj Marija, kao da je ostalo više nego očigledno. "Služavke jedu kolače, i ostavljaju mrvice. Cenim da ih je Vuk nanjušio, i da je ovoga puta neko ostavio otvorena vrata. Kada je olizao mrvice, prešao je na haljinu. Kao glavno jelo."

Ovoga puta su se nasmejale zajedno.

3.

Ali smeh joj je preseo kada se vratila kući.

Kordelija Delgado, koja je verovala da će joj najsrećniji dan u životu biti kada svoju jogunastu bratanicu isprati iz kuće i kada se gnjavaža oko njene defloracije najzad okonča, skočila je sa stolice za ljuljanje i pohitala do kuhinjskog prozora čim je začula topot kopita u galopu u dvorištu, dva sata pošto je Suzan odjahala sa onom malom šmizlom od služavke. Bila je sigurna da se to Suzan vraća, ali i da se kuva neka nevolja. U normalnim okolnostima ta lakomislena balavica nikada ne bi terala svoje ljubimce da galopiraju po ovako vrućem danu.

Virila je kroz prozor, nervozno trljajući ruke, kada je Suzan zaustavila Pajlona sa krajnje ne delgadovskom bezobzirnošću i sjahala nimalo damskim skokom. Kika joj je bila napola raspletena, tako da su divlji pramenovi njene plave kose, njenog ponosa (i prokletstva), leteli na sve strane. Osim dva blago rumena kružića visoko na obrazima, lice joj je bilo bledo kao smrt. Kordeliji se nimalo nije sviđalo ono što vidi. Pat je isto tako izgledao kad god je bio ljut ili uplašen.

Stajala je ispred sudopere, grizući usne pored toga što je trljala ruke.

Jedva je čekala da tom malom baksuzu vidi leđa.

"Nisi valjda opet nešto uprskala?" prošaputala je kada je Suzan svukla sedlo sa Pajlonovih lcđa i povela ga prema štali. "Moli se bogovima da nisi, gospodice. Ne sada, kada je stvar već skoro gotova. Moli se bogovima da nisi."

Dvadeset minuta kasnije, kada je Suzan ušla u kuću, na licu njene tetke nije bilo traga napetosti i besa; Kordelija ih je sklonila kao što bi neko drugi sklonio opasno oružje, pištolj, recimo, na najvišu policu u ormanu.

Sedela je u svojoj stolici za ljuljanje i plela, i lice koje je pokazala na Suzanin ulazak nosilo je masku spokojstva. Gledala je kako devojka prilazi sudoperi, pumpa hladnu vodu u sud i njom pljuska lice. Umesto da se zatim osuši ubrusom, Suzan je zurila kroz prozor sa izrazom lica koji je Kordeliju istinski uplašio. Devojka je nesumnjivo verovala da deluje uplašeno i očajno, ali je Kordeliji izgledala samo detinjasto tvrdoglavo.

"U redu, Suzan", reče, mirnim, pažljivo odmerenim glasom. Devojka nikada neće znati koliko je napora iziskivalo da uopšte postigne taj ton, a kamoli da ga održava. Osim ako u svoje vreme i sama ne bude imala posla sa svojeglavom tinejdžerkom. "Šta ti se desilo?"

Suzan se okrenu prema njoj, Kordelija Delgado je i dalje spokojno sedela u svojoj stolici za ljuljanje, hladna kao stena. U tom trenutku Suzan oseti želju da poleti ka njoj i noktima iskida njeno usko, nadmeno lice u trake, vrišteći: Za sve si ti kriva! Ti! Za sve! Osećala se ukaljanom, ne, to nije bio dovoljno jak opis; osećala se prljavo,iako se ništa nije dogodilo.To je na neki način bilo najjezivije od svega. To što se još ništa nije dogodilo.

"Što, vidi se?" bilo je sve što je rekla.

"Naravno da se vidi", uzvrati Kordelija. "Sada mi kaži, devojko. Je li te ponovo spopadao?"

"Jeste... ne... nije."

Tetka Kord je sedela u svojoj stolici, s pletivom na krilu, izvijenih obrva, čekajući.

Suzan joj ispriča šta se dogodilo, ravnim glasom, pri kraju pomalo drhtavim, ali to je bilo sve. Tetka Kord dopusti sebi da oseti oprezno olakšanje. Možda je sve što je ova guska izgubila ipak bilo samo nešto živaca.

Rezervne haljine, kao i sve zamene u životu, još nisu bile spremne; bilo je previše drugog posla. Marija je stoga prepustila Suzan strogoj Končiti Morgenstern, glavnoj švalji, koja ju je bez reči sprovela u krojačku sobu u prizemlju, kada bi ćutanje zaista bilo zlato, ponekad je razmišljala Suzan, Končita bi bila bogatija od gradonačelnikove sestre.

Plava Haljina Sa Perlama bila je navučena na krojačku lutku bez glave ispod niske tavanice u uglu, i mada je Suzan odmah opazila izgrižena mesta, uglavnom duž poruba, i jednu rupicu pozadi, nije bilo reči o neupotrebljivim ritama koje je očekivala da vidi.

"Može li da se prepravi?" stidljivo je upitala švalju.

"Ne", odsečno je uzvratila Končita. Skidaj te pantalone, devojko. I košulju."

Suzan je poslušala, i ostala da stoji bosa u prohladnom sobičku, s rukama skrštenim preko grudi... iako Končita nikada nije pokazala ni najmanje interesovanje za ono što je imala pozadi ili napred, gore ili dole.

Plava Haljina Sa Perlama očigledno je trebalo da bude zamenjena Ružičastom Haljinom Sa Našivcima. Suzan je zakoračila u nju, navukla bretele i strpljivo se prepustila Končiti, koja je nešto premeravala, saginjala se i mrmljala, kredom zapisujući brojeve na kamenom zidu, povremeno joj zatežući materijal preko bokova ili struka i proveravajući rezultat na ogromnom ogledalu na suprotnom zidu. Suzan je za to vreme lutala mislima, puštajući mašti na volju. U poslednje vreme je najčešće sanjarila o tome kako jaše Liticom sa Rolandom, bok uz bok, i kako se na kraju zaustavljaju u vrbaku koji je gledao na potok Hambri.

"Stoj najmirnije što možeš", naredila je Končita. Odma se vrćem."

Suzan skoro da nije bila svesna njenog odlaska, a još manje toga da se nalazi u gradonačelnikovoj kući. Deo nje koji je zaista bio važan nije bio tu. Taj deo bio je tamo, u vrbaku, sa Rolandom. Osećala je blag, polusladak-poluoštar miris vrba i slušala tihi žubor potoka dok su njih dvoje ležali u travi, čelom u čelo. Dlanom je pratio oblik njenog lica, a onda ju je uzeo u naručje...

4.

Ova maštarija bila je tolika duboka i snažna da je Suzan u prvi mah spremno reagovala na ruke koje su je s leđa obujmile oko struka, izvivši leđa dok su joj milovale stomak, a zatim se popele da obujme grudi. Kada je začula škripavo dahtanje kraj uha, i osetila miris duvana, postalo joj je jasno šta se događa. Nije joj Roland milovao grudi, već dugački i koščati prsti Harta Torina. Pogledala je u ogledalo, i videla ga kako joj se pomalja iza levog ramena poput utvare. Oči su mu bile izbečene, na čelu su mu se uprkos svežini sobe presijavale graške znoja, a jezik mu je doslovno visio iz usta, kao psetu na pripeci. Grlo joj se stegnulo od gađenja kao da je okusila nešto pokvareno. Pokušala je da se otrgne, ali su je njegove ruke stisnule još jače, privlačeći je sebi. Zglobovi su mu obsceno pucketali, i sada je već osećala tvrdu izbočinu na sredini njegovog tela.

U poslednjih nekoliko nedelja povremeno je dozvoljavala sebi da se nada da će, kada za to dođe vreme, Torin zakazati, da neće moći da iskuje dovoljno gvožda. Čula je da se to često dešava muškarcima koji zađu u godine. Kruta, pulsirajuća izbočina koju je osećala na svojoj zadnjici u trenutku je bacila sve njene nade u vodu.

Uspela je koliko-toliko da olakša svoj položaj tako što je poklopila njegove ruke svojim i odvukla ih sa grudi umesto da se otima (slušajući je, Kordelija nije pokazala ni delić olakšanja koje je ona u tom trenutku osetila).

"Gradonačelniče Torine, Harte, ne smete, ovo nije ni mesto ni vreme, Ria je rekla..."

"Jebo nju i sve veštice ovog sveta!" Kultivisani ton političara zamenio je akcenat tako sirov i prost kao da se čitavog života družio sa ratarima iz Onis Forda. "Daj samo malo da se omrsim, ne budi stipsa. A veštica nek jede govna!" Zapahnuo je jak vonj duvana.Mislilaje da će povratiti ako ga još jednom oseti. "Samo budi mirna, devojko. Budi mirna, iskušenje moje, i ne otimaj se!"

Uspela je nekako da se primiri. Nekim zabačenim delom uma, zaduženim za samoodržanje, čak se nadala da će gradonačelnik njeno gadljivo stresanje protumačiti kao devičansko uzbuđenje. Pribio ju je uza sebe, energično vršljajući po njenim grudima, a dah mu je bio smrdljiva parna mašina uz njeno uho. Stajala je leđima priljubljena uz njega, sklopljenih očiju, protiskujući suze između čvrsto zatvorenih kapaka i trepavica.

Nije mu dugo trebalo. Trljao se o nju, ljuljajući se napred-nazad, stenjući kao da ga muče crevni grčevi. U jednom trenutku joj je liznuo ušnu školjku, i pomislila je da će iskočiti iz kože od gađenja. Na kraju je osetila kako mu se telo grči uz njeno, i zahvalila se bogovima.

"Jaaah, tooo, izlazi, prokleti otrove!" rekao je, glasom koji je više ličio na skičanje, i tako se jako nabio u nju bokovima da je morala da se osloni rukama na zid da to ne bi učinila licem. Naposletku se odvojio od nje.

Na trenutak je samo stajala s dlanovima na hladnom i rapavom kamenu zida krojačke sobe. Mogla je da vidi Torinov odraz u ogledalu, i u njegovom liku usud koji se valjao prema njoj, usud čiji delić je maločas imala prilike da okusi: kraj devojaštva, kraj romantike, kraj snova u kojima ona i Roland leže u vrbovom gaju dodirujući se čelom. Čovek u ogledalu i sam je neobično podsećao na dečaka koji je učinio nešto što se ne usuđuje da prizna majci. Visok i nezgrapan deran sa čudnom sedom kosom, uskim trzavim ramenima i vlažnom mrljom na prednjoj strani pantalona. Hart Torin je izgledao kao da nije sasvim siguran gde se nalazi.

U tom trenutku je sa njegovog lica nestalo pohote, ali ono što ju je zamenilo nije izgledalo ništa bolje, bila je to neka vrsta rasejane zbunjenosti. Kao kofa s probušenim dnom: šta god da sipate u nju, bez obzira na količinu, sve će da istekne.

Učiniće to opet, pomislila je, i osetila kako je obuzima beskrajni umor.

Sada kada je to učinio jednom, iskoristiće svaku priliku koju dobije. Od sada će svaki dolazak ovamo biti kao...

Kao Zamkovi. Kao igra Zamkova.

Torin je još jedan trenutak zurio u nju, a onda je polako, kao u snu, izvukao krajeve široke bele košulje iz pantalona i pustio ih da slobodno vise kao suknja, pokrivši vlažnu mrlju. Brada mu se sijala; do maločas je balavio od uzbuđenja. Bilo je jasno da je tek tada postao svestan toga, jer je obrisao pljuvačku nadlanicom, ne skrećući pogled svojih praznih očiju sa nje. Uskoro mu se na licu pojavilo malo više života, i ćutke je izašao iz sobe.

U hodniku je nastalo komešanje kao da je naleteo na nekog, i Suzan ga začu kako mrmlja:

"Izvinite! Izvinite!" sebi u bradu (promrmljano ili ne, ona ni takvo nije dobila) i u tom trenutku je u sobu ušla Končita. Komad platna po koji je otišla bio joj je odmotan oko ramena kao marama. Odmah je opazila Suzanino bledo lice i tragove suza na obrazima. Ćutaće, pomislila je Suzan. Svi će oni ćutati, i niko neće mrdnuti prstom da mi pomogne da se oslobodim ove zamke u koju sam sama sebe oterala.

"Sama si je postavila, naložnice", odgovorili bi kada bih zatražila pomoć, i sa tim izgovorom bi me ostavili da se koprcam u njoj.

Ali Končita ju je iznenadila.

"Život je surov, gospoj’ce. Što se pre sviknete, to bolje za vas."

5.

Suzanin glas, suv, sada već gotovo sasvim isceđen od emocija, konačno utihnu. Tetka Kord odloži pletivo, ustade i pristavi čajnik.

"Dramatizuješ, Suzan", reče glasom koji je trebalo da bude ljubazan i mudar, ali nije bio nijedno od toga. "To si nasledila sa mančesterske strane, polovina njih je uobražavala da su pesnici, druga polovina da su slikari, a skoro svi su provodili noći toliko se opijajući da nisu mogli da stoje na nogama. Malo te je hvatao za sise i trljao se o tebe, pa šta? Jaka stvar. U svakom slučaju, ništa zbog čega bi vredelo gubiti glavu."

"Otkud ti znaš?" upita Suzan. Bilo joj je ispod časti, ali više nije mogla da se uzdrži. Činilo joj se da je dostigla tačku u kojoj je od tetke mogla da podnese sve osim tog snishodljivog, svemudrog glasa. Mučio ju je kao sveža ogrebotina.

Kordelija izvi obrvu, i obrati joj se bez zlobe.

"Kako voliš da me podsećaš na to! Tetka Kord, suva drenovina. Tetka Kord, usedelica. Tetka Kord, osedela devica. Je li tako? Pa, gospođice moja lepa, devica možda jesam, ali to ne znači da nisam imala momaka kad sam bila mlada... pre nego što je svet otišao dalje, moglo bi se reći. I može biti da je jedan od njih bio niko drugi do čuveni Fran Lengil."

Može biti, ali ne mora, pomisli Suzan; Fran Lengil bio je najmanje petnaest, a možda i svih dvadeset pet godina stariji od njene tetke.

"Jednom ili dvaput sam i sama osetila jarca uz leđa, Suzan. Ja’ s leđa i spreda."

"A da li je neki od tih ljubavnika imao šezdeset godina, smrdljiv dah i zglobove koji krckaju dok ti stiska sise, tetka? Je li neki od njih pokušao da te protera kroz najbliži zid kada bi mu jarac zaljuljao bradom i oglasio se sa baa-baa-baa?"

Bes koji je očekivala nije došao. Na licu njene tetke pojavilo se nešto mnogo gore, izraz sličan praznini koju je videla na Torinovom licu u ogledalu.

"Šta je bilo, bilo je, Suzan." Osmeh, kratkotrajan i odvratan, pojavio se i minuo kao treptaj na tetkinom uskom licu. "Šta je bilo, bilo je."

Zgrozivši se, Suzan jeknu:

"Mom ocu bi se smučilo od ovoga! Smučilo bi mu se! I smučila bi mu se ti, zbog toga što si dozvolila da se to dogodi! Što si sve udesila da se dogodi!"

"Može biti", procedi tetka Kord, i na licu joj se ponovo pojavi onaj užasni osmeh. "Može biti da je tako. Ali zaboravljaš nešto što bi mu se još manje svidelo, a to je bruka neispunjenog obećanja, beščašće neposlušnog deteta. Zahtevao bi da ideš do kraja, Suzan. Ako pamtiš njegovo lice, moraš da ideš do kraja."

Suzan je pogleda, drhtavih usana i očiju punih suza. Srela sam nekog koga volim! Bilo je ono što bijoj rekla da je mogla. Kako ne razumeš da su se stvaripromenile? Srela sam nekogkoga volim! Ali da je tetka Kord bila jedna od onih kojima je mogla tako nešto da kaže, verovatno se nikada ne bi našla u nebranom grožđu. Ćutke se okrenula i slepo istrčala iz kuće. Suze su joj mutile vid i bojile pozno leto bojama tuge.

6.

Iako je jahala bez cilja, činilo se da je jedan deo njenog bića znao kuda je vodi, jer se četrdeset minuta kasnije našla nadomak vrbaka o kojem je sanjarila kada joj se Torin prišunjao otpozadi kao neki zli patuljak iz bapskih priča.

U vrbaku je bilo blagosloveno sveže. Suzan je vezala Feliciju (koju je pojahala neosedlanu) za granu, i polako se zaputila preko nevelike ledine u samom središtu gaja. Tuda je tekao potok, i ona sede na žilavu mahovinu koja je prekrivala čistinu poput tepiha. Bilo je prirodno što je došla ovamo, tu je donosila sve svoje tajne, vesele i tužne, još od svoje osme ili devcte godine, kada je otkrila ovo čarobno mesto. Ovde je provodila tugu i naizgled beskrajne dane posle očeve smrti, kada joj se činilo da je ceo svet, ili bar njena verzija sveta, umro zajedno sa Patom Delgadom. Ovaj proplanak jedini je znao tačnu meru njenog bola; ispričala ga je potoku, koji ga je odneo dalje.

Osetila je kako joj navire bujica svežih suza. Spustila je glavu na kolena i zajecala, neutešno, glasno i nimalo damski. Činilo joj se da bi u tom trenutku sve učinila, doslovno sve, da joj se otac vrati, samo na minut, ne bi li ga upitala šta joj valja činiti.

Plakala je nad potokom dok je nije prenuo zvuk pucanja grančice i naterao je da pogleda preko ramena, preplašena i postiđena. Ovo je bilo njeno tajno mesto, i najmanje je želela da je tu zateknu kako cmizdri kao dete koje je palo i zaradilo čvorugu. Prasnu još jedna grančica. Sada je bila sigurna da je još neko tu, uljez u njenom skrovištu, i to u najgorem mogućem trenutku.

"Odlazite!" vrisnu, glasom tuđim i promuklim od plača. "Odlazite, ko god da ste, i ostavite me na miru, ako znate za milost!"

Ali prilika, koju je sada mogla da nazre, nastavi da se približava. Kada je prepoznala došljaka, isprva je pomislila da je Vil Dirborn (Roland, pomislila je, pravo ime mu je Roland) plod njene prenapregnute mašte.

Nije bila sigurna da je to on sve dokjoj nije prišao, kleknuo pored nje i zagrlio je. Tek tada ga je panično stegnula uza sebe.

"Kako si znao da sam..."

"Video sam te kada si projahala Liticom. Bio sam na mestu gde povremeno odlazim da na miru razmislim. Ne bih te pratio da nisam video kako jašeš bez sedla. Pomislio sam da nešto nije u redu."

"Ništa nije u redu."

Oči su mu bile ozbiljne i mirne kada je počeo da joj ljubi obraze. Učinio je to više puta, s obe strane,pre nego što je shvatila da joj poljupcima briše suze. Sledećeg trenutka ju je uhvatio za ramena i odmakao od scbe da je pogleda u oči.

"Reci to još jednom i učiniću ti po volji, Suzan. Ne znam da li je to obećanje, upozorenje ili oboje, ali... reci još jednom i poslušaću te."

Nije bilo potrebe da ga pita na šta je mislio. Imala je osećaj da joj se tlo pomera pod nogama, i kasnije će shvatiti da je to bilo prvi i jedini put u životu da je istinski osetila ka, vetar koji nije dolazio s neba, već iz zemlje. Ipak mi je došao, pomislila je. Moj ka, u dobru i zlu.

"Rolande!"

"Da, Suzan."

Ona spusti ruku na mesto pod njegovim opasačem i stegnu ono što je bilo tamo, ne skidajući pogled s njegovog.

"Ako me voliš, onda me voli."

"Razumem, gospo. Hoću."

Roland otkopča košulju, sašivenu u delu Srednjeg Sveta koji ona nikada neće videti, i uze je u naručje.

7.

Ka:

Pomogli su jedno drugom da se oslobode odeće; ležali su jedno drugom u naručju, goli, na letnjoj mahovini, mekoj kao najfinija perina. Ležali su dodirujući se čelima, kao u njenom snu, i kada se našao u njoj, osetila je kako se bol pretapa u slast nalik na neku divlju i egzotičnu biljku čiji je ukus moguće okusiti samo jednom u životu. Zadržala je taj ukus najduže što je mogla, sve dok je slast nije preplavila i primorala da joj se prepusti, ječeći duboko u grlu i trljajući njegov vrat podlakticama. Vodili su ljubav u vrbaku, potisnuvši u stranu pitanja časti i bezobzirno prekršivši obećanja. Suzan je na kraju otkrila da postoji još nešto osim slasti, neka vrsta deliričnog grčenja nerava koje je počinjalo na mestu gde mu se otvorila kao cvet; počinjalo je tu i ispunjavalo joj je celo telo. Ječala je bez kraja i konca, čudeći se otkud u smrtnom svetu toliko zadovoljstva; činilo joj se da će je ubiti. Roland je pridružio svoj glas njenom, i oba su se pomešala sa zvukom vode koja je žuborila preko kamenja. Kada ga je privukla bliže sebi, obujmivši ga nogama iza kolena i pokrivajući mu lice divljim poljupcima, njegovi pokreti se ubrzaše u poteri za njenima. I tako se ljubavnici sjediniše u Baroniji Mejis, na izmaku poslednjeg velikog razdoblja, i zelena mahovina pod njenim bedrima se zarumene u čast gubitka njene nevinosti; sjedinivši se, zapečatiše svoju sudbinu.

Ka.

8.

Ležali su zagrljeni, razmenjujući poljupce pod Felicijinim blagim pogledom, i Roland oseti kako ga savladava san. Bilo je to razumljivo, celog leta je nosio ogromnu odgovornost, i odavno se nije pošteno naspavao. Iako to tada još nije znao, do kraja života se neće naspavati.

"Rolande?" Glas joj je dopirao iz daljine, ali je i tako dalek bio sladak.

"Da?"

"Hoćeš li se brinuti o meni?"

Da."

"Ne mogu da odem njemu kada za to bude vreme. Mogu da podnesem njegove dodire i njegove male krađe, dok imam tebe, mogu, ali ne mogu da mu odem kada padne Žetvena noć. Ne znam da li sam zaboravila lik svog oca ili ne, ali ne mogu da legnem sa Hartom Torinom. Postoje načini da se sakrije gubitak devičanstva, ali mislim da im neću pribeći.

Jednostavno ne mogu da mu odem u postelju."

"U redu", reče on, "drago mi je."I s tim rečima je iznenadi, pogledavši oko sebe. Bili su sami. Ponovo pogleda u Suzan, sada potpuno budan.

"Šta? Reci."

"Možda već nosim tvoje dete", reče ona. "Jesi li pomislio na to?"

Nije. Sada jeste. Dete. Još jedna karika u lancu koji se protezao nazad u maglovitu prošlost, kada je Artur Eld poveo svoje revolveraše u bitku, držeći veliki mač Ekskalibur visoko iznad glave i krunu Sve-Sveta na glavi. Ali to sada nije važno; šta će pomisliti njegov otac? Šta će pomisliti Gabrijela kada bude saznala da je postala baka?

U uglovima usana mu je igrao smešak, ali ga odagna pomisao na majku.

Setio se belega na njenom vratu. U poslednje vreme, kad god bi se setio svoje majke, uvek bi se setio ljubavnog ugriza na njenom vratu. I tužnog osmejka na njenom licu.

"Ako sudbina hoće da nosiš moje dete, zahvalan sam joj zbog toga", reče joj.

"I ja." Uzvratila mu je osmehom, ali je njen izgledao setan.

"Pretpostavljam da smo previše mladi. I sami smo tek malo stariji od dece."

Roland leže na leđa i zagleda se u plavo nebo. Možda je bila u pravu, ali to više nije bilo važno. Istina ponekad nije bila isto što i stvarnost, ovo je bila jedna od izvesnosti koje su obitavale u dubokoj pećini u središtu njegove podeljene prirode. Sposobnost da se izdigne iznad obe i svesno prihvati ljubavno ludilo bio je dar nasleden od majke. Sve ostalo u njegovoj prirodi bilo je lišeno veselosti... i, što je još važnije, bez ikakve metafore. Jesu li previše mladi da bi bili roditelji? Pa šta i da jesu? Ako je posejao seme, neka raste.

"Šta god da bude, učinićemo ono što moramo. I uvek ću te voleti, bez obzira na sve."

Suzan se osmehnu. Izgovorio je to kao neko ko iznosi suvoparne činjenice: nebo je gore, zemlja je dole, voda teče na jug.

"Rolande, koliko imaš godina?" Ponekad ju je mučila ideja da bi možda mogao biti mlađi od nje. Kada bi se usredsredio na nešto, umeo je da izgleda tako tvrdo da ga se plašila. A kada bi se osmehnuo, više joj je ličio na mlađeg brata nego na ljubavnika.

"Stariji sam nego kada sam došao ovde", uzvrati on. "Mnogo stariji. Ako budem morao da provedem još šest meseci u blizini Džonasa i njegovih ljudi, počeću da hramljem i trebaće mi neko da mi pomogne da uzjašem konja."

Suzan se nasmeja, i on je poljubi u nos.

"I brinućeš o meni?"

"Dabome", reče on, i sam se nasmeja.

Suzan klimnu glavom i leže pored njega na leda. Ležali su tako jedno uz drugo, gledajući u nebo. Ona mu uze ruku i spusti je na svoju dojku. Kada joj je palcem pomilovao bradavicu, ova istog časa očvrsnu, i Suzan počeše da podilaze žmarci. Sirili su se duž celog tela, skupljajući se u onoj tački među nogama koja je i dalje bridela. Ona stisnu butine, istovremeno shvativši, ushićeno i poraženo, da to samo pogoršava stvar.

"Moraš da brineš o meni", tiho reče ona. "Ti si sve što mi je ostalo.

Odrekla sam se svega drugog."

"Daću sve od sebe", reče on. "Ne sumnjaj u to. Ali do tada, Suzan, moraš da nastaviš kao do sada. Treba da prode još vremena; znam to zato što se Dipapi vratio, i ispričaće svoju priču, ali još nisu ništa preduzeli protiv nas. Sta god da je saznao, Džonas i dalje misli da je u njegovom interesu da čeka. To znači da će biti još opasniji kada bude povukao prvi potez, ali za sada se i dalje igramo zamkova."

"Ali posle Zetvene lomače,Torin će ..."

"Nikada nećeš leći sa njim. Budi sigurna u to. Lično ti to garantujem."

Pomalo šokirana sopstvenom bestidnošću, Suzan posegnu ispod njegovog pojasa.

"Ovo je garancija koju možeš da mi daš, ako hoćeš", reče mu.

Hteo je. Mogao je. Učinio je to.

Kada je bilo gotovo (Rolandu je ovog puta bilo još slade nego pre, ako je to uopšte bilo moguće), on je upita:

"Suzan, znaš onaj osećaj koji si imala na Citgu, da te neko gleda. Imaš li ga sada?"

Suzan se zagleda u njega, dugo i zamišljeno.

"Ne znam. Misli su mi na drugom mestu, znaš."

Ona ga nežno dodirnu dole, nasmejavši se na njegov trzaj, činilo se da su nervi polutvrdog, polumekog mesta koje je pomilovala još bili itekako živahni.

Ona skloni ruku i dignu pogled na nebeski krug iznad vrhova vrba.

"Ovde je tako lepo", promrmlja, i polako sklopi oči.

Roland je takođe osećao kako ga hvata san. Ironično, pomisli on. Ovoga puta nije imala osećaj da je neko gleda... ali ga je zato imao on. A mogao je da se zakune da u blizini gaja nije bilo nikog.

Svejedno. Taj osećaj, bio umišljen ili stvaran, prošao je. Roland uze Suzaninu ruku i oseti kako joj se prsti prirodno prepliću s njegovim.

Sklopio je oči i prepustio se.

9.

Ria je sve to videla u staklenoj kugli, i prizor je bio zanimljiv, dabome, vrlo zanimljiv. Ali jebačinu je viđala i ranije, ponekad sa tri, četiri i više aktera koji to rade u isto vreme (ponekad sa partnerima koji više nisu bili medu živima), ali rupice-boce nije bila naročito zanimljiva igra, bar ne u njenim godinama. Više ju je zanimalo šta će se dogoditi posle rupice-boce.

Pa... možda još jedna sitnica...

"Jesmo li završile?" upitala ju je devojka.

"Pa... možda još jedna sitnica..." odgovorila je Ria, a zatim rekla bezobraznici šta treba da radi.

Ja, dala je maloj vrlo jasne instrukcije na stepeništu ispred kolibe, Mesec poljubaca je sijao iznad njih, Suzan Delgado je spavala neprirodnim snom, a ona joj je milovala svilenu kosu i šaputala uputstva na uho. Sada je došlo vreme za izvršenje... i to je bilo ono što je želela da vidi, a ne dvoje balavaca koji se jebu kao da su prvi par na zemlji koji je otkrio kako se to radi.

Učinili su to dvaput, jedva predahnuvši da razmene par reči (žalila je što nije mogla da čuje bar deo tog razgovora). Ria nije bila iznenađena; balavac je, zahvaljujući svojoj mladosti, imao dovoljno municije ispod pojasa da joj pruži bar nedelju dana dvostrukih svršavanja, a kurvica, sudeći po ponašanju, ne bi imala ništa protiv toga. Neki, kada to probaju, više nikada ne požele ništa drugo; ova je bila jedna od tih, zaključi Ria.

E, ’ajde da vidimo koliko ćeš se osećati seksi za nekoliko minuta, kučko ohola, pomisli starica, i uroni dublje u pulsirajuću ružičastu svetlost iz kugle. Ponekad je osećala slab bol dok joj je ta svetlost prodirala u kosti lica... ali bio je to dobar bol. Ja', bio je to istinski dobar bol.

Konačno su svršili... bar zasad. Držeći se za ruke, utonuli su u san.

"Sad", promrmlja Ria. "Sada, malena moja. Budi dobra cura i učini kako sam ti rekla."

Kao po komandi, Suzanine oči se otvoriše, ali u njima nije bilo ničeg. Bile su istovremeno budne i uspavane. Ria vide kako pažljivo izvlači ruku iz dečakove, diže se u sedeći položaj, prislanja nage grudi uz kolena i gleda oko sebe. Zatim ustade...

U tom trenutku Smrda, šestonogi mačor, skoči Riji u krilo, mjaučući zahtev za hranom ili pažnjom. Starica ciknu od iznenadenja, i čarobno staklo se smesta zamrači, ugasi se kao sveća na vetru.

Ria ponovo ciknu, ovog puta u besu, i zgrabi mačora pre nego što je stigao da šmugne. Zafrljačila ga je preko sobe, pravo u ognjište. Bila je to samo mrtva rupa, jer su ognjišta leti obično takva, ali Ria ispruži mršavu, izobličenu ruku ka njemu i iz jedne napola izgorele cepanice koja je ležala u pepelu suknu žuti plamen. Smrda vrisnu i iskoči iz ognjišta kao oparen, iskolačenih očiju. Rascepljeni rep mu se pušio kao nemarno ugašena cigareta.

"Tako je, beži!" dreknu Ria za njim. "Nestani, opaka nakazo!"

Ponovo se nadvi nad staklo i raširi šake iznad njega, palcem uz palac.

Iako se koncentrisala iz sve snage, dok joj srce nije bolesno zalupalo u grudima, uspela je samo da probudi prirodni ružičasti sjaj staklene kugle.

Nije se pojavila nikakva slika. Bila je gorko razočarana, ali je to bilo van njenih moći. Moći će sopstvenim očima da se uveri u ishod, čim siđe u varoš.

Svi će moći da se uvere.

Ponovo dobro raspoložena, Ria sakri staklo u njegovo skrovište.

10.

Trenutak pre nego što je pao u san, u Rolandovoj glavi zazvonilo je zvono za uzbunu. Možda je to bila samo nejasna spoznaja da njena ruka više nije u njegovoj, ili samo sirova intuicija. Mogao je da ignoriše to daleko zvono, i umalo jeste, ali su navike stečene obukom ipak bile prejake.

Izronio je sa samog praga dubokog sna, snagom volje se vrativši nazad u stvarnost kao što se ronilac otiskuje prema površini. U početku je bilo teško, a zatim sve lakše; zajedno sa budnošću rastao je i njegov strah.

Otvorio je oči i pogledao levo od sebe. Suzan više nije bila tamo.

Uspravivši se u sedeći položaj, pogleda desno, i ne vide ništa osim ruba korita potoka... ali je svejedno imao osećaj da je otišla u tom pravcu.

"Suzan?"

Nije se odazvala. Roland ustade, pogleda u svoje pantalone, i Kort, posetilac kojeg svakako nije očekivao u ovako romantičnom trenutku, osorno progovori u njegovoj glavi:

Nema vremena za to, crve.

Roland pode nag do ruba korita i pogleda dole. Suzan je bila tamo, takođe naga i okrenuta leđima. Kosa joj je bila raspletena, viseći u zlatnim pramenovima skoro do mekih oblina bokova. Sa površine potoka dizao se svež vazduh od kog su joj se vrhovi vlasi kovitlali kao izmaglica.

Klečala je na jednom kolenu na obali, sa jednom rukom umočenom u vodu skoro do lakta; činilo se da nešto traži.

"Suzan!"

Nije bilo odgovora. Rolanda pogodi jeziva misao: zaposeo ju je demon.

Dok sam ja nemarno spavao pored nje, zaposeo ju je demon. Nije znao veruje li istinski u to. Da je u blizini proplanka zaista obitavao demon, osetio bi ga. Oboje bi ga osetili; konji takođe. Ali nešto s njom nije bilo u redu.

Suzan izvadi neki predmet iz potoka i zadrža ga u vlažnoj ruci. Kamen.

Jedan trenutak ga je proučavala, a zatim ga baci nazad, pljus! Ruka joj ponovo utonu u vodu, a glava se povi, tako da su joj sada dva pramena kose plutala po vodi. Vodena struja ih je mangupski vukla u pravcu svog toka.

"Suzan!"

Nije reagovala. Izvukla je još jedan kamen iz potoka. Ovaj je bio bele boje i trouglastog oblika, nalik na glavu koplja. Suzan nakrivi glavu na levu stranu i zahvati debeo pramen raspuštene kose, kao žena koja namerava da se češlja. Ali u ruci nije imala češalj, već kamen oštrih ivica, i Roland se ukoči, užasnut. Bio je gotovo siguran da će se preklati od stida i kajanja zbog onoga što su učinili. U danima koji će doći proganjaće ga nepobitna spoznaja: da je zaista imala nameru da oduzme sebi život, ne bi stigao da je zaustavi.

Tada paraliza izazvana užasom prođe i on se smandrlja niz obalu, ne obraćajući pažnju na oštro kamenje pod tabanima. Pre nego što je stigao do nje, već je iskoristila oštru ivicu kvarca da odseče deo zlatnih uvojaka koje je držala u ruci.

Roland je zgrabi za zglob šake i povuče unazad. Sada je jasno mogao da joj vidi lice. Ono što je sa vrha obale ličilo na spokojstvo, zapravo je bilo nešto drugo: odsutnost, praznina.;

Kada ju je ščepao za ruke, glatkoću crta njenog lica zamenio je nejasan, pomalo ljutit osmeh; usne su joj podrhtavale kao da oseća neki potmuli bol, a sa usana joj se cedio gotovo nerazgovetan zvuk negacije:

"Nnnnnnn..."

Vlasi odsečene kose ležale su na njenoj butini kao zlatna svila, ali je najveći deo odnela voda. Suzan pokuša da istrgne ruke iz Rolandovih, nastojeći da ponovo prinese oštru ivicu kamena kosi i da nastavi sumanuto šišanje. Dvoje ljubavnika sada se rvalo kao u kafanskom odmeravanju u obaranju ruke, i Suzan je pobeđivala. Bio je fizički jači od nje, ali ne i od sile koja ju je posednula. Malo po malo, beli trougao kvarca približavao se njenoj kosi. Onaj zastrašujući zvuk, nnnnnnn, nije prestajao.

"Suzan! Prestani! Probudi se!"

"Nnnnnnn..."

Njena gola mišica vidno je drthala u vazduhu, a mišići se napinjali kao kamenčići. Kvarc se sve više približavao njenoj kosi, obrazu, očnom kapku.

Bez razmišljanja, jer je tako najefikasnije delovao, Roland joj se unese u lice, i pritom prepusti još nekoliko pedalja pesnici sa kamenom.

Priljubivši usne tik uz školjku njenog uveta, glasno coknu jezikom.

Postrance.

Suzan se trgnu unazad od tog zvuka, koji joj je verovatno prošao kroz glavu kao koplje. Kapci joj zatreptaše, i otpor koji je pružala Rolandovom zahvatu malo popusti. Iskoristivši priliku, on joj zavrnu ruku.

"Jao! Joooj!"

Kamen izlete iz njene otvorene šake i pljusnu u vodu. Suzan ga pogleda, sada potpuno budna, očiju punih suza i neverice. Trljala je zglob šake... koji će, po Rolandovom mišljenju, verovatno da joj otekne.

"Povredio si me, Rolande! Zašto si m..."

Zaćuta, i pogleda oko sebe. Sada je celim svojim telom izražavala nevericu. Načini pokret da pokrije grudi, ali shvati da su i dalje sami i pusti da joj ruke slobodno padnu. Osvrnu se preko ramena na tragove stopala, bosih, koji su se spuštali niz strminu.

"Kako sam dospela ovde?" upita. "Jesi li me ti doneo, nakon što sam zaspala? I što si me povredio? Rolande, toliko te volim, zašto si hteo da me povrediš?"

Roland podiže nekoliko vlasi kose s njene butine i zadrža ih pred njenim licem.

"Držala si kamen sa oštrom ivicom. Pokušavala si da se posečeš, i nisi htela da prestaneš. Povredio sam te zato što sam se uplašio. Drago mi je što ti nisam slomio zglob... bar mislim da nisam."

Roland joj uze povređenu ruku i nežno je okrenu u oba pravca, osluškujući pomeranje sitnih kostiju.

Nije čuo ništa, a zglob se slobodno okretao. Suzan je sve to zbunjeno posmatrala. Na kraju prinese njenu ruku usnama i poljubi je sa unutrašnje strane zgloba, iznad tanane mreže vena.

11.

Roland je vezao Rašera dovoljno duboko u vrbaku da nijedan slučajni prolaznik iz pravca Litice ne može da ga vidi.

"Miran", reče Roland, prišavši mu. "Budi miran još samo malo, lepi moj."

Rašer udari kopitom i zarza, kao da kaže da bi mogao da bude miran do kraja veka ako se to od njega traži.

Roland otvori bisage i izvadi čeličnu spravu koja je služila kao lonac ili tiganj, zavisno od potrebe. Pođe nazad, ali se onda ponovo okrete.

Njegova vreća za spavanje bila je smotana i vezana iza Rašerovog sedla, planirao je da provede noć na Litici,u razmišljanju. Već je prethodno imao o koječemu da porazmisli, a sada o još više toga.

Odvezao je kožni remen, zavukao ruku u ćebad i izvukao malu metalnu kutiju. Otvarala se uz pomoć ključića koji je nosio oko vrata. U kutiji se nalazio četvrtasti medaljon na tankom srebrnom lančiću (u medaljonu se nalazio rukom crtan portret njegove majke) i nekoliko metaka, manje od tuceta. Uze jedan, sklopi prste oko njega i vrati se kod Suzan. Gledala ga je krupnim, uplašenim očima.

"Ne sećam se ničeg što se dogodilo nakon što smo drugi put vodili ljubav", reče ona. "Znam samo da sam gledala u nebo i razmišljala o tome kako mi je lepo i kako mi se spava. Jao, Rolande, koliko sam odsekla?"

Ne mnogo, rekao bih, ali ti ćeš znati bolje od mene. Evo."

Roland napuni sud vodom i spusti ga na obalu. Suzan se snebivljivo nadvi nad njim, prebaci kosu na levu stranu glave i preko podlaktice, i polako ispruži ruku da rastegne kosu u zlatnu traku. Odmah je uočila neravne krajeve. Pažljivo ga pregledavši, pusti kosu da padne sa uzdahom u kojem je bilo više olakšanja nego žaljenja.

"Mogu da ih sakrijem", reče. "Kada ispletem kiku, ništa se neće videti.

Uostalom, ovo je samo kosa, obična ženska sujeta. Tetka ne propušta priliku da me na to podseti. Ali zašto, Rolande? Zašto sam to uradila?"

Roland nije imao pojma. Ako je kosa deo ženske sujete, onda bi njeno odsecanje verovatno bio oblik kazne koju bi mogla da smisli samo žena, muškarci na tako nešto ne obraćaju pažnju. Gradonačelnikova žena... da nije ona? Nije verovao u to. Pre će biti da je Ria, gore na brdu sa pogledom na sever, prema Zloj travi, Visećoj steni i kanjonu Civija, postavila tu zlobnu zamku. Gradonačelnik Torin je trebalo da se posle Žetve probudi sa mamurlukom i ćelavom naložnicom.

"Suzan, mogu li nešto da probam?"

Ona mu se osmehnu.

"Nešto što nisi probao maločas? Dabome da možeš."

"Nisam mislio na to." On otvori šaku i pokaza joj metak. "Probaću da otkrijem ko ti je ovo uradio i zašto." I još nekoliko stvari, iako još nije znao kojih.

Suzan se zagleda u metak. Roland poče vešto da ga pomera po gornjoj strani šake, terajući ga da pleše do kraja i nazad. Zglavci su mu se podizali i padali kao vođice razboja. Suzan je ovo posmatrala sa opčinjenim oduševljenjem deteta.

"Gde si to naučio?"

"Kod kuće. Nije važno."

"Hipnotisaćeš me?"

"Da... i mislim da ti to neće biti prvi put." Roland potera metak brže, čas istočno duž zglavaka, čas zapadno. "Dopuštaš mi?"

"Naravno", uzvrati ona. "Ako budeš mogao."

12.

Mogao je, još kako; brzina kojom je pala u trans potvrdila je da joj se to već dogodilo, i to nedavno. Ali još nije bio zadovoljan jer nije mogao da izvuče iz nje ono što je želeo. Bila je savršeno voljna za saradnju (i malčice pospana, rekao bi Kort), ali nije mogla dalje od određene granice.

Nije bila reč o pristojnosti ili skromnosti, dok je spavala otvorenih očiju pored potoka, mirnim glasom mu je ispričala o staričinom pregledu, i kako je Ria pokušala da se „poigra" s njom. (Roland je na to tako jako stisnuo pesnice da su mu se nokti zarili u dlanove.) Tu je otprilike stigla do tačke posle koje se više ničeg nije sećala.

Ona i Ria su izašle iz kolibe, ispričala je, i zastale na stepeništu dok im je Mesec poljubaca obasjavao lica. Sećala se da joj je starica dodirivala kosu. Taj dodir joj je bio odvratan, naročito posle veštičinih prethodnih dodira, ali nije mogla da joj se suprotstavi. Ruke su joj bile teške kao da su od olova; jezik pretežak da bi pričala. Mogla je samo da stoji dok joj je veštica šaputala na uho.

"Šta?"upita Roland. "Šta ti je šapnula?"

"Ne znam", reče Suzan. "Ostatak je ružičast."

"Ružičast? Kako to misliš?"

"Ružičast", ponovi ona. Zvučala je gotovo začuđeno, kao da veruje da se Roland pravi da je ne razume. "Rekla je: 'Eto tako, baš fino, dobra si ti devojka, dabome', a onda je sve postalo ružičasto. Jarkoružičasto."

"Jarko."

"Ja, kao mesec. A zatim..." Suzan zastade. "Mislim da je to , zatim postalo mesec. Mesec poljubaca, možda. Jarkoružičasti Mesec poljubaca, okrugao i pun kao grejpfrut."

Roland pokuša sa drugim načinima prodiranja u njeno pamćenje, ali bez uspeha, svaki put se završavao jarkoružičastom bojom, koja joj je najpre mutila sećanja, a zatim se pretvarala u pun mesec. Rolandu to nije imalo nikakvog smisla; čuo je za plave mesece, ali nikada za ružičaste. Jedino u šta je bio siguran bilo je to da je veštica dala Suzan moćnu naredbu da zaboravi.

Bavio se mišlju da je uspava još dublje, mogao bi, ali se nije usuđivao.

Iskustvo je stekao uglavnom hipnotišući svoje drugove, tokom školskih vežbi koje su uglavnom bile zabavne, i povremeno sablasne. U tim prilikama uvek su bili prisutni Kort ili Vanej, spremni da se umešaju ako stvar krene po zlu. Sada nije bilo učitelja da priskoče u pomoć; učenici su sada bili ostavljeni da sami upravljaju školom, pa kako bude. Šta ako je duboko uspava i posle toga ne uspe više da je probudi? Učio je da i u dubinama pod-uma obitavaju demoni. I da ponekad isplivaju iz svojil pećina da presretnu one koji siđu do njihovih staništa...

Čak i da nije bilo drugih razloga, dan se bližio kraju. Ne bi bilo mudro predugo se zadržavati.

"Suzan, čuješ li me?"

"Ja', Rolande, dobro te čujem."

"Dobro. Sada ću izgovoriti pesmicu. Pre nego što je izgovorim do kraja, bićeš budna i sećaćeš se svega što sam ti rekao. Razumeš li?"

"Ja."

"Slušaj sad: Ptico, medo, ribo, i ti zeko, prijatelju, ispunite mojoj dragoj želju."

Njen osmeh dok se vraćala u svest bio je jedna od najlepših stvari koje je video. Protegnuvši se, Suzan mu spusti ruke oko vrata i prekri mu lice poljupcima.

"Ti, ti, ti, ti", ponavljala je. "Ti si moja najveća želja, Rolande. Ti si moja jedina želja.Ti i ti, zauvek i zasvagda."

I ponovo se predadoše ljubavi, tu na obali, pored brbljivog potoka, isprepletanih tela, dišući jedno drugom u usta i živeći od tog daha.

Ti, ti, ti, ti.

13.

Dvadesetak minuta kasnije, Roland joj je pomogao da uzjaše Feliciju.

Suzan se sagnu, obujmi mu lice dlanovima i zvučno ga poljubi.

"Kada ću te ponovo videti?" upita.

"Uskoro. Ali moramo da budemo oprezni."

"Ja. Oprezniji nego što je dvoje ljubavnika ikad bilo, čini mi se. Hvala bogu što si tako oštrouman."

"Možemo da se dopisujemo preko Simija, ali ne previše često."

"Ja. Rolande, znaš li gde je paviljon u Zelenom srcu? Nedaleko od mesta gde po lepom vremenu služe čaj i kolače?"

Znao je. Udaljeno pedesetak koraka ulicom Hil od zatvora i Gradske većnice, Zeleno srce bilo je jedno od najprijatnijih mesta u varoši, sa stolovima natkrivenim suncobranima, brojnim stazama, travnatim paviljonom za ples i menažerijom.

"U dnu postoji jedan kameni zid", pojasni ona. "Između paviljona i travnjaka. Ako ti budem neodložno potrebna..."

"Uvek ćeš mi biti neodložno potrebna", reče on.

Suzan se na to samo osmehnu.

"U jednom od nižih redova postoji kamen. crvenkaste boje. Prepoznaćeš ga. Moja drugarica Ejmi i ja smo jedna drugoj tamo ostavljale poruke kada smo bile male. Proveravaću kad god mogu.Ti čini isto."

"Važi." Ako budu oprezni, Simi će im neko vreme biti pouzdan kurir.

Crvena stena će takođe poslužiti, ako budu oprezni. Međutim, bez obzira na oprez, pre ili kasnije će biti razotkriveni, jer su Lovci sada o Rolandu i njegovim drugovima verovatno znali više nego što je Roland želeo. Ali moraće da je viđa, uprkos svim rizicima. Cinilo mu se da bi umro kada ne bi mogao da je viđa. Bilo je dovoljno da je pogleda da bi znao kako i ona oseća isto.

"Posebno se čuvaj Džonasa i one dvojice", reče joj.

"Hoću. Može li se dobiti još jedan poljubac?"

Roland je drage volje poljubi, razmišljajući kako bi je najradije skinuo sa kobile i obljubio po četvrti put... ali bilo je krajnje vreme da se otrezne i počnu oprezno da se ponašaju.

"Srećan ti put, Suzan. Volim t..." Zastade, a onda se osmehnu. "Svim srcem te volim."

"I ja tebe, Rolande. Ono malo srca što imam tvoje je."

Imaš ti ogromno srce, razmišljao je gledajući je kako se provlači između vrba, i već je osećao njegov teret na svom srcu. Sačekavši da bude siguran da je dovoljno odmakla, otrčao je do Rašera i odjahao u suprotnom pravcu, svestan da je upravo otpočela nova i opasnija faza igre.

14.

Nedugo pošto su se Suzan i Roland razišli, Kordelija Delgado je izašla iz hambrijske trgovine sa kutijom namirnica i glavom punom briga. Izvor briga bila je Suzan, naravno, uvek Suzan, i Kordelijin strah da će devojka učiniti nešto glupo pre Zetve.

Misli joj se raspršiše u trenutku kada joj nečije ruke, snažne ruke, uzeše kutiju sa namirnicama iz naručja. Kordelija iznenađeno ciknu, zaklonivši oči od sunca, i ugleda Eldreda Džonasa kako stoji između totema Medveda i Kornjače, smešeći joj se. Kosa mu je padala na ramena, dugačka i bela (i divna, po njenom mišljenju). Kordelija oseti kako joj srce brže kuca. Uvek su je privlačili muškarci kao Džonas, koji su umeli da se šale na škakljivoj granici vulgarnosti... ali su svoje telo nosili kao mač.

"Uplašio sam vas. Molim za oproštenje, Kordelija."

"Niste", uzvrati ona, zvučeći sama sebi kao da gubi dah. "Prokleto sunce, tako je jako u ovo doba dana..."

"Poneću vam ovo donekle, ako dozvoljavate. Idem samo do ugla Haja Hila, i tu skrećem, ali mogu da vam budem na usluzi bar do tamo."

"Bila bih vam zahvalna", ljubazno reče ona.

Siđoše niz stepenice i podoše dalje daščanom stazom. Kordelija baci pogled ili dva oko sebe da vidi gleda li ih ko, nju i zgodnog sai Džonasa kako nosi njene namirnice. Broj posmatrača bio je više nego zadovoljavajući. Milisent Ortega, na primer, zurila je iz „Aninih haljina", usta otvorenih u dražesno iznenađeno „O" na glupavoj kravljoj njuški.

"Nadam se da vam ne smeta ako vas zovem Kordelija." Džonas lako premesti kutiju, koja je ona morala da nosi obema rukama, ispod mišice.

"Budući da još od svečane večere u gradonačelnikovoj kući osećam kao da vas već dugo poznajem."

"Kordelija će odgovarati."

"A mogu li ja za vas da budem Eldred?"

"Mislim da će ,gospodin Džonas'još malo potrajati", reče Kordelija, i počasti ga osmehom za koji se nadala da je dovoljno koketan. Srce joj je udaralo kao ludo. (Nije joj palo na pamet da Suzan možda ipak nije jedina guska u porodici Delgado.)

"Neka vam bude", reče Džonas. Izraz razočaranja na njegovom licu bio je tako komičan da je morala da se nasmeje. "A vaša bratanica? Je li dobro?"

"Vrlo dobro, blagodarim na pitanju. Ume da bude naporna, ponekad."

"A koja šesnaestogodišnjakinja pa nije?"

"I to što kažete."

"Ipak, na jesen ćete imati dodatne obaveze vezane za nju. Nisam siguran da ona to shvata."

Kordelija oćuta. izbegavši da bude indiskretna, ali mu uputi pogled koji je dovoljno govorio.

"Čestitajte joj u moje ime, molim vas."

"Hoću." Nije joj padalo na pamet. Suzan je zbog nečega pokazivala veliku (i neopravdanu, po Kordelijinom mišljenju) netrpeljivost prema čuvarima gradonačelnika Torina. Pokušaj da je odvrati od tih osećanja verovatno ne bi imao uspeha; mlade devojke misle da su posisale svu pamet sveta.

Pogled joj pade na zvezdu koja je nenametljivo virila iznad ruba džepa Džonasovog prsluka. "Čujem da ste preuzeli dodatnu odgovornost u našoj nezahvalnoj varoši, sai Džonase."

"Ja, pomažem šerifii Ejveriju", potvrdi on. Glas mu je blago podrhtavao, što je Kordeliji zvučalo nekako umilno i uzbudljivo. "Jedan od njegovih pomoćnika, Klejpul, tako se zove..."

"Frenk Klejpul, jeste."

"...pao je sa čamca i slomio nogu. Kako čovek može da padne sa čamca i slomi nogu, Kordelija?"

Ona se veselo nasmeja (ideja da su sve oči Hambrija uprte u njih bila je svakako pogrešna... ali imala je takav osečaj, i nije joj bio nimalo neprijatan), i odgovori mu da ne zna.

Džonas stade na uglu Haja i Kamino Vege, tužno je gledajući.

"Ovde treba da skrenem", reče, i vrati joj kutiju. "Jeste li sigurni da možete to da nosite? Možda bih ipak mogao da vam je odnesem do kuće..."

"Nema potrebe, nema potrebe. Hvala vam. Hvala vam, Eldrede. Rumenilo koje joj je oblilo vrat i obraze peklo je kao vatra, ali je njegov osmeh bio vredan svakog stepena te vreline. On je pozdravi sa dva prsta polako pođe uzbrdo prema šerifovoj kancelariji.

Kordelija nastavi kući. Kutija koja joj je na izlasku iz trgovine deloval skoro neizdrživo teška sada je bila laka kao perce. Osećaj je potraja otprilike pola milje, i u trenutku kada je ugledala kuću, već je bila svesr znoja koji joj je curio niz leđa i bola u rukama. Bila je zahvalna bogovirr što je leto na izmaku... i tada ugleda Suzan, koja je upravo uvodila kobi kroz kapiju.

"Suzan!" pozva, dovoljno prisebna da prepozna u glasu netrpeljive prema devojci. "Dođi i pomozi mi, pre nego što ispustim ovo i porazbijam jaja!

Suzan joj pride, ostavivši Feliciju da pase travu u dvorištu. Deset minuta ranije, Kordelija ne bi primetila ništa neobično u izgledu svoje bratanice, misli su joj bile previše opsednute Eldredom Džonasom da bi primel bilo šta. Vrelo sunce joj je, međutim, isteralo deo romantičnih misli iz gh i vratilo je na zemlju. Kada je Suzan preuzela kutiju (noseći je gotovo jednako lako kao Džonas), Kordelija pomisli kako joj se ne sviđa devojčino držanje. Najpre to što je naprasno promenila narav, iz poluhisterične konfuzije prešla je u ljubaznu i nekako ispunjenu smirenost. Bila je to ona Suzan iz prethodnih godina... ali ne i ovogodišnja kenjkava ćudljiva. Nije bilo više ničeg što joj je upadalo u oči, izuzev...

Ipak se činilo da jeste. Jedna stvar. Posegnu rukom i zgrabi devojčinu kiku, koja je ovog popodneva izgledala neuobičajeno aljkavo. Suzan je bila na jahanju; to bi moglo da objasni neurednu kosu. Ali njenu tamnu nijansu, kao da je svilenkasto zlato počelo da tamni. Sem toga, na Kordelijin dodir trgnula se kao krivac. Zašto li je to učinila?

KRAJ

Prve knjige

DRUGA KNJIGA

UVOD

KANZAS, NEGDE, NEKADA

Edi se promeškolji. Procep je neumorno cvileo oko njih kao džangrizava tašta; iznad njih su sijale zvezde, jarko kao nove nade... ili loše namere. On pogleda u Suzanu, koja je sedela sklupčanih patrljaka pod sobom; zatim pogleda u Džejka, koji je još jeo svoj burito; na kraju pogleda u Oja čija se njuška odmarala na Džejkovom nožnom članku i koji je izrazom neizmernog divljenja piljio u dečaka.

Vatra je bila na izdisaju, ali je još tinjala. Baš kao i Demonski mesec, daleko na zapadu.

"Rolande." Glas mu je zvučao tako staro i zarđalo.

Revolveraš, koji je zastao da popije vode, pogleda u njega izvijenih obrva.

"Kako to da poznaješ svaki ugao ove priče?"

Rolanda ovo kao da je zabavljalo.

"Mislim da to nije ono što te zaista zanima, Edi."

Bio je u pravu, matori, ružni dugonja je razvio naviku da uvek bude u pravu. Bila je to, po Edijevom mišljenju, jedna od njegovih najiritantnijih osobina.

"U redu. Koliko dugo već pričaš? U stvari to hoću da znam."

"Neudobno ti je? Hoćeš da spavaš?"

Zajebava me, zaključi Edi... ali, iako je to bila samo ideja, znao je da nije bila tačna. I ne, nije mu bilo neudobno. Nisu mu bili ukočeni zglobovi bez obzira na to što je sedeo skrštenih nogu od kada je Roland počeo da im pripoveda o Riji i staklenoj kugli, nije čak morao ni na nuždu. Niti je bio gladan. Džejk je žvakao ono što je preostalo od burita, verovatno iz istog razloga iz kojeg su se ljudi penjali na Mont Everest... zato što mu se našao.

Zašto bi onda on morao da bude gladan ili pospan ili ukočen? Zašto, kada je vatra još tinjala i mesec još nije bio zašao?

Edi pogleda u Rolandove nasmejane oči i vide da mu revolveraš čita misli.

"Ne, neću da spavam. Dobro to znaš. Ali Rolande... več dugo pričaš." On zastade, spusti pogled na svoje ruke, potom ga opet dignu i bledo se osmehnu. "Danima, rekao bih."

"Vreme je ovde drugačije. To sam vam već rekao; sada ste se i sami u to uverili. Nisu sve noći iste dužine kao pre. Dani, takode... ali vreme bolje primećujemo noću, zar ne? Da, mislim da je tako."

"Da li procep produžava vreme?"

I sada kada ga je spomenuo, Edi je mogao da ga čuje u svoj svojoj brujećoj slavi, zvuk vibrirajućeg metala ili možda najvećeg komarca na svetu.

"Možda mu pomaže, ali u mom svetu su stvari obično takve."

Suzana se promeškolji kao žena koja se delimično budi iz sna koji je drži kao slatka mimikrija. Ona uputi Ediju pogled koji je istovremeno bio dalek i nestrpljiv. "Pusti čoveka da priča, Edi."

"Da", složi se Džejk. "Pusti čoveka da priča."

I Oj, ne dižući njušku sa Džejkove noge, reče:

"Da. Iča."

"U redu", uzvrati Edi. "Nema problema."

Roland ih odmeri jednim pogledom.

"Jeste li sigurni? Ostatak je... " Nije bio u stanju da završi rečenicu, i Edi shvati da se Roland plašio.

"Nastavi", tiho ga ohrabri Edi. "Neka bude kako bude." On pogleda oko sebe. Kanzas, eto gde su bili. Negde, nekada. Osim što je osećao da su Mejis i svi ljudi koje nikada nije video, Kordelija, Džonas, Brajan Huki, Simi, Peti Kasačica i Katbert Olgud, sada bili veoma blizu. Rolandov gubitak Suzan takođe je bio veoma blizu. Jer, stvarnost je ovde napuknuta, kao zadnjica na starim farmerkama, i mrak će potrajati onoliko koliko to Rolandu bude potrebno. Edi je sumnjao da je Roland naročito primećivao tamu. Zašto bi? Edi je osećao da je u Rolandovom umu već dugo, dugo vladala tama... a svitanje je bilo daleko.

On ispruži ruku i dodirnu jednu od nepomičnih ruku ubice. Nežno i s ljubavlju.

"Hajde, Rolande. Ispričaj nam priču. Sve do kraja."

"Sve do kraja", pospano ponovi Suzana. "Iseci venu." Oči su joj bile pune mesečine.

"Sve do kraja", izusti Džejk.

"Aja", prošaputa Oj.

Roland na trenutak uze Edijevu ruku, a zatim je pusti. Zurio je u vatru bez reči, i Edi oseti da pokušava da pronade način. Da pokušava vrata, jedna za drugim, sve dok ne nađe ona koja se otvaraju. Ono što je pronašao iza izmami mu osmeh i on pogleda u Edija.

"Prava ljubav dosadi", reče im. "Šta si rekao?"

"Prava ljubav dosadi", ponovi Roland. "Dosadi kao i svaka druga jaka i opojna droga. I, kao i kod svake jake droge... "

TREĆI DEO
U SUSRET ŽETVI

Poglavlje 1.
Pod Mesecom Lovkinje

1.

Prava ljubav, kao i svaka druga jaka i opojna droga, dosadi, jednom kada se ispriča priča o susretu i saznanju, poljupci brzo obljutave a milovanja dosade... osim, naravno, onima koji dele poljupce, koji daju i uzimaju milovanja dok zvuci i boje oko njih postaju dublji i drečaviji. Kao i kod svake druge jake droge, prva ljubav je uistinu jedino zanimljiva onima koji su postali njeni zarobljenici.

Kao kod svake druge jake i opojne droge, prva ljubav je opasna.

2.

Neki su Lovkinju smatrali poslednjim letnjim mesecom, a neki prvim jesenjim. U svakom slučaju, donosila je promene u životu baronije.

Muškarci koji su silazili na obalu oblačili su džempere ispod svojih nepromočivih kaputa dok su vetrovi počinjali sve više i jače da duvaju jesenjom alejom istok-zapad, dobijajući na oštrini. U velikom baronijskom voćnjaku, severno od Hambrija (kao i u manjim voćnjacima Džona Krojdona, Henrija Vertnera, Džejka Vajta i mrzovoljne ali bogate Koral Torin), pojavili su se berači sa svojim rasklimanim merdevinama; dolazili su u pratnji zaprežnih vozila punih praznih buradi. U pravcu vetra, iz baraka sa voćem, naročito u okolini velike baronijske ostave za voće na milju severno od 'Obale', vazduh je zaudarao reskom slatkoćom od izmuljanih voćnih sokova u buradima. Daleko od obale Čistog mora, dani su ostajali topli, i dok je Lovkinja rasla, nebo je noću i danju bivalo sve čistije, ali je zato prava letnja vrelina nestala zajedno sa Torbarem.

Poslednje kosidbe završene su do kraja nedelje, poslednje su uvek bile najmirisnije pa bi ih rančeri i zemljoposednici podjednako proklinjali, izvijajući glave i pitajući se zašto se uopšte trude... ali do kišovitog, kolebljivog marta zalihe sena u štalama rapidno će se smanjiti, dobro su to znali.

U baronijskim vrtovima, prostranim rančerskim, manjim zemljoradničkim i onim sićušnim u zadnjim delovima urbanih sredina, muškarci, žene i deca oblačili su staru odeću i obuću, i na glavu metali neizostavna sombrera.

Nogavice su čvrsto vezivali pri dnu, jer su u vreme Lovkinje zmije i škorpije masovno napuštale pustinju odlazeći na istok. Sve do podgojenog Demonskog meseca, niz repova zvečarki visio bi sa javnih stubova pred 'Putnikovim predahom' i dućanom preko puta. Ostale radnje su slično dekorisale svoje javne stubove, ali bi na Dan Žetve nagradu za najbolju zmijsku kožu redovno odnosile krčma ili bakalnica. Na poljima i u baštama, žene su radile s podignutom kosom uvezanom u maramu, krijući žetve-amajlije u grudima. Poslednji paradajz je pobran, poslednji krastavac takode, poslednji kukuruz, parej i mingo. Odmah za njima, sa sve kraćim danima i sve bližim jesenjim olujama, pristizale su bundeve, tikve, repa i krompir. U Mejisu je vreme žetve uveliko počelo dok je na sve čistijem i sve zvezdanijem noćnom nebu Lovkinja zatezala svoj luk, zagledana na istok u neobične morske legije koje nijedan čovek niti žena iz Srednjeg Sveta nikada nisu videli.

3.

Zavisnici o jakim narkoticima, heroin, đavolja trava, prava ljubav, često pokušavaju da održe nestabilnu ravnotežu između tajnovitosti i ekstaze dok hodaju po konopcima svojih života. Održavanje ravnoteže na konopcu je teško i u najtrezvenijim uslovima; u stanju delirijuma je uglavnom nemoguće. A na duge staze, apsolutno nemoguće.

Roland i Suzan bili su u delirijumu, ali su istovremeno bili u neznatnoj prednosti zato što su to znali. Njihova tajna ionako neće trajati večno, samo do vašara na Dan Žetve, najkasnije. Stvari su mogle da se završe i ranije, u slučaju da ih Lovci mrtvačkog kovčega razotkriju. Prvi pravi potez bi mogao da napravi i neki drugi igrač, zaključi Roland, ali ko to da bude, Džonas i njegovi ljudi će svakako u njemu učestvovati. I upravo to njihovo učešće bilo je najopasnije za trojicu dečaka.

Roland i Suzan su bili oprezni, oprezni kao što to ljudi u delirijumu mogu da budu, po svaku cenu. Nikada se dvaput zaredom nisu sreli na istom mestu, niti su se dvaput zaredom sreli u isto vreme, i konačno, nikada se nisu sakrivali dok su odlazili na ljubavni sastanak. U Hambriju su jahači bili uobičajena pojava, dok su skrivači redovno upadali u oči. Suzan nikada nije pokušala da pokrije svoje „jahanje" pozivajući se na neku od svojih drugarica (iako ih je imala dovoljno koje bi joj učinile uslugu); ljudi kojima treba alibi obično su ljudi koji umeju da čuvaju tajne. Imala je osećaj da je tetka Kord postala sumnjičava po pitanju njenih čestih odlazaka na jahanje, naročito onih ranovečernjih, pomirivši se sa devojčinim često ponavljanim razlogom: trebalo joj je vreme samoće, meditacije i pripreme za ispunjenje datog obećanja i prihvatanje svojih dužnosti. Ironično, iste te savete joj je dala i veštica od Gugutki.

Ljubavnici su se viđali u vrbovom gaju, u trošnim i napuštenim skloništima za čamce na severnoj strani zaliva, zatim u čobanskoj kolibi na najudaljenijoj tački Brda gugutki, u napuštenom ćumezu za beskućnike skrivenom u Lošoj travi. Generalno, sve te lokacije bile su prljave, kakva su uvek mesta gde se zavisnici okupljaju da praktikuju svoj greh, ali Suzan i Roland nisu bili svesni trošnih zidova u ćumezu niti rupa u krovu pastirske kolibe niti zadaha raspadnutih mreža u uglovima starih memljivih skloništa za čamce. Bili su drogirani, opijeni ljubavlju, i za njih je svaki ožiljak na licu sveta bio veštački mladež.

Dvaput, u ranom periodu ljubavnog delirijuma, dogovarali su se uz pomoć crvenog kamena u zidu iza paviljona, a onda je neki duboki glas u Rolandovoj glavi rekao da to više ne čine, stena je možda bila samo stvar za razmenu dečjih tajni, ali on i njegova ljubav više nisu bili deca; ukoliko ih otkriju, progonstvo će biti najbolja kazna koja bi ih zadesila. Crvena stena je pri tom bila previše upadljiva, pisanje reči, pa čak i nerazumljivih i nepotpisanih poruka, bilo je strašno rizično.

Simi je za oboje bio mnogo bezbednija varijanta. Pod njegovim lakomislenim osmehom krila se iznenađujuća dubina... ovaj, diskrecije.

Roland je dugo i duboko razmišljao dok nije osmislio tu reč, pravu reč: mogućnost čuvanja tajne koja je više naginjala plemenitosti nego lukavosti.

Jer, lukavost u svakom slučaju nije bila u domenu šimijevih intelektualnih mogućnosti, niti će ikada biti, čovek koji nije u stanju da slaže a da ne spusti pogled jeste čovek koji se ne može smatrati lukavim.

Koristili su šimija nekoliko puta tokom prvih pet nedelja kada je njihova fizička ljubav bila najburnija, triput da zakažu sastanak, dvaput da promene mesto sastanka i jedanput da otkažu randevu zato što je Suzan primetila jahače sa ranča Piano koji su tragali za zalutalom životinjom nadomak kolibe u Lošoj travi.

Duboki, upozoravajući glas nije se više obratio Rolandu u vezi sa šimijem kao kada ga je upozorio na opasnost crvenog kamena... ali zato mu se obratila njegova savest, i kada je to konačno spomenuo Suzan (ležali su tada nagi, jedno drugom u zagrljaju, umotani u ćebe sa sedla), otkrio je da je i nju mučila savest. Nije bilo pošteno da dečaka izlažu tolikom riziku.

Došavši do tog zaključka, Roland i Suzan su odlučili da buduće sastanke ugovaraju striktno između sebe. Ukoliko bude bila sprečena da dođe, Suzan će okačiti crvenu košulju na svoj prozor, kao da je suši. Ukoliko Roland ne bude mogao da dode, ostaviće beli kamen u severoistočnom uglu dvorišta, dijagonalno od druma iz pravca Hukijeve kovačnice, gde se ujedno nalazila gradska pumpa. Poslednja mogućnost, koliko god ona bila riskantna, bio je crveni kamen u paviljonu, samo da ne uvlače šimija u svoju vezu, njihovu vezu, opet.

Katbert i Alejn posmatrali su Rolanda kako pada u sve veću zavisnost, prvo s nevericom, zavišću i pomalo neprijatnom ljubopitljivošću koja je na kraju prerasla u neku vrstu prećutnog straha. Poslati su ovamo da budu na sigurnom i ubrzo otkrili veliku zaveru; došli su da izvrše popis u baroniji čiji je veći deo aristokratije, po svoj prilici, ukazivao svoju vernost najvećem neprijatelju Saveza; stekli su lične neprijatelje medu trojicom surovih grubijana koji su verovatno ubili dovoljno ljudi da njima popune oveće groblje. Ipak, osećali su da su dorasli situaciji zato što su bili pod vođstvom svog najboljeg druga, koji je po njihovom mišljenju zavredio skoro mističan status nadjačavši Korta, sa sokolom kao oružjeml, i postao revolveraš u neverovatnoj četrnaestoj godini života. Dodeljivanje oružja za ovu misiju značilo im je tako puno kada su se odmetnuli iz Gileada, i skoro ništa u trenutku kada su shvatili koliki je obim dešavanja u gradiću Hambriju i baroniji kojoj je pripadao. Upravo tada, Roland je bio oružje na koje su najviše računali. A sada...

"On je kao revolver bačen u vodul" uzviknu Katbert jedne večeri, nedugo nakon što je Roland odjahao da se vidi sa Suzan. Iznad verande barake, Lovkinja se uzdizala u svojoj prvoj četvrtini. "Bogovi znaju da li će više ikada moći da puca, čak i kada se izvadi iz vode i dobro osuši."

"Ćuti, čekaj", reče Alejn i baci pogled na ogradu na verandi. Nadajući se da će istrgnuti Katberta iz lošeg raspoloženja (zadatak koji je u normalnim okolnostima obično bio veoma lak), Alejn reče: "Gde je stražar? Otišao ranije u krevet, je 1’?"

Katberta je ovo samo još više razjarilo. Ptičju lobanju nije video već nekoliko dana, nije znao koliko, i taj gubitak je protumačio kao loš predznak.

"Otišao je, ali ne u krevet", uzvrati on, potom smrknuto pogleda na zapad, tamo gde je Roland maločas odjahao na svom velikom konju. "Izgubio se, rekao bih. Kao um, srce i zdrav razum jednog momka kojeg poznajem."

"Ma biće dobro", nespretno reče Alejn. "Poznaješ ga dobro kao i ja, Berte, znamo se čitavog života. Biće on dobro."

Tiho, bez trunke svog uobičajenog humora, Katbert reče:

"Bojim se da ga više ne poznajem."

Pokušali su da urazume Rolanda, svako na svoj način; dobili su slične odgovore koji zapravo uopšte nisu bili odgovori. Praznina (i možda neznatna zabrinutost) u Rolandovim očima tokom ovih jednostranih razgovora bila bi poznata svakom ko je ikada pokušao da urazumi narkomana. Bio je to izraz koji je dokazivao okupiranost Rolandovog uma isključivo oblikom Suzaninog lica, mirisom Suzanine kože, mekoćom Suzaninog tela. Okupiranost je bila glupa reč za to, budući da označava stanje koje traje kratko. Nije ovo bila okupiranost, već opsesija.

"Malo je mrzim zbog ovog što mu radi", priznade Katbert. U njegovom glasu bilo je nečeg što Alejn nikada do tada nije čuo, mešavine ljubomore, frustracije i straha. "Možda i više od malo."

"Ne smeš" Alejn se trudio da ne zvuči šokirano, ali to je bilo jače od njega.

"Nije ona odgovorna za..."

"Nije? Ona je otišla s njim na Citgo. Ona je videla isto što i on. Bogovi znaju koliko će još da joj kaže kada prestanu da izigravaju zver sa dvoje leda. A ona je sve samo ne glupa. Način na koji je uspela da se pobrine da sve bude po njenom." Alejn je pretpostavljao da je Bert mislio na njen mali trik sa 'korvetom'. "Moraće da shvati da je i sama postala deo problema.

Moraće to da shvati'

Njegova ogorčenost je sada bila zastrašujuća. Ljubomoran je zato što mu je ukrala najboljeg druga, zaključi Alejn, ali to nije sve. Ujedno je zavideo svom najboljem drugu na tome što je osvojio srce najlepše devojke koju je ikada video..

Alejn se sagnu sa svoje stolice i uhvati Katberta za rame. Kada je Bert odvratio svoj mrzovoljni pogled sa dvorišta i pogledao u svog druga, ozbiljnost na Alejnovom licu ga je potresla.

"To je ka", kratko reče Alejn.

Katbert se podrugljivo osmehnu.

"Kada bih dobio toplu večeru svaki put kada se krađa, pohota ili neka drugu glupost opravda kao ka..."

Alejnov stisak se pojača, postajući skoro neizdrživo bolan. Katbert je mogao da se istrgne, ali nije. Netremice je gledao u Alejna. Džoker je, bar privremeno, bio odsutan.

"Krivica je upravo ono što ne možemo sebi da priuštimo", procedi Alejn.

"Kako to ne vidiš? I ukoliko je ovo što im se događa zaista ka, onda ne smemo da ih krivimo. Ne možemo. Moramo da se izdignemo iznad toga.

Potreban nam je. A možda nam je potrebna i ona."

Katbert je dugo gledao svog druga u oči. Alejn je shvatio da se Bertov bes bori sa zdravim razumom. Ako ništa drugo (i možda samo trenutno), zdrav razum je pobeđivao.

"Dobro, u redu. Možda je ipak ka, svačiji omiljeni grešni jarac. Uostalom, zar zbog toga ne postoji nevidljivi svet? Da ne bismo morali da preuzimamo krivicu za svoja glupa dela, zar ne? A sad me lepo pusti, Al, pre nego što mi polomiš neku kost."

Alejn ga pusti i zavali se u svoju stolicu, sa vidnim olakšanjem.

"Kada bismo samo znali šta ćemo da radimo sa Liticom. Ako uskoro ne počnemo da brojimo..."

"U stvari, povodom toga imam jednu ideju", reče Katbert. "Treba samo malo da se poradi na njoj. Siguran sam da će Roland moći da nam pomogne... naravno, ako uspemo da mu skrenemo pažnju na nekoliko minuta."

Dugo su sedeli bez reči, zureći nekud u daljinu. Unutra u baraci, golubovi, još jedan razlog za svađu između Rolanda i Berta u poslednje vreme, tiho su gugutali. Alejn poče da mota cigaretu. Bio je to spor i mukotrpan proces čiji je konačni proizvod izgledao više nego komično, ostavši u jednom komadu i nakon što ga je pripalio.

"Otac bi te živog odrao kada bi te video da pušiš", primeti Katbert glasom nepogrešivog divljenja. U isto vreme sledeće godine, tokom Meseca Lovkinje, sva trojica će biti strasni pušači, preplanuli mladići kojima je veći deo dečaštva zauvek nestao iz očiju.

Alejn klimnu glavom. Jak duvan sa podneblja Spoljnog oboda izazivao mu je blagu vrtoglavicu i grebanje u grlu, ali cigareta mu je uspešno smirivala živce kojima je itekako trebalo neko smirenje. Nije znao za Berta, ali ovih dana je osećao miris krvi u vetru. Možda je to bila delimično i njihova krv.

Nije se nešto naročito plašio, bar ne još, ali mnogo je brinuo.

4.

Iako su od najranijeg detinjstva prema oružju bili izoštreni kao sokolovi, Katbert i Alejn su i dalje gajili nepoverljivost uobičajenu za većinu dečaka njihovog uzrasta; stariji su im bili uzori, bar što se tiče planiranja i snalažljivosti; zapravo, verovali su da odrasli uvek znaju šta rade. Roland je znao bolje, uprkos svojoj zaljubljenosti, ali njegovi prijatelji su zaboravili da u igri Zamkova, obe strane imaju vezane oči. Iznenadili bi se kada bi saznali da su se bar dva Lovca mrtvačkog kovčega strašno unervozila zbog tri mladića iz Unutrašnjeg Sveta, i više nego umorila od igre čekanja koju su igrale obe strane.

Jednog ranog jutra, kada se Lovkinja približila svojoj polovini, Rejnolds i Dipapi zajedno su sišli niz stepenice sa drugog sprata 'Putnikovog predaha'.

Tišinu u prizemlju remetilo je samo sporadično hrkanje i flegmatično brektanje. U hambrijskoj najprometnijoj krčmi svenoćna žurka je završena.

Džonas, u društvu jednog ćutljivog gosta, sedeo je za Koralinim stolom levo od dvokrilnih salonskih vrata i igrao pasijans. Večeras je nosio svoj ogrtač i dah mu se blago ledio svaki put kada bi se nadvio nad svoje karte.

Bilo je dovoljno hladno da se čovek smrzne, mada još ne toliko hladno, ledeni dani samo što nisu stigli. Bez sumnje, u vazduhu se osećala zima. Dah njegovog gosta takođe se ledio. Koščata prilika Kimbe Rimera bila je umotana u sivi serape, prošaran bledim nijansama narandžaste. Njih dvojica bili su na ivici sklapanja posla kada su se pojavili Roj i Klej (Pinč i Džili), završivši svoje orgijanje u sobama na spratu.

"Eldrede", pozdravi Rejnolds, a zatim: "Sai Rimere."

Rimer uzvrati klimoglavom, uputivši Rejnoldsu i Dipapiju pogled pun gadenja.

"Dugi dani i prijatne noći, gospodo." Naravno, svet je otišao dalje, pomisli on. Savršen dokaz za to bile su ovakve naivčine na položajima od velike važnosti. Džonas je bio samo za nijansu bolji.

"Možemo li da popričamo s tobom, Eldrede?" upita Klej Rejnolds. "Roj i ja smo razgovarali i..."

"Nimalo pametno", primeti Džonas drhtavim glasom. Rimera neće iznenaditi kada, pred kraj svog života, bude otkrio da su Anđeli smrti imali isti takav glas. "Razgovor može da odvede u razmišljanje, a razmišljanje je opasno za momke kao što ste vi. Kao kada kopaš nos vrhom metka."

Dipapi ispusti svoj prokleti magareći smeh kao da nije shvatio da je šala bila na njegov račun.

"Džonase, slušaj", poče Rejnolds, i nesigurno pogleda u Rimera.

"Slobodno pričaj pred sai Rimerom", uzvrati Džonas, nižući novi red karata. "Na kraju krajeva, ipak nam je poslodavac. Ovaj pasijans otvaram u njegovu čast, dabome."

Rejnolds je izgledao iznenađeno.

"Mislio sam da... to jest, verovao sam da gradonačelnik Torin... "

"Harta Torina ne zanimaju pojedinosti našeg dogovora sa Dobrim Covekom", reče Rimer. "Deo profita je sve što on traži, gospodine Rejnolds. Gradonačelnikova glavna preokupacija jeste to da vašar na Dan Žetve prođe glatko i da njegov sporazum sa mladom damom bude... izvršen bez iznenadenja."

"Ja', tako govori pravi diplomata", primeti Džonas, sa jakim mejiškim akcentom. "Ali pošto Roj i dalje deluje zbunjeno, prevešću mu.

Gradonačelnik Torin većinu vremena provodi u svom klozetu, šamarajući majmuna i maštajući kako jebe Suzan Delgado. A kada mu se školjka konačno bude otvorila i pred njim se ukaže biser, kladim se da neće uspeti da ga nabode, srce će mu prepući od uzbuđenja i pašće mrtav na nju, hoće časti mil"

Još Dipapijevog magarećeg smeha. On munu Rejnoldsa laktom.

"Skinuo ga je, je l' da, Klej? Zvuči baš kao on!"

Rejnolds se naceri, ali su mu oči i dalje bile zabrinute. Rimer se natera na osmeh, tanak kao prvi novembarski led, i pokaza prstom na sedmicu koja tek što je iskočila iz špila.

"Crvena na crnu, dragi moj Džonase."

"Nisam ti ja nikakav dragi", brecnu se Džonas, spuštajući sedmicu karo na osmicu pik, „potrudi se da to upamtiš." Zatim, Rejnoldsu i Dipapiju: "Šta hoćete vas dvojica? Rimer i ja smo mislili malo da proćaskamo."

"Možda bismo mogli svi zajedno da proćaskamo", predloži Rejnolds, uhvativši se za naslon stolice. "Da vidimo poklapaju li nam se gledišta."

"Mislim da ne bismo", odbrusi Džonas, skupljajući karte. Izgledao je iznervirano, i Klej Rejnolds žurno skloni ruku sa naslona stolice. "Kažite šta imate i završite s tim. Kasno je."

"Razmišljali smo da je vreme da posetimo Bar K", reče Dipapi. "Da malo pronjuškamo i proverimo ima li još nešto što mi onaj matori kopilan u Riciju nije rekao."

"I da izvidimo šta još tamo kriju", upade Rejnolds. "Vreme leti, Eldrede, i ne možemo sebi da priuštimo rizik. Možda imaju... "

"Šta? Pištolje? Električno osvetljenje? Vile čudotvorke u flašicama? Ko zna? Razmisliću o tome, Klej."

"Ali..."

"Rekoh da ću razmisliti o tome. Sada se obojica vucite gore, svojim vilama."

Rejnolds i Dipapi se zgledaše, pa ustadoše i pokorno se udaljiše od stola.

Rimer je gledao za njima sa svojim ledenim osmehom.

U dnu stepenica, Rejnolds se okrenu. Džonas prestade s mešanjem karata i pogleda ga, izvivši čupave obrve.

"Jednom smo ih potcenili i nasamarili su nas k'o majmune. Hteo sam samo da kažem da ne bih voleo da se to ponovi."

"Još ti bride uši od toga, a? E pa i meni. Ponavljam, platiće nam za to, pre ili kasnije. Račun je tu, i kada dođe vreme samo ću da im ga isporučim, sa uredno uračunatom kamatom. U meduvremenu, neću dozvoliti da me izazovu da prvi povučem sledeći potez. Vreme je na našoj strani, a ne na njihovoj. Je l' vam to jasno?"

"Da."

"Zapamtićete to?"

"Da", ponovi Rejnolds. Izgledao je zadovoljno.

"Roj? Veruješ li mi?"

"Ja', Eldrede. Sasvim." Džonas ga je nagradio za posao obavljen u Riciju, i Dipapi se navukao na to kao što se pas mužjak navuče na miris kuje.

"Onda se gubite gore, obojica, i pustite me da pričam sa gazdom. Previše sam star za ovako sitne sate."

Kada su otišli, Džonas poreda novi red karata i pogleda po sobi. U krčmi je preostalo tuce gostiju, uključujuči šeba klaviristu i Barkija izbacivača, koji su spavali. Niko nije bio dovoljno blizu da čuje poluglasan razgovor koji je vodio par pored vrata, čak i u slučaju da se jedan od hrčućih pijanaca iz nekog razloga pretvarao da spava. Džonas spusti crvenu kraljicu na crnog žandara i pogleda u Rimera.

"Pričaj."

"Ona dvojica mi uzeše reč iz usta. Sai Dipapi se ne može pohvaliti viškom pameti, ali Rejnolds je prilično mudar za jednog razbojnika, zar ne.

"Klej se okreće kako vetar dune, ali dovoljno je iskusan", složi se Džonas.

"Nisi valjda potegao čak iz 'Obale' da bi mi rekao kako ona tri žutokljunca treba pobliže proveriti?"

Rimer slegnu ramenima.

"Možda i treba, i ja sam pravi čovek za to. Ako je tako, nema problema. Ali šta bih tamo mogao da nadem?" upita Džonas.

"To ćemo tek videti", reče Rimer i kucnu po jednoj Džonasovoj karti. "Eto ti kancelara."

"Ja' vala. Ružan skoro k'o ovaj što sedi sa mnom za stolom." Džonas sputi kancelara, bio je to Pavle, preko poredanih karata. Sledeća ruka otkrila je Luku, kojeg je položio pored Pavla. Preostali, Petar i Matej, i dalje su virili iz žbunja. Džonas lukavo pogleda Rimera. "Veštije se kriješ od mojih ortaka, ali si nervozniji od njih. Hteo bi da znaš šta se krije u onoj baraci?

Reći ću ti: čizme, slike njihovih mamica, čarape koje smrde do neba, posteljina ukrućena zato što su dečake učili da nije pristojno guziti ovce... I skriveno oružje. Pod daskama poda, na primer."

"Zaista misliš da imaju pištolje?"

"Ja', Roj je to dobro otkrio. Dolaze iz Gileada i po svoj prilici vode poreklo od Elda, ili već nekog ko umišlja da pripada lozi. Očigledno su šegrti zanata, poslati sa pištoljima koje još nisu zaslužili. Najviše me zanima onaj visoki sa 'boli me dupe' izrazom u očima, recimo da bi on mogao da bude revolveraš, ali da li je zaista tako? Čisto sumnjam. Čak i da jeste, mogao bih lako da ga sredim. Znam da bih, a i on to zna."

"Zašto su ih onda poslali ovamo?"

"Sigurno ne zato što oni iz Unutrašnjih baronija sumnjaju u tvoju izdaju, sai Rimere, u to budi siguran."

Rimer istegnu vrat iz serapea i uspravi se na stolici, sa uvređenim izrazom lica.

"Kako se usuđuješ da me nazoveš izdajnikom? Kako se usuđuješ,?"

Eldred Džonas se osmehnu hambrijskom ministru za prihode. Zahvaljujući tom osmehu, sedokosi čovek podsećao je na žderavca.

"Otkako znam za sebe stvari sam nazivao njihovim pravim imenima, i neću sada da menjam tradiciju. Dovoljno je da znaš da nikada ne varam svoje poslodavce."

"Da nisam verovao u uzrok... "

"Dođavola s tvojim verovanjeml Kasno je, i hoću da spavam. Ljudi u Novom Kanaanu i Gileadu nemaju pojma šta se događa ili ne događa u Mesečevom srpu; kladim se da većina njih nikada nije kročila ovde. Ovih dana su suviše zaokupljeni brigom da im nešto ne padne na glavu da bi putovali čak ovamo. Ne, sve što znaju pročitali su u slikovnicama kada su i sami bili deca; srećni kauboji koji jašu za svojom stokom, srećni ribari koji izvlače pune mreže, narod koji na poselima pleše i pije velike krigle grafa u paviljonima 'Zelenog srca'. Za ime čoveka Isusa, Rimere, ne bulazni koješta, dosta mi je svakodnevnih gluposti."

"Za njih je Mejis oličenje mira i sigurnosti."

"Ja', seoska idila, dabome. Svesni su da im ceo život, sva njihova plemstva, viteštva i obožavanja predaka, visi o koncu. Poslednja bitka može da se odigra i dve stotine točkova severozapadno od njihovih granica, ali kada Farson upotrebi svoje vatrene kočije i robote, zbrisaće im vojsku i nevolja će dok trepneš stići do juga. U Unutrašnjim baronijama postoje oni koji su sve ovo nanjušili pre dvadeset godina i više, ali nisu poslali ove balavce da otkriju tvoje tajne, Rimere; ljudi kao oni ne šalju svoje bebice u opasne misije. Poslali su ih ovamo da ih sklone od stradanja, i to je sve. To ih ne čini ni slepim ni glupim, ali za ime bogova, budimo razumni. Ovo su ipak dečica."

"Šta još misliš da bi tamo mogao da pronađeš?"

"Možda neku vrstu veze. Verovatno heliograf. A iza Civije, možda čobanina ili farmera slabog na mito, nekog ko je obučen da preuzme poruku i prenese je dalje. Ali ubrzo će biti prekasno za poruke. Neće im biti ni od kakve pomoći, zar ne?"

"Možda, ali još nije kasno. I u pravu si, bili deca ili ne, brinu me."

"Kažem ti da nema razloga za to. Uskoro ću biti bogat, a ti prebogat. Moći ćeš da preuzmeš titulu gradonačelnika. Ko će da te zaustavi? Torin? Taj je smešan. Koral? Kladim se da će ti pomoći da ga vežeš. Ili možda želiš da budeš baron, ako se titula uopšte može oživeti?" Džonas ugleda iskru pohlepe u Rimerovim očima, i nasmeja se. Iz špila se pojavi Matej, i Džonas ga spusti pored ostalih kancelara. "Ja', vidim šta ti je na srcu. Drago kamenje je lepo, zlato još lepše, ali ništa nije kao osećaj kad narod pada na kolena pred tobom, zar ne?"

"Dosad je već trebalo da predu kod kauboja", zaključi Rimer.

Džonasove ruke se ukočiše nad okrenutim kartama. Na pamet mu pade misao koja ga je u poslednje dve nedelje sve više morila.

"Šta misliš, koliko vremena je potrebno da se izbroje mreže, brodovi, kola za ribu?" upita Rimer. "Trebalo bi da su već na Litici, i da broje krave i konje, zaviruju u štale, proučavaju stopu ždrebljenja. Već dve nedelje su tamo. Osim ako već ne znaju šta će pronaći."

Džonas je shvatao na šta Rimer cilja, ali nije mogao da veruje u to. Nije želeo da veruje. Toliku dubinu pronicljivosti ipak nije očekivao od dečaka koji se briju jednom nedeljno.

"Ne", uzvrati on. "Iz tebe govori osećaj krivice. Samo su preterano posvećeni onome što rade, pa se vuku kao slabovidi starci. Uskoro će preći na Liticu i izbrojaće otkucaje svoga srca."

"A šta ako ne bude tako?"

Dobro pitanje. Moraće nekako da ih se reši, zaključi Džonas. Iz zasede možda. Tri pucnja iz zaklona biće dovoljna. Uslediće ružan period, dečaci su postali omiljeni u gradu, ali Rimer će istrpeti do vašara jer posle Zetve više ništa neće biti važno. Ipak...

"Moraću da odem u izvidnicu na Bar K", konačno zaključi Džonas. "I to sam, neću da mi Klej i Roj smetaju dok radim."

"Zvuči dobro."

"Možda bi voleo da podeš sa mnom i pripomogneš?"

Kimba Rimer se ledeno naceri.

"Mislim da ne bih."

Džonas klimnu glavom, i poče da niže karte ispočetka. Odlazak na 'Bar K' će biti malo rizičan, ali nije očekivao da će naići na neki veći problem, naročito ako bude išao sam. Uostalom, bili su to samo klinci, i veći deo dana su nekuda jahali.

"Kada mogu da očekujem tvoj izveštaj, sai Džonase?"

"Kad bude bio gotov. Ne požuruj me."

Rimer podiže ruke, dlanova okrenutih ka Džonasu.

"Molim za oproštenje, sai", reče.

Džonas klimnu glavom, donekle smiren, a zatim okrenu još jednu kartu.

Bio je to Petar, kancelar ldjučeva. Spusti je u najviši red i zagleda se u nju, provlačeći prste kroz dugačku belu kosu. Pogleda u Rimera, pa opet u kartu, podignutih obrva.

"Smeješ se", primeti Rimer.

"Ja'!" reče Džonas i poče da deli ispočetka. "Srećan sam! Svi kancelari su izašli. Izgleda da će mi se otvoriti."

5.

Za Riju je razdoblje Lovkinje bilo vreme frustracije i nezadovoljenih žudnji. Zahvaljujući njenom nesmotrenom mačoru, planovi su joj krenuli naopako iako nije znala ni kako ni zašto. Žutokljunac koji je prelepoj Suzan Delgado oduzeo nevinost po svoj prilici ju je sprečio da izvrši njeno naredenje da sebi odseče kosu... ali kako? I ko je zapravo bio on? To ju je sve više izjedalo, ali je bes zasenio čak i radoznalost. Ria sa Brda gugutki nije bila navikla da bude nasamarena.

Ona pogleda na drugi kraj sobe, gde je Smrda čučao i oprezno piljio j nju.

Obično je leškario u ognjištu (činilo se da mu prija promaja koja e vukla iz dimnjaka), ali otkako mu je onomad oprljila krzno, preselio je u kutiju za drva. S obzirom na Rijino raspoložene, to je verovatno jila mudra odluka.

"Budi srećan što si živ, baksuze jedan", progunda itarica.

Okrenu se staklenoj kugli i poče da kruži rukama nad njom, ali ova nastavi da svetli svojom jarkoružičastom svetlošću, ne prikazujući lišta. Ria konačno ustade, priđe vratima, otvori ih i zagleda se u noćno nebo. Mesec je bio ušao u treću četvrt, i pokazivao je Lovkinjino jarko ice. Ria obasu ženu na mesecu bujicom pogrdnih reči koje nije smela la izgovori direktno u kuglu (ko zna kakva je sila obitavala u njoj, :ekajući da se uvredi na neku pogrešno izgovorenu reč? Dvaput je tezala koščatu staračku šaku, udarajući njom u gredu iznad vrata, le prestajući da sipa najprostačkije psovke kojih je mogla da se seti, iključujući i one detinjaste uvrede koje razmažena deca uzvikuju u gri. Nikada nije bila ovako ljuta. Dala je devojci naredenje, ali ga ova, leznano zašto, nije izvršila. Zbog toga što se drznula da prkosi Riji sa brda gugutki, mala kučka je zaslužila da crkne.

"Ali ne odmah", prošaputa veštica. "Prvo će da je uvaljaju u prašinu, i onda će da pišaju po njoj sve dok se prašina ne pretvori u blato i lok joj ona lepa zlatna kosa ne bude ulepljena njim. Biće ponižena... povređena... ispljuvana... "

Starica udari pesnicom o gredu. Ovoga puta joj iz zglobova poteče rv. Nije bilo u pitanju samo to što devojka nije poslušala njeno ipnotičko. Mučilo ju je još nešto, povezano s tim, ali daleko ozbiljnije: ia je sada bila suviše zabrinuta da bi gledala u kuglu, izuzev u nekoliko ratkih i nasumičnih prilika. Pokreti rukom koje je izvodila nad njom i arobne reči koje joj je šaputala postali su beskorisni; reči i pokreti bili J samo sredstva kojima je sprovodila svoju volju. Staklo je reagovalo ato na volju i usredsredenu misao. Zahvaljujući onoj kurvi i njenom alavcu ljubavniku, Ria je sada bila previše ljuta da bi se dovoljno sredsredila na to da rasprši ružičastu maglu koja se kovitlala unutar ugle. Jednom rečju, bila je previše ljuta da bi videla.

"Kako da je vratim na staro?" upita Ria teško uočljivi lik žene na lesecu.

"Kaži mi! Kaži mi!" Ali Lovkinja je ćutala, i Ria konačno uđe kuću, sisajući krvavu šaku.

Smrda je vide da dolazi i šmugnu kroz paučinu između dimnjaka i kutije za drva.

Poglavlje 2.
Devojka na prozoru

1.

Lovkinja se poslednjih dana "popravila", kako bi to starci rekli, često uočljiva na nebu, čak i usred dana, bleda vampirka na jarkom jesenjem suncu. Pred 'Putnikovim predahom" i na tremovima velikih rančerskih kuća kao što su Lengilov 'Zaljuljano B" i Renfruova 'Lenja Suzan", počela su da niču ukočena strašila sa slamnatim glavama nataknutim na stara odela.

Svako strašilo nosilo je sombrero; svako je u rukama držalo korpu punu jesenjih darova; svako je zurilo nekud u prazno prišivenim očima od belih krstića.

Kola puna bundeva tiskala su se na drumovima; pred štalama su ležale svetlonarandžaste gomile. Na poljima su kopali krompir i prebacivali ga kolicima u zaprežna vozila. Pred jedinom hambrijskom bakalnicom, na izrezbarenim Čuvarima su se kao nekom čarolijom množile žetvene amajlije, i zvonile na vetru kao praporci. širom Mejisa, devojke su šile kostime za Žetvenu noć (ponekad plačući nad njima kada bi nešto krenulo po zlu), maštajući o dečacima s kojima će plesati u paviljonu 'Zelenog srca". Njihova mlađa braća nisu spavala od uzbuđenja pred vožnje, igre i nagrade koje bi mogli da osvoje na vašaru. Bilo je i starijih koji su se prevrtali u krevetu, uprkos bridećim rukama i bolnim leđima, razmišljajući o zadovoljstvima obavljene Žetve.

Leto je otišlo, za oproštaj još jednom zavodnički zalepršavši svojom zelenom suknjom; nastupilo je vreme žetve.

2.

Ria nije nimalo marila za Zetveni ples niti za vašarske zabave, ali je bez obzira na to imala problema sa snom. Iz noći u noć ležala je budna na svojoj smrdljivoj slamarici sve do zore, lupajući glavom od besa. U noći nedugo nakon Džonasovog razgovora sa kancelarom Rimerom, odlučila je da se obeznani od pića. Raspoloženje joj se dodatno pogoršalo kada je otkrila da su joj zalihe graja pri kraju; vazduh je bio pun njenih psovki.

Kada se spremala da iskapi ono što je preostalo na dnu bureta, na pamet joj pade ideja. Odlična ideja. Fantastična ideja. Htela je da Suzan Delgado odseče svoju kosu, ali to se nije dogodilo iako ni sama nije znala zašto... ali je zato znala nešto o prokletnici, zar ne? Nešto zanimljivo, dabome, vrlo zanimljivo, zaista.

Nije gorela od želje da Torinu otkrije ono što zna; potajno (i po svoj prilici suludo) se nadala da je gradonačelnik zaboravio na svoju predivnu staklenu kuglu. Ali devojčina tetka bila je druga priča... pretpostavimo da Kordelija Delgado otkrije da je njena bratanica izgubila nevinost i da je na dobrom putu da postane iskusna kurva? Ria je znala da ni Kordelija neće otići kod gradonačelnika, možda je bila cepidlaka, ali svakako nije bila luda, no svejedno, poslužiće svrsi, kao mačka bačena među golubove, zar ne?

"Mjau"

Kada je reč o mačkama, tu je bio njen verni Smrda. Stojao je na stepenicama obasjanim mesečinom i gledao u nju sa mešavinom nade i nepoverenja. Zlokobno se cereći, Ria raširi ruke.

"Dođi kod mene, ljubavi! Dođi, medeni!"

Verujući da mu je sve oprošteno, Smrda potrča gazdarici u naručje. Kada mu je Ria žućkastim jezikom liznula leđa, mačor poče nekontrolisano glasno da prede. Te noći je veštica sa Brda gugutki po prvi put u poslednjih nedelju dana spavala čvrstim snom, i kada je sledećeg jutra uzela staklenu kuglu u ruke, ružičasta magla u njoj smesta se razišla. Veštica je provela ceo dan nad staklom, špijunirajući ljude koje je mrzela, pijuckajući i ne okusivši hranu. U sumrak se tek toliko prenula iz transa da shvati da još nije učinila ništa po pitanju drske devojčure. Ali nije brinula zbog toga; znala je kako će to moći da se izvede, nadajući se da će videti ishod u staklu! Sva poricanja, dreku i svadu! Videće devojku u suzama. Biće to njena najveća nagrada, njene suze.

"Moja mala žetva", reče ona Ermotu, koji je gmizao uz njenu mršavu nogu prema mestu gde je najviše volela da ga oseti. Malo je muškaraca moglo da je odradi kao što je to mogao Ermot, zaista malo. Sedeći za stolom sa zmijom na krilu, Ria se slasno zacereka.

3.

"Ne zaboravi na obećanje", nervozno reče Alejn kada se začuo zvuk Rašerovih kopita. "Obuzdavaj se."

"Hoću", spremno uzvrati Katbert.

Dok je Roland jahao uz dugo krilo barake i dalje kroz dvorište, praćen svojom izduženom senkom na zalazećem suncu, Katbert frustrirano stisnu pesnice, ali ih i uz napor volje odmah ponovo otvori. Kada je ugledao kako Roland silazi s konja, one se ponovo stegnuše, same od sebe, a nokti mu se zariše u dlanove.

Još jedan krug, pomisli Katbert. Bogovi, kako sam ih sit. Sit do guše.

Prethodne večeri u pitanju su bili golubovi... ponovo. Katbert je hteo da po jednom od njih pošalje poruku o rezervoarima nafte, a Roland je bio protiv.

Izbila je svada. S tim što Roland, iako je to bila još jedna stvar koja ga je izluđivala, kidajući mu živce kao zvuk procepa, nije hteo da se svađa.

Roland se u poslednje vreme uopšte nije upuštao u rasprave. Pogled mu je bio prazan, kao da je bio prisutan samo telom. Ostatak njegovog bića, um, duša, duh, ka, bili su sa Suzan Delgado.

"Ne", jednostavno je rekao. "Kasno je za tako nešto."

"Ne možeš to da znaš", protivurečio je Katbert. "Čak i da je kasno za pomoć iz Gileada, nije kasno za savet iz Gileada. Zar si toliko slep da ni to ne možeš da vidiš?"

"Kakav savet mogu da nam pošalju?" Roland kao da nije čuo ranjivost u Katbertovom glasu. Njegov je bio miran. Razuman. I potpuno nesvestan ozbiljnosti situacije, gorko zaključi Katbert.

"Da, znamo kako glasi", odgovorio mu je, "ne bismo ni morali da pitamo, zar ne, Rolande?"

"Možemo samo da čekamo i zaustavimo ih ako povuku prvi potez. To što ti tražiš, Katberte, jeste uteha, a ne savet."

Predlažeš da sedimo skrštenih ruku dok se ti jebeš s njom gde god stigneš, i u svim pozama koje ti padnu na pamet, pomislio je Katbert. Unutra, napolju, odozgo, odozdo, otpozadi.

"Nisi u pravu u vezi sa ovim", hladno je rekao Katbert. Čuo je kako Alejn uzdiše. Nijedan od njih nikada Rolandu nije rekao nešto slično, i kada je to konačno prevalio preko usta, čekao je u nelagodnoj neizvesnosti hoće li doći do eksplozije.

Nije se dogodilo ništa.

"Ja", mirno je uzvratio Roland, "u pravu sam." I bez ijedne reči ušao u baraku.

Nešto kasnije, gledajući ga kako odvezuje Rašerovu opremu i skida mu sedlo s leđa, Katbert je razmišljao: Nisi upravu, znaš. Ali bih voleo da jesi.

Tako mi svih bogova, voleo bih da jesi.

"Hai", reče on kada je Roland doneo sedlo na trem i spustio ga na stepenik.

"Iscrpljujuće popodne?" Ignorisao je Alejnov udarac u nogu.

"Bio sam sa Suzan", uzvrati Roland. Bez odbrane, bez izgovora, bez oklevanja. Katbertu se na trenutak pred očima ukaza vizija šokantne jasnoće: njih dvoje u nekoj zaboravljenoj kolibi, dok se kasno popodnevno sunce probija kroz rupe na krovu, šarajući po njihovim telima. Ona je gore, jaše ga. Katbert je video njena kolena na starim, oglodanim daskama i napregnute mišiće njenih vitkih butina. Video je koliko su joj preplanule ruke i koliko joj je beo stomak. Video je kako Rolandovi prsti nežno gnječe njene okrugle dojke dok ona uzdrhtalo poskakuje na njemu, i video je kako joj sunce obasjava kosu, pretvarajući je u najfinije zlato.

Zašto ti uvek moraš da budeš prvi? zavapi u sebi. I zašto to uvek moraš da budeš ti? Bogovi te prokleli, Rolande! Bogovi te prokleli'.

"Bili smo na dokovima", reče, glasom koji je bio samo bleda imitacija njegove uobičajene vedrine. "Brojali smo sanduke, pristanišne alatke i nešto što se zove vadi-školjka. Ludo smo se proveli, je l' da, Al?"

"Falila vam je moja pomoć?" upita Roland, i smaknu ćebe sa Rašera. "Zato si ljut?"

"Ako zvučim kao da sam ljut, to je zato što nam se većina ribara smeje iza leđa. Uporno se vraćamo tamo. Rolande, misle da smo budale."

Roland klimnu glavom.

"To je dobro", reče on.

"Možda", tiho se oglasi Alejn, "ali Rimer ne misli da smo budale, vidim to po njegovom pogledu kada projašemo'pored njega. Džonas takode. A ako ne misle da smo budale, Rolande, šta misle da jesmo?"

Roland zastade na drugom stepeniku, sa konjskim ćebetom u rukama. Po prvi put je izgledao kao da su uspeli da mu skrenu pažnju, primeti Katbert.

Slava bogovima, i neka čudima nikad ne bude kraja.

"Misle da izbegavamo Liticu zato što već znamo šta je tamo", reče Roland.

"Ako i ne misle tako, uskoro će početi."

"Katbert ima plan."

Rolandov pogled, zamišljen i prazan, kao da već polako gubi interesovanje za tu temu, odluta do Katberta. Katberta spadala. Katberta šegrta, koji je na svoj način zaslužio pištolj koji je poneo na istok, u Spoljni obod. Katbert, nevin i večito drugi. Bogovi, neću da ga mrzim. Neću, iako je to sada tako lako.

"Mislio sam da nas dvojica sutra odemo do šerifa Ejverija", poče Katbert.

"Biće to zvanična poseta. Ionako nas već smatraju ljubaznim, pomalo priglupim mladićima, zar ne?"

"I previše", složi se Roland, smešeći se.

"Reći ćemo da smo konačno završili sa obalskim delom Hambrija, i da planiramo temeljno da pretražimo farmerski i stočarski deo. Ali da pritom nikako ne bismo želeli da se nekome nađemo na putu. Uprkos svemu, ovo je najzaposleniji deo godine, kako za rančere tako i za farmere, i gradske naivčine kao što smo mi to dobro znaju. Iz tog razloga ćemo dobrom šerifu predati spisak..."

Rolandove oči zasjaše. Prebaci ćebe preko ograde na verandi, zgrabi Katberta za ramena i srdačno ga zagrli. Katbert prepozna miris ljiljana na Rolandovom okovratniku i oseti bezumnu ali snažnu želju da mu sklopi šake oko vrata i zadavi ga, ali ga samo lako potapša po leđima.

Roland se odvoji, široko se smešeći.

"Spisak rančeva koje ćemo posetiti", završi on misao. "Ja'! Nakon ovog upozorenja oni će skloniti na neki drugi ranč sve zalihe koje ne žele da vidimo i tako sve do poslednjeg. Od eksera, preko hrane pa do opreme... sjajna ideja, Katberte! Genije si!"

"Daleko od toga", reče Katbert. "Samo sam odvojio malo vremena za razmišljanje o problemu koji se tiče nas, a možda i celog Saveza. Moramo da koristimo glavu. Slažeš se?"

Alejn sklopi oči, ali Roland kao da to nije primetio. I dalje se zadovoljno kezio. Iako je imao samo četrnaest godina, takav izraz na njegovom licu bio je zabrinjavajući. Kada se Roland kezio, izgledao je pomalo sumanuto.

"Znaš, možda će izvesti na videlo i dobar broj mutića, kako bismo nastavili da verujemo u servirane laži o nečistoj krvi stoke." Roland zastade, delujući kao da razmišlja, a potom reče: "A kako bi bilo da ti i Alejn odete kod šerifa, Berte? Mislim da bi tako bilo najbolje."

Katbert strahovitim naporom volje suspregnu nagon da se baci na Rolanda i očajnički krikne: Da, što da ne? Tako ćeš moći sutra celo jutro da je nabadaš, kao i celo popodnel Idiote jedan. Nepromišljeni, zaljubljeni idiote.

A1 ga je spasao, spasao je obojicu.

"Ne budi lud", oštro reče, i Roland se zaprepašćeno okrenu prema njemu.

Nije navikao na oštrinu s njegove strane. "Ti si voda, Rolande, gledaj to očima Torina, Ejverija i ostalih žitelja. Gledaj to našim očima, takode."

"Niko me nije postavio za..."

"Nije moraol" dreknu Katbert. "Ti si osvojio svoje oružjel Ovaj narod bi teško u to poverovao, i ja sam do skora jedva verovao, ali ti jesi revolveraš.

Moraš da ideš! Jednostavno moraš! Bez obzira na to ko će od nas dvojice poći s tobom, ti moraš da ideš!"

Mogao je još štošta da kaže, mnogo toga, ali gde bi mu bio kraj, da se usudio? Njihovo drugarstvo bilo bi nepovratno uništeno. Katbert na tom mestu oćuta, Alejn ovoga puta nije morao da ga pita, iščekujući novu eksploziju. Ali ona ne dođe.

"U redu", reče Roland na svoj novi način, taj blagi, nije-toliko-važno način koji je kod Katberta izazivao želju da ga ugrize ne bi li ga probudio. "Sutra ujutru. Ti i ja, Berte. Može u osam?"

"Može", kratko odgovori Katbert. Sada kada je razgovor bio završen i odluka doneta, Bertovo srce je divljački tuklo, a noge bile kao od gume. Isti osećaj imao je nakon sukoba sa Lovcima mrtvačkog kovčega.

"Bićemo ljubazniji nego ikada", reče Roland. "Fini dečaci izbaronija, puni dobrih namera, ali s manjkom pameti. Dabome." Rekavši to, uđe u kolibu, ne cereći se više (što je bilo pravo olakšanje), već se samo blago smeškajući.

Katbert i Alejn se zgledaše i odahnuše sa olakšanjem. Katbert pokaza glavom prema dvorištu i siđe niz stepenice. Alejn krenu za njim i dva dečaka stadoše na sredini prašnjavog trougla, leđima okrenuti baraci. Na istoku, pun mesec se krio iza zavese od oblaka.

"Začarala ga je", zaključi Katbert. "Smišljeno ili ne, do kraja će nam svima doći glave. Sačekaj pa ćeš videti."

"Ne smeš tako da pričaš, ni u šali."

"U redu, krunisaće nas Eldovim dragim kamenjem i živećemo večno."

"Moraš da prestaneš da se ljutiš na njega, Berte. Moraš."

Katbert ga mračno pogleda.

"Ne mogu."

4.

Velike jesenje oluje još su bile mesecima daleko, ali je naredno jutro osvanulo kišovito i tmurno. Roland i Katbert su se umotali u serape i pošli u grad, ostavivši Alejna da se bavi kućnim poslovima. U Rolandov pojas bio je zadenut raspored farmi i rančeva, počev od tri mala imanja u vlasništvu baronije, koji su njih trojica sastavili prethodne večeri. Tempo prebrojavanja na ovim posedima koji je njihov plan podrazumevao bio je gotovo besmisleno spor, zadržao bi ih na Litici i u okolnim voćnjacima maltene do vašara na Koncu godine, ali se podudarao sa već uspostavljenim tempom na dokovima.

Dva jahača približavala su se gradu. Cutali su, obojica u mislima. Put ih je vodio pored kuće Delgadovih. Roland podiže glavu i na prozoru ugleda Suzan, blistavu viziju u sivom jesenjem jutru. Srce mu poskoči, i mada to tada nije znao, bila je to vizija po kojoj će je večno pamtiti, ljupka Suzan, devojka na prozoru. Svi susrećemo duhove koji nas kasnije u životu progone, koji jednostavno sede pored puta kao ubogi prosjaci, i vidimo ih, ako ih uopšte primetimo, samo krajičkom oka. Pretpostavka da sede tu i čekaju na nas retko nam padne na pamet. Ali oni ipak čekaju, i kada prodemo pored njih, uzimaju svoje zavežljaje sećanja i prte ih na leda, da prate naše tragove i sustižu nas, korak po korak.

Roland podiže ruku. Hteo je da je prinese ustima, da joj pošalje poljubac, ali to bi bilo suludo. Produžio je pokret pre nego što mu je okrznula usne i umesto toga dodirnuo čelo, kao da salutira.

Suzan se osmehnu i otpozdravi na isti način. Niko nije primetio Kordeliju koja je izašla na kišu da proveri poslednje preostale bundeve i repe. Stajala je kao ukopana, sa sombrerom spuštenim skoro do očiju, poluskrivena iza strašila, slamnatog čuvara bundeva. Gledala je Rolanda i Katberta kako prolaze (Katberta je jedva primetila, zanimao ju je onaj drugi). Tada skrenu pogled sa dečaka na konju, prema prozoru na kojem je stajala Suzan, pevušeći veselo kao ptičica u zlatnom kavezu.

Kordelijino srce probode sumnja. Suzanina narav se promenila, od naizmeničnih izliva tuge i užasavajućeg besa u neku vrstu ošamućene ali uglavnom vedre pomirljivosti, nekako iznenada. Možda to uopšte nije bila pomirljivost.

"Poludela si", šapnu sebi, ali je sve jače stezala dršku mačete kojom je sekla stabljike. Pade na kolena u baštu i nastavi odsutno da seče, brzim, preciznim pokretima bacajući korenje na gomilu. "Nema tu ničega. Znala bi. Deca u tim godinama ne umeju da se kriju... baš kao ni pijanci u 'Predahu'."

Ali taj osmeh. Način na koji su se jedno drugom osmehnuli.

"Savršeno normalno", ubeđivala je sebe, sekući i bacajući. Presekla je jednu repu skoro na pola, unakazivši je a da to nije ni primetila. šaputanje sebi u bradu bila je navika koju je nedavno razvila, a sa približavanjem Dana žetve rasla je i njena zabrinutost za problematičnu bratanicu. "Ljudi se stalno smeškaju jedni drugima, to je sve."

Isti slučaj je sa salutiranjem na koje je Suzan uzvratila. Dole, zgodan kavaljer koji ugleda lepu devojku; gore, sama devojka, srećna što je primećena. Mladost reaguje na mladost, to je sve. Mada opet...

Izraz u njegovim očima...i njenim.

Koješta, naravno. Ali...

Ali videla je još nešto.

Da, možda. Na trenutak joj se činilo da će mladić poslati devojci poljubac... a onda se u poslednjem trenutku obuzdao i umesto toga joj salutirao.

Čak i da jeste bila svedok nečeg takvog, to ne mora ništa da znači. Mladi kavaljeri su drski, naročito kada su van vidokruga svojih očeva. A svi znaju da ova trojica već imaju reputaciju.

Ali više ništa nije moglo da izbriše tu ledenu sumnju u njenom srcu.

5.

Na Rolandovo kucanje pojavio se Džonas i uveo dvojicu dečaka u šerifovu kancelariju. Dok ih je gledao bezizražajnim očima, na košulji mu je sijala zvezda šerifovog pomoćnika.

"Dečaci", reče. "Uđite, napolju je mokro." Uklonio se da ih propusti unutra.

Kratkoća njegove obogaljene noge bila je izraženija nego obično; Roland je pretpostavljao da ju je vlažno vreme povlačilo nagore.

Dečaci uđoše. U uglu je zujala peć na gas, bez sumnje napunjena na Citgovoj „sveći", i velika prostorija, koja je onog dana kada su je prvi put posetili bila prijatno sveža, sada je bila pretopla. U tri ćelije nalazilo se petoro pijanaca, dva muškarca i tri žene, od kojih je ona u sredini sedela raskrečenih nogu, bestidno otkrivajući crvene gaće. Roland se plašio da bi, ako bi dublje gurnula prst u nos, ovaj mogao da se zaglavi unutra. Klej Rejnolds stajao je naslonjen na oglasnu tablu, čačkajući zube slamkom iz metle. Pomoćnik Dejv sedeo je na radnom stolu, milujući bradu i piljeći kroz monokl u tablu postavljenu na stolu. Roland nije bio nimalo iznenađen kada je video da su on i Bert prekinuli igru Zamkova.

"Pazi bogati, Eldrede." reče Rejnolds. "Dvojica dečaka iz baronija! Znaju li vaše mame da ste napolju, momci?"

"Znaju", vedro uzvrati Katbert. "I vi dobro izgledate, sai Rejlnolds. Vlažno vreme vam je smirilo osip, zar ne?"

Ne gledajući u Berta i ne skidajući Ijubazni osmejak s lica, Roland munu druga laktom.

"Oprostite mom prijatelju, sai. Njegove šale redovno prekoračuju granicu dobrog ukusa; to je jednostavno jače od njega. Nema potrebe da režimo jedni na druge, složili smo se da je to sada iza nas, zar ne?"

"Ja', bio je to nesporazum", reče Džonas, dohrama do stola i nadvi se nad tablom sa figurama. Kada se naslonio kukom na ivicu stola, njegov osmeh se pretvori u bolnu girimasu. "Gori sam od starog psa", promrmlja. "Neko će morati da mi prekrati muke, jašta da hoće. U ilovači je hladno ali i bezbolno, a, momci?"

On vrati pogled na tablu i premesti čoveka s druge strane Brdašca. Bio je pred osvajanjem Zamka, i zato ranjiv... ali u ovom slučaju ne previše, zaključi Roland. Pomoćnik Dejv nije bio protivnik koga se valjalo naročito plašiti.

"Vidim da sada radite za baronijsku so", reče Roland, pokazujući glavom na zvezdu na Džonasovoj košulji.

"Na kraju se sve svodi na so", reče Džonas, prilično pomirljivo. "Čovek je slomio nogu. Ovde sam na ispomoći, i to je sve."

"A sai Rejnolds? I sai Dipapi? Jesu li i oni na ispomoći?"

"Ja', biće da jesu", odgovori Džonas. "Kako napreduju vaši poslovi među ribarima? Sporo, čujem."

"Konačno smo završili. Posao nije bio toliko spor koliko smo to bili mi. Ali nismo došli ovamo da se brukamo, niti ćemo dozvoliti da tako odemo odavde. Sporije je sigurnije, tako bar kažu."

"Da, kažu", složi se Džonas. "Ko god da su."

Negde u dubini zgrade začu se klokot vode. Sve kućne udobnosti u kancelariji hambrijskog šerifa, pomisli Roland. Klokot je pratio bat teških koraka niz stepenice, i na vratima se nedugo zatim pojavi Herk Ejveri.

Jednom rukom je zakopčavao kaiš, a drugom brisao znoj sa čela. Roland se divio njegovim veštinama.

"Uf!" glasno uzdahnu šerif. "Pasulj koji sam sinoć jeo izaš'o je prečicom, verujte mi na reč." Pogleda u Rolanda, pa u Katberta, i opet u Rolanda.

"Momci. Previše vlažno za brojanje mreža, je li?"

"Sai Dirborn nam je upravo rekao da su završili s brojanjem mreža", reče Džonas, i provuče prste kroz dugu sedu kosu. Iza njega, Klej Rejnolds sa neskrivenom mržnjom pogleda Rolanda i Katberta, ne trudeći se da promeni svoju ležernu pozu na oglasnoj tabli.

"Je l'? Pa to je lepo, baš lepo. šta je sledeće, mlađarijo? I postoji li neki način da vam pomognemo? Jer to najviše volimo da radimo, da pomažemo onima kojima je to potrebno. Jakako, bato."

"U stvari, mogli biste da nam pomognete", uzvrati Roland, vadeći spisak iz pojasa. "Prelazimo na Liticu, ali ne bismo želeli da bilo kome priredimo neprijatnost."

Široko se cereći, pomoćnik Dejv gurnu svog štitonošu u širokom luku oko Brdašca. Džonas se sledećeg trenutka nade nadomak Zamka, pošto je rasturio Dejvovo nebranjeno levo krilo. Sa Dejvovog lica nestade kez, zamenjen izrazom tupe prepasti.

"Kako si to uspeo?"

"Lako." Džonas se osmehnu i odstupi korak od stola da uključi i ostale u svoj podvig. "Moraš da zapamtiš, Dejve, da ja igram na pobedu. Jače je od mene; to mi je u prirodi." Zatim se okrenu prema Rolandu i široko se nakezi. "Kao što je škorpija rekla devojci na samrti: 'Kad si me uzela, dobro si znala da sam otrovna."

6.

Kada je Suzan podmirila stoku i izašla iz štale, iz navike je otišla u hladnu ostavu da popije sok. Pritom nije primetila tetku koja je stajala u uglu pored odžaka i gledala je. Kada joj se Kordelija obratila, Suzan se uplašeno trgnu.

Ne samo zato što ju je iznenadio njen glas već i zbog hladnoće u njemu.

"Poznaješ li ga?"

Krčag sa sokom joj iskliznu iz šake, i ona ga vešto uhvati drugom rukom za dno. Sok od pomorandže bio je previše dragocen da bi se prolivao, naročito u ovo doba godine. Suzan se okrenu i pogleda u svoju tetku. Kordelija je obesila svoj sombrero na kuku na dovratku, ali i dalje je na sebi imala serape i kaljače. Na gomili naslaganih drva pored nje ležao je njen kučilo, sa čije oštrice su još visili zeleni strukovi repe. Glas joj je bio leden, ali joj zato u očima gorela sumnja.

Suzanine misli i čula se momentalno razbistriše. Ako kažeš ne, crno ti se piše, razmišljala je. A ako upitaš na koga misli, još crnje. Moraš da kažeš...

"Poznajem, obojicu", uzvrati ona, improvizujući. "Upoznala sam ih na zabavi. I ti si. Tetka, baš si me uplašila."

"Zašto ti je mahnuo?"

"Otkud znam? Možda mu je tako došlo."

Kordelija krenu ka njoj, ali se okliznu o blato na donu, izgubi ravnotežu i zgrabi Suzan za ruke. Oči su joj sada sevale.

"Ne budi drska prema meni, devojko! Ne budi nadmena, bestidnice jedna, inače ću..."

Suzan se istrgnu, tako snažno da se Kordelija zatetura i verovatno bi se stropoštala na pod da nije bilo stola za koji se grčevito uhvatila. Iza nje, blatnjavi tragovi obeležavali su čist kuhinjski pod kao opomene.

"Nazoveš li me još jednom tako... udariću te!" povika Suzan. "Da znaš da hoću!"

Kordelijine usne se razvukoše u suv, svirep kez.

"Udarila bi svoju rođenu krv? Drznula bi se?"

"Što da ne? A ti mene kao ne biješ, tetka?"

Tetkin pogled se malo smlači, a onaj osmeh joj spade sa usana.

"Suzan! Daleko bilo! Nisam te šljepnula više od pet-šest puta otkako si prohodala, kada si se hvatala za sve što ti dođe pod ruku, pa čak i za lonac vrele vode na..."

"Ovih dana me uglavnom biješ po ustima", odbrusi Suzan. "Prešlo ti je u naviku, da me praviš budalom, ali s tim je sada gotovo. Neću više to da trpim. Ako sam dovoljno matora da legnem sa muškarcem u krevet za novac, onda sam i za to da mi se uljudno obraćaš."

Kordelija otvori usta da se brani, devojčin bes ju je plašio, baš kao i njene optužbe, a onda postade svesna kako je vešto skrenula tok razgovora sa dečaka. Sa dotičnog dečaka.

"Dakle, poznaješ ga samo sa zabave, je li, Suzan? Mislim na Dirborna."

Iako ti to dobro znaš.

"Viđala sam ga u gradu", odgovori Suzan, i mirno pogleda u tetkine oči, mada joj je to iziskivalo veliki napor. Nakon poluistina uvek slede laži, kao što nakon sumraka uvek sledi mrak. "Svu trojicu sam viđala u gradu.

Zadovoljna?"

Ne, Suzan shvati sa sve većim užasom da tetku to nije zadovoljilo.

"Kuneš li se, Suzan, očevim imenom, da se ne viđaš sa tim dečakom Dirbornom?"

Sve to jahanje kasno popodne, pomisli Suzan. Svi oni izgovori. Ona silna strepnja da nas neko ne vidi. Sve će to sada pasti u vodu zbog jednog nesmotrenog pozdrava u kišno jutro. Rizik je bio preveliki. Zar smo mislili da bi moglo da bude drugačije? Jesmo li bili naiimi?

Da... i ne. Istina je da su bili ludi. Da još jesu.

Suzan se seti kako je u nekoliko navrata gledala oca u oči kada bi je uhvatio u sitnoj laži. Taj pogled poluradoznalog razočarenja. Osećaj da ga je njena laž, bezopasna i detinje bezazlena, povredila kao ubod trna.

"Neću ni u šta da se zaklinjem", odlučno reče. "Nemaš pravo da to tražiš od mene."

"Zakuni se!" zakrešta Kordelija. Ona podignu ruke od stola i tiho vrisnu gubeći ravnotežu. "Zakuni se! Zakuni se! Ovo nije igra žmurke, šuge ili Džoni-skoči-mi-na-poni! Nisi više dete! Zakuni se! Zakuni se da si još netaknuta!"

"Neću", odgovori Suzan i okrenu se da ode. Srce joj je ludački udaralo, ali je to strašno saznanje vratilo u stvarnost. Roland bi znao šta je to: videla je to u revolveraševim očima. U kuhinjskom prozoru koji je gledao na Liticu videla je avetinjski odraz tetke Kord kako se pomalja iza nje. Jedna ruka joj je bila podignuta, šaka stisnuta u pesnicu. Ne okrećući se, Suzan podiže ruku gestom zaustavljanja. "Ne diži ruku na mene", procedi. "Da se nisi usudila, gaduro."

Videla je izraz u avetinjskim očima, iskolačenim od neverice i osujećenosti. Videla je kako se avetinjska pesnica spušta, ponovo se pretvorivši u šaku, i nemoćno pada niz telo aveti.

"Suzan", zacvile Kordelija uvređenim glasom. "Kako možeš tako da me nazivaš? Zašto si tako gruba prema meni, i na rečima i u držanju?"

Suzan bez reči izađe iz kuhinje, prede preko dvorišta i uđe u štalu. Mirisi koje je znala još od najranijeg detinjstva, miris konja, sena i drveta, ispuniše joj nozdrve, odagnavši strašno saznanje. Ponovo su je vratili u to davno doba, izgubljenu u senkama sopstvene pometenosti. Pajlon okrenu glavu da je pogleda, i tiho zarza. Suzan spusti glavu na njegovu grivu i zaplaka.

7.

"Tako!" reče šerif Ejveri kada su sai Dirborn i sai Hit izašli. "Baš k'o što si rek'o, pravi su sporaći; oprezni su, to je sve." Podiže uredno ispisani spisak, na trenutak ga proučavajući, a zatim se veselo zakikota. "Vidi ovo! Divota jednal Sad možemo sve da ispremeštamo nekoliko dana unapred."

"Kakve su to budale", reče Rejnolds... iako je čeznuo za još jednom prilikom da im se osveti. Ukoliko Dirborn misli da je zaboravio ono što se dogodilo u ,Putnikovom predahu', onda je veća budala nego što je mislio.

Onda je idiot.

Pomoćnik Dejv ne reče ništa. Neutešno je zurio kroz monokl u tablu Zamkova, gde je njegova bela vojska bila potučena do nogu u samo šest brzih poteza. Džonasova vojska je poput bujice preplavila prostor oko Crvenog brdašca, i sve Dejvove nade beznadežno su potonule.

"Dolazim u iskušenje da se toplo obučem i ovo odnesem u 'Obalu", reče Ejveri. Još se naslađivao spiskom uredno nabrojanih farmi i rančeva sa naznačenim datumima posete. Protezali su se do Kraja godine, i posle.

Bogovil

"Što to ne uradiš?" upita ga Džonas, i ustade. Bol mu sevnu kroz obogaljenu nogu poput munje.

"Još jednu partiju, sai Džonase?" upita Dejv, počevši da slaže figure.

"Radije bih igrao sa psom koji žvaće đavolju travu", uzvrati Džonas, zadovoljan zbog rumenila koje je oblilo Dejvov vrat i prostodušno seljačko lice. Potom odhrama do vrata, otvori ih i izađe na verandu. Rominjanje je preraslo u laku, upornu kišu. Na pustoj ulici Hil kaldrma se presijavala od vlage.

Rejnolds izađe za njim.

"Eldrede..."

"Odlazi", reče Džonas, ne okrećući se.

Klej je na trenutak oklevao, a onda se vrati u kući i zatvori vrata.

Koji je tebi đavo? upita se Džonas.

Trebalo je da bude zadovoljan spiskom koji su donela dva paščeta, zadovoljan kao što je bio Ejveri, i kao što će biti Rimer kada bude saznao za njihovu jutrošnju posetu. Uostalom, zar nije on sam rekao Rimeru da će dečaci za tri dana završiti sa obalom i preseliti se na Liticu da odbrojavaju svoje dane? Jeste. Zašto je onda tako uznemiren? Zašto je tako jebeno nervozan? Zato što još nije bilo vesti od Farsonovog čoveka, Latiga? Zato što se Rejnolds jednog dana vratio praznih ruku sa Viseće stene, a sledećeg i Dipapi? Naravno da ne. Latigo će doći, i to zajedno sa čitavom četom ljudi, ali je za to još bilo rano, i Džonas je to dobro znao. Do Žetve je ostalo još punih mesec dana.

Onda je u pitanju samo loše vreme koje ti muči nogu, povredujući staru ranu i čineći te svadljivim?

Ne. Bol je bio jak, ali je umeo da bude i gori. Problem je bio u njegovoj glavi. Džonas se nasloni na stub pod nadstrešnicom, osluškujući dobovanje kiše po kamenim pločama, razmišljajući o tome kako u igri Zamkova vešt igrač ponekad proviri iza svog Brdašca, samo na tren, a potom opet čučne.

Osećaj je bio upravo takav, i toliko jak da je slutio kako je pogrešan.

Suluda ideja, ali nekako i ne sasvim suluda.

"Je l' se ti to igraš Zamkova sa mnom, balavče?" promrmlja Džonas. "Ako je tako, onda ćeš uskoro poželeti da si ostao kod kuće, sa svojom mamom.

Vala hoćeš."

8.

Roland i Katbert su jahali Liticom nazad u ,Bar K', danas ionako neće biti brojanja. U početku, uprkos kiši i sivom nebu, činilo se da se Katbertov smisao za humor skoro sasvim povratio.

"Vide li ih?" upita on kroz smeh. "Vide li ih, Rolande... hoću reći Vile?

Progutali su, zar ne? Nego šta su, i to kao da je od čistog meda!"

"Da."

"Šta ćemo sada? Koji nam je sledeći potez?"

Roland ga na trenutak tupo pogleda, kao da se upravo prenuo iz dremeža.

"Sledeći potez je njihov. Na nama je da brojimo. I čekamo."

Katbertovo dobro raspoloženje se rasprši, i on ponovo suzbi navalu protivoptužbi koje su se, sve do jedne, vrtele oko jedne pomisli: da Roland zapostavlja dužnost ne bi li nastavio da uživa u neospornim dražima dotične mlade dame i, još važnije, da je Roland izgubio pamet upravo sada kada je Srednjem Svetu bila najpotrebnija.

Ali koju je to dužnost Roland izbegavao? I na osnovu čega je bio toliko siguran da Roland greši? Logike? Intuicije? Ili možda samo proklete ljubomore? Katbert uhvati sebe kako razmišlja o tome da je Džonas bez mnogo napora nadmudrio vojsku pomoćnika Dejva kada je ovaj napravio ishitren potez. Ali život nije igra Zamkova... ili jeste? Nije znao. Ipak, bio je ubeđen da je bar jedno ispravno naslutio: Roland je srljao u propast... a s njim i svi ostali.

Probudi se, preklinjao je Katbert u sebi. Molim te, Rolande, probudi se pre nego što bude kasno.

Poglavlje 3.
Igra Zamkova

1.

Usledila je jedna od onih nedelja kada se ljudi posle ručka uvlače u krevet da dugo dremaju, nakon čega se bude tupi i ošamućeni. Ne samo zbog neprestane kiše, poslednja faza branja jabuka postala je opasnija (dogodilo se nekoliko preloma noge, a u voćnjaku ,Sedam milja' jedna mlada žena pala je sa vrha merdevina i slomila kičmu), a kopanje krompira otežano; oslobađanje kola zaglibljenih u lepljivu kaljugu trajalo je gotovo koliko i samo vadenje krtole. U Zelenom srcu, svi ukrasi za Žetveni vašar bili su toliko mokri da su morale da ih skinu i osuše. Dobrovoljni dekorateri su s nestrpljenjem i nervozom čekali prestanak kiše kako bi nastavili sa poslom.

Loše vreme je uticalo i na mladiće koji su došli da popišu baronijski inventar, iako su bez problema mogli da počnu sa obilaskom štala i brojanjem stoke. Ali zato su vreme neprilike išle u prilog mladiću i devojci koji su otkrili radosti fizičke Ijubavi, moglo bi se reći, iako su se Roland i Suzan u tom sivom periodu videli samo dvaput. Opasnosti koje su im pretile zbog onog što su radili bile su skoro opipljive.

Prvi put je to bilo u napuštenoj kućici za čamce na Obalskom drumu. Drugi put su se našli u potpuno zabačenoj trošnoj zgradi istočno od Citga, divlje su vodili ljubav na jednom od Rolandovih ćebadi sa sedla, na podu prostorije koja je po svoj prilici nekada služila kao kafeterija naftne rafinerije. Svršavajući, Suzan je nebrojeno puta uzviknula njegovo ime.

Uplašeni golubovi ispunili su stare, senovite sobe i urušene hodnike tihim žamorom.

2.

I baš kada se činilo da sitna, dosadna kiša i žalobni bruj procepa, koji je sve žitelje Hambrija dovodio do ludila, nikada neće prestati, sa okeana je dunuo jak, skoro olujni vetar i rasterao oblake. Varoš se jednog jutra probudila pod nebom vedrim i svetlim kao plavi čelik i suncem koje je ujutru zaliv okupao zlatom, a kasno popodne belom vatrom. Osećaj bezvoljnosti je iščezao. Na poljima krompira kola su se kotrljala s novim žarom. U Zelenom srcu vojska žena počela je cvećem da ukrašava podijum na kojem će Džimi Meken i Suzan Delgado biti proglašeni ovogodišnjim Žetvenim momkom i devojkom.

Na delu Litice najbliže gradonačelnikovoj kući, Roland, Katbert i Alan jahali su sa obnovljenim poletom, brojeći konje sa baronijskim žigom na slabinama. Vedro nebo i oštar povetarac ulivali su im energiju i dobro raspoloženje i u narednih nekoliko dana, tri, možda četiri, dok su galopirali u zajedničkom naletu smeha, ushićenja i radosti, obnovivši duh starog drugarstva.

Jednog takvog vedrog i oštrog dana, Eldred Džonas izašao je iz šerifove kancelarije i odšetao ulicom Hil do ,Zelenog srca'. Tog jutra bio je sam, Dipapi i Rejnolds odjahali su na Viseću stenu u izviđanje dolaska Latigovih jahača koje su sada očekivali svaki dan, i imao je jednostavan plan: da popije kriglu piva u paviljonu i posmatra kako teku pripreme za predstojeći praznik; pripremanje ognjišta za pečenje, istovar drva za lomaču, prepirke oko toga kako i gde treba postaviti katapulte za vatromet, i mlade varošanke koje će cvećem kititi pozornicu za ovogodišnji Žetveni par kojem će se diviti cela varoš. Možda bi mogao, pomisli Džonas, da odvoji jednu naočitu cvećarku i odvede je na sat-dva rekreacije. Salonske kurve prepustio je Roju i Kleju, ali sveže, jedre cvećarke od sedamnaest i slično bile su nešto sasvim drugo.

Žiganje u kuku uminulo je sa kišom; bolno, ukočeno hramanje koje ga je mučilo proteklih nedelju dana postalo je mnogo podnošljivije. Možda će krigla ili dve na svežem vazduhu biti dovoljna, ali ga želja za ženskim telom nije napuštala, mladim telom s čistom kožom i čvrstim grudima.

Svežeg, slatkog daha. Svežih, slatkih usana...

"Gospodine Džonas? Eldrede?"

On se okrenu, spremno se osmehnuvši zvonkom ženskom glasu. Pred njim nije stajala rosna i cvetna devojka krupnih očiju i vlažnih, punih usana, već mršava žena u zrelim godinama, ravnih grudi, ravne zadnjice, tankih bledih usana, kose suviše zategnute uz lobanju i vezane u strogu punđu. Jedino su krupne oči odgovarale njegovoj ženi iz mašte. Izgleda da sam osvojio svoju premiju, sarkastično zaključi Džonas.

"Kordelija!" uzviknu on, ustajući i uzimajući njene ruke u svoje. "Prelepi ste jutros!"

Kordelijine obraze obli tanak sloj crvenila, i kratko se nasmeja. Za trenutak je izgledala kao da ima pedeset pet, a ne šezdeset. Nema šezdeset, ispravi se Džonas. Bore oko njenih usana i tamni kolutovi oko očiju... nastali su poslednjih dana.

"Vrlo ste ljubazni", uzvrati ona, "ali znam da nije tako. Noćima ne spavam, a kada žena mojih godina ne spava, ubrzano stari."

"Žao mi je što imate problema sa snom", reče on. "Ali sada kada se vreme prolepšalo, možda ćete..."

"Nije to zbog vremena. Mogu li da porazgovaram s vama, Eldrede? Mnogo sam razmišljala, i došla do zaključka da ste vi jedini kome smem da se obratim za savet."

Njegov osmeh se raširi. Uze njenu ruku u svoju i poklopi je drugom.

Obrazi su joj goreli. Sada kada joj se sva krv slila u glavu, mogla bi da priča satima. Džonas je pretpostavljao da će svaka njena reč biti veoma zanimljiva.

3.

Kod žena određenih godina i naravi čaj je oduvek bio delotvorniji od vina, bar kada je reč o razvezivanju jezika. Džonas je bez mnogo premišljanja odustao od piva (i možda cvećarke). Posadio je sai Delgado za sto u osunčanom uglu ,Zelenog srca' (nedaleko od crvenog kamena koji su Roland i Suzan tako dobro znali), i naručio veliki čajnik i kolačiće.

Čekajući da ih usluže, posmatrao je kako napreduju pripreme za Žetveni vašar. Suncem okupani park odjekivao je od zvukova čekića, razgovora, dovikivanja i smeha.

"Svi vašarski dani su ovako uzbudljivi, ali nas žetveni vraća u dane kada smo bili deca, ne čini li vam se?" upita Kordelija.

"Ja', tako je", odgovori Džonas, koji se nije osećao kao dete ni kada je to bio.

"Najviše od svega volim lomaču", nastavi ona, gledajući u brda cepanica i dasaka naslaganih na drugom kraju parka, ukoso od bine. Podsećale su na veliki drveni indijanski šator. "Volim kada svi donesu svoja strašila i bace ih u vatru. Prizor izgleda pomalo varvarski, ali me od njega uvek podiđe neka prijatna jeza."

"Ja", složi se Džonas, pitajući se da li bi je podišla prijatna jeza kada bi znala da će tri strašila u predstojećoj Žetvenoj noći smrdeti kao zagorela svinjetina i vrištati kao drekavci dok budu gorela. Ako bude bilo sreće, najduže će vrištati onaj sa svetloplavim očima.

Ubrzo stigoše čaj i kolači, i Džonas se potrudi da samo letimično pogleda u bujne grudi devojke kada se sagnula da ih usluži. Netremice je posmatrao sai Delgado, njene sitne i nervozne pokrete i izbezumljen pogled očajnice.

Kada se devojka udaljila, on napuni šolje čajem, spusti čajnik na tronožac i pokri njenu ruku svojom. "A sad, Kordelija", reče najtoplijim glasom.

"Vidim da vas nešto muči. Izbacite to iz sebe. Poverite se svom prijatelju Eldredu."

Usne joj se stisnuše tako jako da skoro nestadoše, ali čak ni to nije uspelo da suzbije njihovo podrhtavanje. Oči joj se napuniše suzama; preplaviše ih; potekoše. Džonas izvadi svoju maramicu i obrisa joj suze, nagnuvši se preko stola.

"Pričajte", nežno joj reče.

"Hoću. Moram nekom da kažem ili ću poludeti. Ali pre toga morate nešto da mi obećate, Eldrede."

"Naravno, draga moja." Video je kako se na ovo zarumenela više nego ikad, i blago joj stisnuo ruku. Bilo šta."

"Ne smete da kažete Hartu. Ni onom odurnom pauku od kancelara, ali gradonačelniku nikako. Ukoliko se moje sumnje pokažu opravdane i on to sazna, prognaće je na zapad!" Poslednje reči je skoro procvilela, kao da po prvi put shvata ozbiljnost situacije. "Prognaće nas obe na zapad!"

Na trenutak Džonas pomisli da će odustati... ili možda neće, ali ona tada, tihim, promuklim glasom koji je zvučao ka cepanje platna, izusti jednu jedinu reč:

"Dirborn."

Džonas oseti kako mu se ubrzava puls na pomen imena koje mu se toliko vrzmalo po glavi, ali ne prestade da se smeška, privolevši sebe da još jednom stisne njene tanke prste, na šta se Kordelija trgnu.

"Molim za oproštenje", reče on. "Ali malo ste me uplašili. Dirborn... učtiv mladić, reklo bi se, ali se pitam da li mu se zaista može verovati."

"Plašim se da je bio sa mojom Suzan." Došao je red na nju da mu stisne ruku, ali Džonasu to nije smetalo. U stvari, jedva da je išta osećao.

Nastavio je da se smeška, nadajući se da se ne vidi koliko je zaprepašćen.

"Plašim se da je bio s njom... kao muškarac sa ženom. Oh, to je tako strašno!"

Kordelija gorko zaplaka, bacajući povremeno kratke poglede oko sebe kao da želi da se uveri da je niko ne gleda. Džonas je video kako kojoti i divlji psi nadvijeni nad krvavom lovinom gledaju oko sebe na isti način. Pustio ju je da izbaci iz sebe što više gorčine, želeo ju je mirnu; ovako rastrojena nije mu bila od pomoći, i kada je video da su suze prestale, podigao je šolju sa čajem.

"Popijte ovo."

"Ja'. Hvala vam." Čaj je bio toliko vruć da se pušio, ali ga je ona halapljivo iskapila. Matoro grlo mora da joj je puno šlajma, pomisli Džonas. Kordelija spusti šoljicu, i dok ju je on dopunjavao, ona izvadi čipkasti panjuelo i obrisa suze koje su na njenom licu delovale skoro poročno.

Taj dečko mi se nimalo ne sviđa", procedi ona. "Ne sviđa mi se, i ne verujem mu. Ne verujem nijednom od njih trojice, sa njihovim otmenim naklonima iz Unutrašnjeg Sveta, drskim očima i čudnim govorom, ali naročito njemu. Ali ako se nešto događa između njih dvoje (a bojim se da je tako), problem je u njoj, zar ne? Uostalom, žena je ta koja mora da se odupre životinjskim nagonima."

Džonas se nagnu preko stola, gledajući je sa naklonošću.

"Ispričajte mi sve, Kordelija."

I ona učini tako.

4.

Ria je obožavala sve u vezi sa staklenom kuglom, ali ono što je posebno volela bilo je to što joj je nesebično prikazivala ljude u njihovom najlošijem izdanju. Nikada u njenoj ružičastoj dubini nije videla da jedno dete teši drugo koje je palo u igri, niti da umorni muž spušta glavu u krilo svoje žene, niti da starci spokojno pijuckaju čaj na kraju dana; činilo se da takve stvari nisu zanimale kuglu, baš kao ni nju.

Umesto toga videla je scene rodoskrnavljenja, majke kako tuku decu, muževe kako tuku žene. Videla je bandu dečaka u zapadnom delu varoši (Riju je naročito zabavljalo to što su hvalisavi osmogodišnjaci sebe nazivali Lovcima mrtvačkog kovčega) kako vabe pse lutalice koskom, a zatim im iz čiste obesti odsecaju repove. Videla je nekoliko pljački i najmanje jedno ubistvo: lutalicu koji je izbo vilama svog kompanjona nakon bezazlene svađe. Dogodilo se to prve noći kišnog perioda. Telo se raspadalo u jarku iza Velikog zapadnog druma, pokriveno tankim slojem slame i trave.

Možda će ga otkriti jesenje oluje koje će sledeće godine tuda protutnjati, a možda i neće.

Nije joj promaklo ni to kako Kordelija Delgado i onaj surovi ubica, Džonas, sede za stolom u Zelenom srcu i razgovaraju... naravno, nije mogla da zna o čemu, zar ne? Ali zato je mogla da vidi sjaj u očima usedelice.

Bila je luda za njim, sva crvena u licu, sva uspaljena i očarana tim podmuklim ubicom i propalim revolverašem. Smešno, dabome, pomisli Ria, i odluči da pripazi na njih dvoje. Biće vrlo zabavno pratiti ih s vremena na vreme.

Nakon prizora Kordelije i Džonasa staklo se ponovo zamračilo, i Ria ga je spustila u kutiju sa okom i bravom. Lik Kordelije u staklu podsetio je vešticu da ima nesvršena posla sa njenom bestidnom bratanicom. Činjenica da Ria taj posao još nije obavila bila je ironična ali razumljiva, čim je mladoj sai smislila novu zvrčku, Rijine misli i osećanja opet su bile pod kontrolom i slika u staklu je oživela. Opčinjena onim što u njoj vidi, veštica je smetnula s uma Suzan Delgado. Sada se, naravno, setila svog prvobitnog plana. Pustiće mačku medu golubove. A kada je reč o mačkama...

"Smrdo! Mac-mac, Smrdo, 'de si?"

Mačor istrča iza gomile drva, svetleči očima u prljavoj i mračnoj kolibi (svaki put kada bi se vreme prolepšalo, Ria je zatvarala kapke), mašući račvastim repom. Skoči joj u krilo.

"Imam jedan poslić za tebe", reče ona, saginjući se da poliže svog ljubimca.

Usta i ždrelo joj se ispuniše slasnim ukusom Smrdinog krzna.

Mačor zaprede, izvijajući leđa pod njenim jezikom. Za šestonogu mačku mutanta, život nije mogao biti lepši.

5.

Džonas se brzo rešio Kordelije, mada ne onoliko brzo koliko je želeo, budući da je morao da se ulaguje mršavoj ragi. Možda mu još zatreba. Na kraju je spustio škrt poljubac u ugao njenih usana (što je izazvalo još jače rumenilo, takvo da se pobojao da će joj eksplodirati glava) i rekao joj da će proveriti stvar zbog koje je toliko brinula.

"Al' diskretno!" naglasila je usplahireno.

Da, pomislio je, vraćajući se kući, biće veoma diskretan; diskrecija je njegovo srednje ime. Znao je da se Kordelija neće, ne može, smiriti dok ne bude sigurna, ali je pretpostavljao da će se na kraju ispostaviti da je sve samo umislila. Tinejdžeri vole da dramatizuju stvari, zar ne? Ako je devojka uočila da se njena tetka nečeg boji, možda je namerno nahranila njen strah umesto da ga ublaži.

Kordelija je zastala kod bele tarabe koja je delila njeno dvorište od druma, sa izrazom uzvišenog olakšanja na licu. Džonasa je podsećala na mulu posle timarenja grubom četkom.

"Tako nešto mi nije palo na pamet... ali moguće je, zar ne?"

"I vrlo verovatno", potvrdio je Džonas, "ali ću ipak pažljivo da ispitam stvar. što je sigurno, sigurno je." Još jednom ju je poljubio u ugao usana.

"Ali ni reči momcima u 'Obali'. Ni slovca."

"Blagodarim, Eldrede! Oh, blagodarim!" I pre nego što je odjurila, čvrsto ga je zagrlila, priljubivši svoje kamenčiće od grudi uz njegovu košulju.

"Možda ću večeras ipak čvrsto spavati!"

Ona možda i hoće, ali Džonas se pribojavao da on neće.

Koračao je spuštene glave i ruku ukrštenih na leđima prema Hukijevoj štali, gde je držao svog konja. Grupica razularenih dečaka projuri pored njega; dvojica su mahala odsečenim psećim repovima sa cijih se krajeva još cedila sveža krv.

"Lovci mrtvačkog kovčega! Mi smo Lovci mrtvačkog kovčega k'o ti!" drsko mu dobaci jedan od njih.

Džonas potegnu pištolj i uperi ga u njih, učinio je to u treptaju °ka, i preneraženi dečaci ga na trenutak videše u njegovom pravom svetlu: užarenog pogleda i iskeženih zuba, Džonas je izgledao kao sedi vuk u ljudskoj odeći.

"Marš, žgadijo!" režao je. "Bežite dok vas nisam izuo iz cipela i vašim očevima dao razlog za slavlje!"

Časak ili dva dečaci su stajali skamenjeni, a zatim jurnuše niz ulicu, urlajući. Jedan od njih usput ispusti svoj trofej; pseći rep ostade da leži na drvenom trotoaru kao jeziva lepeza. Ugledavši ga, Džonas iskrivi lice i vrati pištolj u futrolu. Sledećeg trenutka nastavi da korača ulicom s rukama na leđima, podsećajući na nekog ko meditira po volji bogova. šta mu bi da maločas poteže gvožđe na gomilu nestašnih klinaca? razmišljao je.

Uznemirenost, pomisli. Briga.

Brinuo je, to stoji. Strepnja one sarage od usedelice prilično ga je uznemirila. Ne zbog Torina, što se Džonasa ticalo, Dirborn je mogao da jebe devojku nasred gradskog trga u podne na Dan Žetve, već zato što bi to značilo da Dirborn može da ga nasamari u svakom pogledu.

Jednom nam se većprovukao iza leda, i zakleo si se da nećeš dozvoliti da se to ponovi. Ali ako je zaista švrljao s tom devojkom, onda je to učinio ponovo, zar ne?

Ja', kako bi to ovde rekli. Ako je dečak bio toliko drzak da se upusti u vezu sa devojkom obećanom gradonačelniku i toliko lukav da mu to prođe, na koji se to način poklapalo sa Džonasovom slikom trojice šmrkavaca iz Unutrašnjeg Sveta koji jedva znaju gde im je dupe, a gde glava?

Jednom smo ih potcenili, i nasamarili su nas kao majmune, rekao je Klej.

Neću da se to ponovi.

Da li se već ponovilo? Koliko su Dirborn i njegovi drugovi zaista znali?

Koliko toga su otkrili, i ko im je rekao? Ako je Dirborn bio u stanju da se spokojno ljubaka sa gradonačelnikovom izabranicom... da nešto tako krupno sakrije od Eldreda Džonasa... i od svih ostalih...

"Dobar dan, sai Džonase", pozdravi ga Brajan Huki. široko se kezio, ponizno gužvajući svoj sombrero u rukama, i ulagivao se Džonasu. "Jeste li za svež graf, sai? Upravo sam dovezao nove zalihe, i..."

"Hoću samo svog konja", osorno reče Džonas. "Prestani da gačeš i dovedi ga."

"Dabome da hoću, biće mi zadovoljstvo, blagodarim." Huki pohita da ga usluži, bacivši jedan nervozan, naceren pogled preko ramena da se uveri u to da neće biti upucan s leđa.

Deset minuta kasnije, Džonas je jahao Velikim drumom na zapad. Osećao je smešnu ali neodoljivu želju da potera konja u galop i sve svoje probleme ostavi za sobom: onog umišljenog starog jarca Torina, Rolanda i Suzan, nesumnjivo opijene čarima prve ljubavi, Roja i Kleja, hitrih ruku i sporog mozga, Rimera i njegove ambicije, Kordeliju Delgado, sa njenim sablasnim vizijama dvoje zaljubljenih tinejdžera u napuštenim šupama, gde joj on recituje poeziju a ona plete venčiće od cveća.

I ranije je umeo da odjaše daleko od problema, kada bi mu intuicija došapnula da je vreme za to, i to u više prilika. Ali ovoga puta neće odjahati. Zakleo se da će se osvetiti balavcima, i mada je mnogo puta prekršio obećanja data drugima, nikada nije prekršio ona data sebi.

Valjalo je misliti na Džona Farsona. Nikada nije lično razgovarao sa Dobrim Čovekom (nikada nije ni želeo; Farson je imao reputaciju suludog ćudljivca), ali je zato poslovao sa Džordžom Latigom, koji će verovatno predvoditi Farsonove ljude koje je očekivao svaki dan. Latigo je bio taj koji je unajmio Lovce mrtvačkog kovčega, plativši im unapred pozamašnu svotu novca (koju je Džonas podelio sa Rejnoldsom i Dipapiem) i obećavši im još veću ako glavnina savezničke bude zbrisana s lica zemlje u blizini Ćelavih Planina.

Latigo je bio krupna zverka, svakako, ali ni približno kao čovek koji se kotrljao iza njega. Uostalom, nijednu značajnu nagradu nisu ostvarili bez rizika. Ako isporuče konje, volove, kola svežeg povrća, alat, naftu i staklo, pre svega Čarobnjakovo staklo, sve će biti u redu. Ako ne uspeju u tome, Farson i njegovi pomoćnici će im najverovatnije otfikariti glave u jednoj od svojih noćnih polo utakmica. Bilo je to vrlo moguće, i Džonas je to dobro znao. Jednog dana će bez sumnje biti tako. Ali kada mu glava bude poletela s ramena, to svakako neće biti zbog drskog Dirborna i njegovih balavih prijatelja, bez obzira na to čije su loze potomci.

Ali ako se zaista upustio u vezu sa Torinovom jesenjom poslasticom... i ako je umeo da sakrije tako grdnu tajnu, šta je još sve mogao da zataji? Balavac se igra Zamkova s tobom.

Ako je tako, neće ih se vala majci naigrati. Čim mladi gospodin Dirborn promoli nos iza svog Brdašca, Džonas će biti tamo da mu ga prosvira.

U meduvremenu se postavljalo pitanje šta preduzeti. Da ode na ,Bar K' i podrobnije osmotri smeštaj dečaka iz baronija? Mogao bi; verovatno sva trojica broje baronijske konje na Litici. Ali ako mu bude letela glava, to neće biti zbog konja, zar ne? Naravno da ne. Kada je u pitanju Dobri Čovek, konji su bili samo sporedna atrakcija.

Džonas odjaha na Citgo.

Najpre je obišao rezervoare. Bili su netaknuti, kao što je i očekivao -uredno poredani na svojim novim točkovima, spremni da se otkotrljaju kada za to dođe vreme, skriveni pod novonabacanom kamuflažom. Iglice na vrhovima borovih grana počele su malo da žute, ali su ih nedavne kiše održale zadivljujuće svežim. Koliko je Džonas mogao da vidi, ništa nije bilo pomereno.

Nakon toga se popeo na brdo, duž naftne cevi, sve češće zastajkujući da se odmori; kada je stigao do istrulele kapije između padine i naftnih polja, noga ga je već opasno žigala. Ispitivački je osmotrio kapiju, mršteći se na mrlje koje je uočio na gornjoj preprečnici. Možda to nije bilo ništa značajno, ali je Džonas imao utisak da se neko tuda verao, preskočivši kapiju kako bi izbegao rizik da je izvali iz šarki ako pokuša da je otvori.

Narednih pola sata proveo je obilazeći crpke, obraćajući posebnu pažnju na one koje su još pumpale, ne bi li pronašao neki trag. Pronašao je obilje tragova, ali nije bilo moguće (naročito posle nedelju dana kiše) zaključiti nešto određenije iz njih. Bilo je sasvim moguće da su tu bili dečaci iz Unutrašnjeg Sveta, ali je isto tako mogla biti i ona slinava balavurdija iz varoši. Po onome što je pronašao, možda je i sam Artur Eld u društvu svojih vitezova prošetao naftnim poljima. Nedoumica je uvek (osim možda igre Zamkova) budila lošu stranu Džonasove naravi.

Zaputio se nazad istim putem kojim je došao, s namerom da se spusti do svog konja i vrati se u grad. Noga ga je krvnički bolela, i hteo je da što pre popije nešto žestoko i smiri bol. Baraka na ,Bar K' može da sačeka i neki drugi dan.

Otprilike na polovini puta, pogled mu iznenada pade na trag od mamuza na travnatom puteljku koji se od Citga odvajao prema Velikom drumu.

Džonas uzdahnu. Na stazi verovatno nije bilo ničeg bitnog, ali sada kada je već otišao toliko daleko, mogao bi da obavi posao do kraja.

Dođavola s poslom, hoću prokleto piće.

Ali Roland nije bio jedini koji je posao stavljao iznad sopstvenih želja.

Džonas zastenja, trljajući bolnu nogu, i pođe travnatom stazom. Nekoliko trenutaka kasnije ugleda nešto. Činilo se da mu trud ipak nije bio uzaludan.

Stvar koju je video ležala je u travi na desetak koraka od mesta gde se stari puteljak spajao sa Velikim drumom. Najpre je spazio samo glatko belo obličje u travi, i pomislio da je oblutak. Tada ugleda crne šupljine koje su mogle biti samo očne duplje. Nije kamen, dakle, već lobanja.

Stenjući, Džonas kleknu da uzme stvarčicu iz trave, dok su pumpe iza njega sablasno cvilele i treskale. Ptičja lobanja. Već ju je negde video. Ma šta, videla ju je cela varoš. Pripadala je onom razmetljivcu, Arturu Hitu... koji je, kao i svi razmetljivci, voleo da se šepuri.

"Zvao te je stražarom", promrmlja Džonas. "Nekad bi te nataknuo na sedlo, a u drugim prilikama te je nosio oko vrata kao privezak, zar ne?" Dabome.

Balavac ju je nosio one noći u 'Putnikovom predahu', kada su...'

Džonas je obrtao lobanju u rukama. Unutra nešto zašuška, kao poslednja, zaostala misao. Džonas okrenu lobanju i istrese na dlan komadić zlatnog lanca. Na njemu ju je dečak nosio oko vrata. Lanac se u jednom trenutku verovatno pokidao i lobanja je pala u jarak, a sai Hit nije našao za shodno da je potraži. Nije mu palo na pamet da bi neko mogao da natrapa na nju.

Dečaci su bili nesmotreni. Biće pravo čudo ako dožive da postanu zreli ljudi.

Džonasovo lice ostade mirno dok je klečao i ispitivao ptičju lobanju, ali je u sebi besneo više nego ikada pre. Dakle, dolazili su ovde, bila je to još jedna stvar kojoj se do juče rugao. Pretpostavljao je da su videli rezervoare, sa ili bez kamuflaže, i da nekim slučajem nije pronašao lobanju nikada to sa sigurnošću ne bi saznao, na ovaj ili onaj način.

"Kad završim s njima, očne duplje će im biti prazne kao tvoje, gospodine Vrano. Lično ću im iskopati oči."

7.

Koral Torin išla je ulicom Haj prema ,Putnikovom predahu', sigurna da će joj prsnuti glava, a srce prestati da kuca. Bila je budna tek jedan sat, ali joj je mamurluk toliko teško padao da je imala utisak kako joj se ceo život obrušio na glavu, preteći da je zdrobi. U poslednje vreme je previše pila i bila je svesna toga, sada je pila skoro svake večeri, ali je dobro pazila da pred drugima ne iskapi više od čaše ili dve (uvek razblažene). Do sada je verovala da niko ne zna za njen porok, i nadala se, dok god niko ne sumnja, da će moći da nastavi. Kako bi inače podnela svog idiotskog brata, ovu idiotsku čaršiju i, naravno, saznanje da su svi rančeri u Jahačkom udruženju i bar polovina zemljoposednika u njemu bili izdajnici?

"Jebeš Savez", prošaputa. "Bolje vrabac u ruci nego golub na grani."

No da li je zaista imala vrapca u ruci? Da li ga je iko imao? Hoće li Farson ispuniti svoja obećanja, obećanja koja je dao čoveku po imenu Latigo, a koja je ovaj preneo po svom nezamenljivom saradniku Kimbi Rimeru?

Koral je sumnjala u to; despoti su oduvek bili skloni tome da zaboravljaju svoja obećanja, a vrapci u njihovim rukama su im kljucali prste, srali na dlanove i na kraju bežali. Ali to sada više nije bilo važno; već je zamešala sebi kašu. Uostalom, narod će se uvek prazniti kroz piće, kocku i seks, bez obzira na to kome se bude klanjao i kome bude plaćao porez.

Kada bi se stari demon njene savesti ipak oglasio, nekoliko čašica joj je pomagalo da mu začepi gubicu.

Koral zastade pred Krejvenovim pogrebnim zavodom, osmotrivši nadstrešnicu kuće na kojoj su razdragani dečaci na merdevinama kačili šarene lampione. Te vesele lampe će zasijati u noći Žetvenog vašara, puneći svojim mekim, ukrštenim snopovima hambrijsku glavnu ulicu stotinama senki.

Koral se na trenutak priseti kako je kao devojčica začuđeno posmatrala te šarene papirne lampione, osluškujući žamor i praskanje vatrometa, slušajući plesnu muziku koja je dopirala iz ,Zelenog srca' dok ju je otac vodio za ruku... nju i njenog starijeg brata Harta s druge strane. U ovom sećanju Hart je ponosno nosio svoje prve dugačke pantalone.

Preplavi je nostalgija, isprva kao slatki, a potomgorki talas. Devojčica je izrasla u bolešljivu ženu koja je posedovala krčmu i bordel (da ne spominjemo veliki deo zemlje na Litici), ženu čiji je jedini seksualni partner bio poslednji kancelar njenog brata, ženu čiji je glavni životni cilj ovih dana bio da nasekira psa koji ju je ugrizao, što pre to bolje. Kako su se stvari ovako izopačile? Ova žena kroz čije oči je gledala bila je poslednja osoba u koju je očekivala da će izrasti devojčica kakva je nekada bila.

"Gde sam pogrešila?" upita ona sebe i nasmeja se. "O mili čoveče Isuse, gde je ovo zabludelo grešno čedo pogrešilo? Prosvetli me, aleluja." Zvučala je kao izgubljena sveštenica koja je pre godinu dana posetila njihov grad, Pitston, zvala se Silvija Pitston, ona se opet nasmeja, ovoga puta skoro prirodno, i bolje raspoložena skrenu prema ,Predahu'.

Simi je bio napolju, negujući ono što je preostalo od njegovih ljubičica. On joj mahnu i doviknu pozdrav. Koral mu uzvrati mahanjem i otpozdravi nerazgovetnim mrmljanjem. Dobar momak, Simi, i mada je bez mnogo muke mogla da pronađe nekog drugog, nekako joj je bilo drago što ga Dipapi one noći nije ubio.

Krčma je bila skoro prazna, ali savršeno osvetljena jer su sijale sve gasne lampe. Čista, takođe. Simi je ispraznio pljuvaonice, ali Koral je pretpostavljala da je punačka žena iza šanka završila ostatak posla. Teška šminka nije mogla da sakrije bolesno bledilo njenih obraza, prazninu u njenim očima i način na koji joj je visila koža vrata (od samog pogleda na guštersku kožu njenog vrata uvek joj se prevrtala utroba).

Bila je to Peti Kasačica koja je radila za šankom pod Rompovim staklastim pogledom. Činila je to kad god bi joj se ukazala prilika, sve dok se ne bi pojavio Stenli i oterao je. Peti ništa nije govorila Koral, znala je da je tako najbolje, ali je podjednako jasno pokazivala svoje namere. Dani njenog kurvanja bili su na izmaku. Očajnički je želela da radi za šankom. Koral je znala da je puno njih pretendovalo na to mesto, šankerka u ,šumskom drveću rečnog klanca', zatim, jedno vreme se interesovala još jedna iz Glenkova, više obale u Tavaresu, dok nije podlegla boginjama. Peti je odbijala da shvati da je Stenli Ruiz bio petnaest godina mlađi i daleko zdraviji od nje. Sipaće taj pića pod Rompom i kada Peti bude trulila (umesto da kasa) na groblju siromaha.

"Bar veče, sai Torin", reče Peti. I pre nego što je Koral stigla da otvori usta, kurva spusti čašicu na šank i napuni je viskijem. Koral je pogleda u neverici. Zar su svi znali?

"Neću to", prasnu ona. "Zaboga, zašto bih? Sunce još nije zašlo! Vraćaj to odmah u flašu, oca mu poljubim, a onda se tornjaj odavde. Koga ti uopšte misliš da uslužiš u pet popodne? Duhove?"

Petino lice se snuždi; debeli sloj šminke izgledao je kao da se topi. Ona izvadi levak ispod šanka, stavi ga na grlić od flaše i iskrenu čašu punu viskija iznad njega. Nešto se izli sa strane, uprkos levku; njene zdepaste ruke (sada bez prstenja, odavno ga je menjala za hranu u bakalnici preko puta) drhtale su.

"Žao mi je, sai. Tako mi je žao. Molim za oproštenje, samo sam..."

"Baš me briga šta si samo", odbrusi Koral, a zatim okrenu svoje zakrvavljene oči prema šebu koji je sedeo na svojoj klupi za klavirom i prelistavao stare note. Sada je otvorenih usta zurio u dve prilike kod šanka.

"Šta ti bleneš, buljooki?"

"Ništa, sai Torin..."

"Onda idi bulji negde drugde. Vodi ovu krmaču sa sobom. I protresi je malo, molim te. Prijaće njenoj koži. A možda će i tebi prijati."

"Ali..."

"Marš napolje! Jesi li gluv? Oboje marš odavde!"

Peti i Seb zbrisaše u kuhinju umesto u sobe na spratu, ali Koral je to bilo svejedno. što se nje tiče, mogli su da idu dođavola. Bilo gde, samo da joj ne izlaze na oči.

Ona ode iza šanka i baci pogled po krčmi. Za stolom u krajnjem uglu dvojica su igrala karte. Onaj teškaš Rejnolds ih je posmatrao i pijuckao pivo. Bio je tu još jedan gost na drugom kraju šanka, ali on je zurio nekud u prazno, izgubljen u svom svetu. Niko nije obraćao naročitu pažnju na sai Koral Torin, a šta i da jeste? Ako je Peti znala, onda su znali svi.

Ona umoči prst u baricu viskija na šanku, oliza ga, opet ga umoči, opet oliza. Potom zgrabi flašu i pre nego što je stigla da je nategne, pred njom se stvori siktavi, paukoliki monstrum sivozelenih očiju. Koral vrisnu i ustuknu, ispustivši flašu viskija na pod... ali ova, za veliko čudo, ne puče.

Za trenutak je mislila da će joj umesto toga prsnuti glava, bolno pulsiranje u mozgu pretilo je da joj razbije lobanju kao trulu ljusku od jajeta. Začu se škripa stolica, kartaroši ustadoše, Rejnolds isuka svoj pištolj.

"Ne", reče ona drhtavim glasom koji ni sama nije mogla da prepozna. Očne jabučice su joj pulsirale dok joj je srce ubrzano tuklo. Ovako ljudi mogu da umru od straha, konačno shvati ona. "Ne, gospodo, sve je u redu."

Šestonoga nakaza stajala je na šanku otvorenih usta, kezeći svoje igličaste zube, šišteći na nju.

Koral se sagnu (ispod nivoa pojasa njena glava mogla bi svakog časa da eksplodira i mozak se prospe po nogama), i podignu flašu, primetivši da je u njoj ostala još jedna četvrtina viskija, zatim potegnu direktno iz flaše, ne mareći da li će je neko videti i šta će pomisliti.

Kao da joj čita misli, Smrda opet zašišta. Danas je nosio crvenu ogrlicu, koja je na njemu izgledala više tužno nego veselo. Ispod nje bio je udenut beli papirić presavijen na četvoro.

"Hoćeš da ga upucam?" otegnu muški glas. "Drage volje, samo kaži.

Jednozrno i od njega će ostati samo kandže." Bio je to Džonas. Stajao je nasred krčme, ne izgledajući ništa bolje od mamurluka koji je osećala.

Koral nije sumnjala da je bio spreman da s reči pređe na dela.

"Nemoj. Stara kučka bi nas pretvorila u skakavce ili nešto slično kada bi ubio njenog ljubimca."

"Koja kučka?" upita Džonas, prilazeći šanku.

"Ria Dubativo. Ria od Gugutki, kako sama sebe zove."

"A! Nije kučka nego veštica."

"Oboje."

Džonas pomazi mačora po leđima. Ovaj mu dopusti, izvijajući se pod njegovom rukom, tražeći još, ali i ovo je bilo previše. Krzno mu je bilo neprijatno vlažnjikavo.

"Šta kažeš da to podelimo?" upita on, pokazujući glavom na flašu. "Rano je, ali noga me boli k'o davo."

"Tebe noga, mene glava, rano ili kasno. Kuća časti."

Džonas izvi svoje bele obrve.

"Računaj na to kao na blagoslov i cugni, naivčino."

Koral posegnu za Smrdom. Ovaj ponovo zašišta, ali joj dozvoli da izvuče poruku ispod ogrlice. Ona je otvori i pročita četiri reči ispisane nanjoj: presušilo, pošalji dečaka

"Smem li da vidim?" upita Džonas. Kada prvi gutljaj ugreje stomak, svet izgleda mnogo lepše.

"Što da ne?" Koral mu pruži poruku. Džonas je pogleda i vrati joj. Skoro je potpuno zaboravio na Riju, a to nije bilo dobro. Ah, nije lako pamtiti sve u životu, zar ne? Džonas se u poslednje vreme manje osećao kao unajmljeni ubica nego kao kuvar koji pokušava da pripremi devet jela koja na svečanoj večeri moraju da se serviraju u isto vreme. Srećom, babuskera ga je sama podsetila na sebe. Bogovi su blagoslovili njenu žeđ. I njegovu, budući da ga je dovela ovde u pravi čas.

"Simi!" dreknu Koral. Viski je počeo da deluje, jer se opet osećala kao ljudsko biće. Pritom se pitala da li bi Eldred Džonas pristao da provede jedno nestašno veče sa gradonačelnikovom sestrom... ko zna kako bi sve mogli da ubiju vreme?

Simi uđe na salonska vrata, garavih ruku, sa sombrerom koji mu je skakutao na leđima, viseći na kuerdi:

"Ja', Koral Torin? Tu sam!"

Koral pogleda nekud mimo njega, kalkulišući u sebi. Ne večeras, čak ni za Riju; nije se usuđivala da pošalje šimija po mraku i tačka.

"Ništa", reče mu glasom koji je bio nežniji nego obično. "Vrati se svom cveću i gledaj da ga dobro pokriješ. Biće mraza."

Potom okrenu Rijinu poruku i naškraba jednu reč: sutra

Savi je na četvoro i dade Džonasu.

"'Oćeš da zavučeš ovo pod tu smrdljivu ogrlicu, molim te? Neću da ga pipam."

Džonas učini kako je tražila. Mačor ih još jednom prostreli svojim divljim zelenim očima, zatim skoči sa šanka i šmugnu ispod salonskih vrata.

"Vreme leti", reče Koral. Nije imala pojma šta je pod tim mislila, ali Džonas klimnu glavom kao da pokazuje da je savršeno razume. "Hoćeš da predemo gore, u malo intimniji ambijent? Spoljašnjost mi nije naočita, ali zato umešno širim noge, i ne ležim na krevetu kao klada."

Posle kratkog razmišljanja, Džonas opet klimnu glavom. Oči su mu sijale.

Bila je žgoljava kao Kordelija Delgado... ali zar je to imalo neke veze?

Naravno da nije!

"Može."

"Ponekad mi izlete neke nestašne reči, fer upozorenje."

"Draga gospo, pretvoriću se u uši."

Ona se osmehnu. Glavobolja je prolazila.

"Ja'. Kladim se da hoćeš."

"Daj mi minut. Ne mrdaj." Džonas ode do stola za kojim je sedeo Rejnolds.

"Privuci stolicu, Eldrede."

"Ne bih. Čeka me dama."

Rejnoldsov pogled na tren sevnu prema šanku.

"Šališ se."

"Nikada se ne šalim kada su žene u pitanju, Klej. Slušaj me sad."

Rejnolds se nagnu bliže, gledajući ga netremice. Džonas je bio zahvalan što ovo nije bio Dipapi. Roj bi obavio ono što se od njega traži, obično je to činio dobro, ali tek kada mu se stvar objasni najmanje deset puta.

"Idi kod Lengila", naredi on. "Kaži mu da hoću da postavim tuce ljudi, ne manje od deset, na naftna polja. Hoću hladne i pribrane ljude koji slušaju, koji ne lete kao muve bez glave i koji znaju da postave zasedu. Kaži mu da će Brajan Huki biti komandujući. On je trezven, što je više nego što mogu da kažem za ove jadnike."

Rejnoldsove oči sijale su novim žarom.

"Očekuješ balavce?"

"Jednom su već bili tamo, možda će doći opet. Ako se to dogodi, pokosićemo ih k'o od šale. Odmah i bez upozorenja. Razumeš?"

"Nego šta! A koja će biti priča?"

"Pa, da su nafta i rezervoari bili njihovo maslo", objasni Džonas, lukavo se smeškajući. "Planirali su da ih isporuče Farsonu uz pomoć nepoznatih saučesnika. Ima da nas nose na ramenima kroz ceo grad, pre Žetve. Slaviće nas kao ljude koji su uhvatili izdajnike. Gde je Roj?"

"Vratio se na Viseću stenu. Video sam ga u podne. Kaže da dolaze, Eldrede; kaže da vetar donosi topot kopita."

"Možda samo čuje ono što želi da čuje." Međutim, imao je osećaj da je Dipapi ovoga puta bio u pravu. Džonasovo raspoloženje, maločas na dnu, sada je bilo na zavidnoj visini.

"Sutra počinjemo da premeštamo rezervoare, bez obzira na to da li će balavci doći ili ne. Noću, dva po dva, kao kada stoka ide na klanje."

Nasmeja se na ovo. "Ali nešto ćemo i ostaviti, a? Kao sir u mišolovci."

"A šta ako miševi ne dođu?"

Džonas slegnu ramenima.

"Ako ne dodu ovako, onda će onako. Planiram sutra malo da ih pričvrljim.

Hoću da budu ljuti i hoću da budu zbunjeni. Idi sad svojim poslom. Čeka me dama."

"Bolje tebe nego mene, Eldrede."

Džonas klimnu glavom. Pretpostavljao je da će za pola sata potpuno zaboraviti na bol u svojoj nozi.

"Tako je", uzvrati on kroz kez. "Tebe bi pojela kao bombonu."

On se vrati za šank gde ga je Koral čekala skrštenih ruku. Kada joj je sasvim prišao, ona uze njegove ruke u svoje. Desnu spusti na svoju dojku.

Bradavica se momentalno stvrdnu pod njegovim prstima. Njegovu levu ruku prinese ustima i srednji prst gurnu unutra, lako ga gricnuvši.

"Nosimo i flašu?" upita Džonas.

"Što da ne?" reče Koral Torin.

8.

Da je zaspala pijana kao što joj je već mesecima bila navika, škripa krevetskih federa bi je sigurno probudila, sam snošaj ne bi. Ali iako su sa sobom poneli flašu, ona je i dalje stajala na noćnom stočiću spavaće sobe koju je u ,Predahu' čuvala samo za sebe (bila je velika kao ostale tri kurvinske jazbine zajedno), viski u njoj bio je netaknut. Osećala je bol duž celog tela, ali glava joj je bila bistra, od seksa je ipak bilo neke koristi.

Džonas je stajao kod prozora, gledajući napolje u prve sive tračke dnevne svetlosti i navlačio pantalone. Gola leđa bila su mu prepuna ožiljaka. Koral htede da ga upita ko je naredio da ga tako surovo bičuju i kako je to preživeo, ali zaključi da je bolje da ćuti.

"Kuda ćeš?" upita ona.

"Mislim da ću prvo da potražim nešto farbe, bilo koje boje, i jednog uličnog džukca koji još ima rep. Posle toga, sai, bojim se da ne želite da znate."

"U redu." Ona se spusti na jastuk i navuče pokrivač do brade. Činilo joj se da bi mogla da spava narednih nedelju dana.

Džonas nazu čizme i priđe vratima, zakopčavajući svoj revolveraški opasač. Na vratima, on uhvati kvaku i zastade. Koral je gledala u njega svojim poluotvorenim sivkastim očima, tonući u san.

"Nikad mi nije bilo bolje", priznade on.

Ona se osmehnu.

"Ni meni, naivčino", promrsi ona. "Ni meni."

Poglavlje 4.
Roland i Katbert

1.

Roland, Katbert i Alejn izašli su na verandu barake 'Bar K' skoro dva sata nakon što je Džonas napustio Koralinu sobu u 'Putnikovom predahu'. Tada je sunce već bilo visoko na nebu. Po prirodi su bili ranoranioci, ali kao što je Katbert jednom sročio:

"Moramo da zadržimo neke odlike Unutrašnjeg Sveta. Možda ne lenjost, ali svakako dangubljenje."

Roland poče da se proteže, prvo ruke prema nebu u širokom V, zatim leđa, savivši se i dodirnuvši prstima vrhove čizama. U ovom položaju mu kvrcnu kičma.

"Mrzim taj zvuk", reče Alejn. Zvučao je mrzovoljno i pospano. U stvari, cele noći su ga mučili čudni snovi i zle slutnje, kojih je, od sve trojice, on jedini bio žrtva. Verovatno zbog njegovog dara, te pojave su kod njega oduvek bile izražene.

"Pa zato to i radi", reče Katbert i pljesnu Alejna po ramenu. "Razdvedri se, druže. Previše si lep da bi tugovao."

Roland se uspravi i zajedno krenuše preko prašnjavog dvorišta prema štalama. Na pola puta on zastade tako naglo da Alejn umalo nalete na njega otpozadi. Roland je gledao na istok:

"O", reče pomalo smešnim i zbunjenim glasom. Osmehivao se.

"O?" ponovi Katbert. "Koje o, veliki vodo? O radosti, uskoro ću videti mirisnu gospu, ili o bestraga, po ceo dan moram da radim sa svojim smrdljivim muškim drugovima?"

Alejn je zurio u svoje čizme. Bile su tako nove i neudobne kada je u njima napustio Gilead da bi se u međuvremenu razgazile, pohabale i donekle izlizale na petama. U svakom slučaju bile su udobne za rad. Trenutno je gledanje u njih bilo bolje od gledanja u svoje prijatelje. Katbertove šale su ga u poslednje vreme nervirale; njegov stari smisao za humor zamenilo je nešto zlo i zajedljivo. Alejn je i dalje očekivao da Roland plane nakon jedne od Katbertovih neslanih šala, kao varnica pod kremenom, i začepi Bertu usta. Na neki način je to priželjkivao. Pročistilo bi vazduh.

Ali ne ovog jutra.

"Samo o", blago uzvrati Roland i nastavi da korača.

"Izvini, znam da ne želiš više da pričaš o tome, ali hteo bih još nešto da kažem u vezi sa golubovima", reče Katbert dok su sedlali svoje konje. "Još verujem da bi poruka..."

"Obećavam ti", prekide ga Roland, smeškajući se.

Katbert ga pogleda s nevericom.

"Molim?"

"Ako još želiš da je pošaljemo, onda ćemo sutra ujutru to i učiniti.

Izabraćeš goluba po kojem ćemo u Gilead poslati poruku koju ćeš sam sročiti. šta ti veliš, Arture Hite? Pošteno?"

Katbert je za trenutak samo zurio u njega sa sumnjom od koje se Alejnu cepalo srce. I on se osmehnu.

"Pošteno", reče. "Hvala ti."

A onda je Roland učinio nešto što se Alejnu učinilo krajnje neobičnim, budeći kod njega mračne slutnje.

"Ne zahvaljuj se još."

2.

"Neću da idem gore, sai Torin", reče Simi. Na njegovom uvek vedrom licu bio je nesvakidašnji izraz, brige i straha. "Ona je strašna žena. Strašna kao babaroga. Ima bradavicu na nosu, evo ovde." Dečak pokaza prstom na vrh svog malog, pravilnog nosa.

Koral, koja bi ga dan ranije verovatno izudarala zbog neposlušnosti, danas je bila neobično strpljiva.

"Znam", složi se ona. "Ali Simi, tražila je da baš ti dođeš, i častiće te. Znaš da hoće, i to dobro."

"Šta mi to vredi kada će me pretvoriti u bubu", jogunio se Simi. "Bube ne mogu da troše pare."

Bez obzira na sve, dozvolio joj je da ga isprati do mesta gde je stajala mazga Kaprićozo, koja je krčmi služila za potrebe nabavke. Barki ju je natovario dvema malim bačvama. U jednoj je bio pesak, zbog ravnoteže, a u drugoj sveže isceđen graf po Rijinom ukusu.

"Približava se Vašarski dan", veselo reče Koral. "Za samo tri nedelje."

"Ja'." Simi je sada izgledao srećnije. Obožavao je Vašarske dane, lampioni, petarde, ples, igre, smeh. Kada osvane Vašarski dan, svi su srećni i niko ne govori ružne reči.

"Mladić sa novcem u džepu će se sigurno dobro provesti na vašaru", primeti Koral.

"To je istina, sai Torin." Šimi je izgledao kao neko ko je upravo otkrio jedan od velikih životnih principa. "Ja', to je istinita istina."

Koral spusti Kaprićozine uzde u dečakovu šaku i skupi je.

"Srećan put, momče. Budi ljubazan prema staroj vrani, klanjaj se najlepše što umeš... i gledaj da siđeš s brda pre mraka."

"Mnogo pre mraka, nego šta", reče Simi, naježivši se pri pomisli da dočeka mrak na Brdu gugutki. "Sto posto pre mraka."

"Dobar momak." Koral isprati pogledom dečaka sa ružičastim sombrerom na glavi koji je vodio staru namćorastu ragu za konopac. I, kada je nestao iza prvog blagog uzvišenja, ona ponovi: "Dobar momak."

3.

Džonas je u visokoj travi bočnog grebena sačekao da prode sat vremena od odlaska balavaca sa ranča 'Bar K'. Onda je odjahao na vrh grebena i ugledao ih, tri tačkice udaljene četiri milje od njegovog položaja. Otišli su da obavljaju svoje svakodnevne dužnosti. Ni traga bilo kakvoj sumnji.

Morao je da prizna da su bili pametniji nego što ih je prvobitno procenio... ali ne toliko pametni kao što su sami umišljali.

Spustio se na četvrt milje od ranča 'Bar K', osim barake i štale, ostatak zgarišta svetlucao je na ranojesenjem suncu, i poterao konja u čestar pamuka koji je rastao oko potoka pored rančerske kuće. Ovde su dečaci raširili veš da im se suši. Džonas skinu pantalone i košulje koje su visile sa najnižih grana, nabaca ih na gomilu, ispiša se na njih, a zatim opet uzjaha.

Kada je Džonas izvadio pseći rep iz jedne od bisaga, konj nedvosmisleno udari kopitom o tle. Džonas je takođe jedva čekao da ga se reši jer je oko njega počeo da se širi nepogrešiv smrad. Iz druge bisage on izvadi staklenu teglicu crvene boje. Snabdeo se kod najstarijeg sina Brajana Hukija koji je danas menjao oca u konjušnici. Sai Huki je do sada već bio na Citgu, na specijalnom zadatku.

Džonas se zaputi prema baraci, ne pokušavajući da se sakrije... ali ne iz razloga što nije imao gde da se sakrije, već zato što nije imao od koga.

Dečaci su sada bili daleko.

Jedan od njih je na verandi ostavio pravu knjigu, Merserove Pouke i meditacije, na stolici za ljuljanje. Knjige su bile prava retkost u Srednjem Svetu, naročito kod nekog iz unutrašnjosti. Ovo je bila prva knjiga, osim onih nekoliko dobro čuvanih u 'Obali', koju je Džonas video od kada se obreo u Mejisu. On je otvori. Na prvoj strani, odlučnim ženskim rukopisom je pisalo: Mom najdražem sinu, njegova voljena MAJKA. Džonas otcepi ovu stranu, otvori teglicu sa bojom i umoči unutra dva prsta. Trećim prstom on premaza reč MAJKA, a zatim noktom malog prsta, improvizovanim perom, iznad toga napisa PIČKA. List papira potom nataknu na zarđali ekser gde je bio siguran da će ga videti, a onda iscepa knjigu na komadiće i izgazi ih. Kojem li je od njih trojice pripadala? Nadao se da je Dirbornu, iako to više nije bilo važno.

Prva stvar koju je Džonas primetio kada je ušao unutra bili su golubovi.

Gugutali su u svojim kavezima, i odmah mu prolete kroz glavu da su ih koristili za slanje poruka. Golubovi! Bogati! Više nego otmeno!

"Srediću vas za koji minut", procedi on. "Budite strpljivi, dragi moji; kljucajte i serite dok još možete."

Džonas se radoznalo okrenu oko sebe, tiho gugutanje golubova ga je smirivalo. Mladići ili gospodari? upitao je Roj starca u Riciju. Starac je rekao da su mogli biti oboje. U svakom slučaju uredni momci, zaključi Džonas po načinu na koji su držali svoje odaje. Dobro obučeni. Tri ležaja, nameštena. U podnožju svakog po gomilica stvari, uredno složenih. U svakoj gomili pronašao je po sliku, oh, kakvi divni mladići, fotografiju oba roditelja. Nadao se da će pronaći neki dokument (ili možda ljubavno pismo od devojke) po kojem bi otkrio njihova prava imena, ali nije bilo ničeg sličnog. Mladići ili gospodari, bili su više nego oprezni. Džonas izvadi slike iz ramova i iscepka ih. Stvari je razbacao na sve strane, uništavajući sve što je mogao za tako kratko vreme. Kada je pronašao lanenu maramicu u džepu jednih svečanih pantalona, izduvao je u nju nos i pažljivo je raširio preko svečanih čizama kako bi zelene izlučevine bile što uočljivije. šta može biti groznije, i potresnije, za nekog ko po vasceli dan broji stoku po pašnjaku od otkrića da mu je neki stranac vršljao po ličnim stvarima?

Golubovi se usplahiriše; nisu bili u stanju da krešte kao papige ili vrane, ali su zato mlatarali krilima, pokušavajući da mu izmigolje kada je otvorio kaveze. Nije im pomoglo, naravno. Uhvatio je jednog po jednog, uvrnuo im glave, a zatim ih zavukao pod jastuke na ležajevima dečaka.

Ispod svakog jastuka pronašao je malu premiju: trake od papira i naliv-pero, nesumnjivo za pisanje poruka. Pero je razbio i fijuknuo ga preko sobe, a papiriće strpao u džep. Papir uvek dobro dođe.

Sada kada više nije bilo golubova mogao je bolje da čuje. Džonas polako poče da korača po drvenim daskama, tamo-vamo, nakrivljene glave, osluškujući.

4.

Kada je Alejn galopom dojahao do njega, Roland je ignorisao njegovo napeto lice i uplašene oči.

"S moje strane trideset jedan", reče mu, "svi sa baronijskim žigom, krunom i štitom. Kod tebe?"

"Moramo da se vratimo", reče Alejn. "Nešto ne valja. Javlja mi se. Nikada nisam osećao ovako jasno."

"Koliko si izbrojao?" ponovo upita Roland. Bilo je situacija, kao što je ova, kada ga je Alejnov dar više nervirao nego što mu je koristio.

"Četrdeset. Ili četrdeset jedan, zaboravio sam. Zar je bitno? Ionako su premestili ono što ne žele da izbrojimo. Rolande, čuješ li šta ti pričam?

Moramo da se vratimo! Nešto ne valja! Nešto ne valja na našem ranču."

Roland pogleda u Berta koji je spokojno jahao nekih petsto jardi dalje.

Kada se opet okrenuo prema Alejnu, obrve su mu bile izvijene u prećutno pitanje.

"Bert? Oguglao je na dar, odavno, dobro to znaš. Ali ja nisam. Znaš da nisam! Rolande, molim te! Ko god da je tamo, videće golubove! Možda će pronaći naše pištolje!" Obično flegmatičan, Alejn je skoro vrištao od uzbuđenja i užasa. "Ako nećeš da se vratiš sa mnom, dozvoli mi da odem sam! Daj mi otpust, Rolande, zarad svog oca!"

"Zarad tvog oca, ne dam ti", uzvrati Roland. "Moj zbir je trideset jedan.

Tvoj je četrdeset. Ja', neka bude četrdeset. Četrdeset je dobar broj, kao i svaki drugi, valjda. Sada ćemo da menjamo strane i izbrojimo još jednom."

"Šta se dešava s tobom?" upita Alejn skoro šapatom. Gledao je u Rolanda kao da je ovaj sišao s uma.

"Ništa."

"Znao si. Znao si još jutros kada smo krenuli odande!"

"Pa, možda sam predosetio nešto", reče Roland. "Slutnju, možda, ali... veruješ li mi, Al? To je najvažnije. Veruješ li mi, ili misliš da sam izgubio pamet kada sam izgubio srce? Kao što misli on?" Roland načas skrenu pogled prema Katbertu. Potom ga vrati na Alejna i bledo se osmehnu.

Medutim, oči su mu bile nemilosrdne i daleke, bio je to Rolandov pogled s-one-strane-horizonta. Alejn se zapita da li je Suzan Delgado primetila taj izraz, i ako jeste, šta je o njemu mislila.

"Verujem ti." Alejn je sada bio toliko zbunjen da ni sam nije bio siguran da li laže ili govori istinu.

"Dobro. Onda ćemo da promenimo strane. Moj zbir je trideset jedan, zapamti."

"Trideset jedan", ponovi Alejn. On podignu ruke, zatim se pljesnu po butinama tako jako da se njegov obično miran konj trgnu pod njim, okrećući uši prema njemu. "Trideset jedan."

"Možda ćemo se danas ranije vratiti, ako ti to nešto znači", reče Roland i odjaha. Alejn ga je zamišljeno posmatrao. Uvek se pitao šta se događa u Rolandovoj glavi, ali nikada kao sada.

5.

Škrip. škrip-škrip.

Osluškivao je Džonas, razmišljajući da digne ruke od potrage. Očekivao je da će njihove skrivene rupe pronaći bliže njihovim krevetima, ali dečaci su bili dovitljivi, to stoji.

On čučnu na jedno koleno i uz pomoć oštrice svog noža podignu dasku koja je škripala. Ispod nje bila su tri zavežljaja, svaki umotan u tamnu pamučnu krpu. Tkanina je bila vlažna pod dodirom i mirisala je na ulje za podmazivanjem. Džonas izvadi zavežljaje napolje i odmota ih. Bio je radoznao da sazna koje kalibre su žutokljunci nosili. Ono što je otkrio bilo je korisno, ali nimalo otmeno. Dva zavežljaja sadržavala su po revolver od po pet metaka, tip pištolja koji je (iz meni nepoznatog razloga) bio poznat i kao „rezbar." U trežem zavežljaju bila su dva pištolja od po šest metaka boljeg kvaliteta od ,rezbara'. U stvari, u jednom trenutku između dva otkucaja srca, Džonasu se učini da je pronašao velike revolveraške pucaljke, sa vernim čeličnim burencetom, drškom od sandalovine, kalibra velikog kao rudarsko okno. Takve pištolje im ne bi vratio, bez obzira na cenu nestašluka. Ali sam pogled na jednostavne drške doneo mu je neku vrstu olakšanja. Razočarenje nije bilo dobrodošlo osećanje iako je na neobičan način bistrilo um.

Džonas umota pištolje i spusti ih u rupu, a zatim vrati dasku kao što je bila.

Banda dokonih razbojnika iz grada lako je mogla da dođe ovde i razbaca i pocepa sve što nade u baraki, ali da li je mogla da pronade ovakvo mesto?

Ne, sinak. Nemoguće.

Zaista misliš da će poverovati kako je ovo delo gradskih huligana?

Možda; samo zato što ih je potcenio na samom početku ne znači da bi sada trebalo da ih precenjuje. Uostalom, mogao je sebi da priušti da bude nemaran. U svakom slučaju će ih razljutiti, toliko da će u punom trku jurnuti oko svog Brdašca, nadao se. Da baci oprez u vetar... i uhvati vihor.

Džonas zataknu odsečeni pseći rep u jedan od praznih kaveza tako da je izgledao kao veliko pero koje im se ruga. Uz pomoć boje on na zidovima ispisa šarmantne dečačke slogane poput popušite mi! i tornjajte se kući jebeni lovani, a zatim izađe na verandu. Tu je postajao još koji trenutak uveravajući se da je na ranču ,Bar K' sasvim sam. Naravno da jeste. Ipak, na momenat ili dva, negde pred kraj, osetio je čudnu neprijatnost, mogao je skoro da je namiriše. Neku vrstu telepatije Unutrašnjeg Sveta.

Postoji takva; znao je. Zvali su je dar.

Dabome, ali time su se služili revolveraši, umetnici i ludaci. Ne i dečaci, bili oni gospodari ili samo mladići.

Džonas se vrati kod svog konja, skoro trčećim korakom, uzjaha i odjaha prema gradu. Stvari su se polako zakuvavale, i još mnogo toga će se dogoditi dok Demonski mesec ne zasija u svojoj punoći na noćnom nebu.

6.

Rijina koliba, sa svojim kamenim zidovima i naprslim guijarosom na krovu obraslim mahovinom, nalazila se na poslednjem obronku Brda gugutki. Iza toga se pružao veličanstven pogled ka severozapadu, Loša trava, pustinja, Viseća stena, Civija, ali predivni pejzaži bili su poslednje što je Šimi imao na pameti dok je oprezno vodio Kaprićozo kroz Rijino dvorište iako je tek bilo prošlo podne. Mrzeo je ovo mesto više od svakog drugog mesta u baroniji, više i od Citga sa onim grdnim kulama koje su stalno škripale i kloparale.

"Sai?" pozva, vukući mazgu za sobom. Kapi se sve više opirao, kruteći noge i spuštajući glavu, uprkos šimijevom sve oštrijem trzanju. Dečak je iskreno žalio mazgu.

"Gospo? Fina stara gospo koja ni mrava ne bi zgazila? Jeste li tu? To sam ja, dobri stari Simi sa vašim grafom."

Dečak se osmehnu i podiže oba dlana uvis, pokazujući savršenstvo svoje bezazlenosti, ali iz kolibe nije bilo odgovora. Simi oseti kako mu creva krče i grče se. Za trenutak je mislio da će napuniti gaće, kao odojče, a onda mu izlete skoro nečujni prdež i bi mu lakše. Bar u stomaku, ako ništa drugo.

Simi nastavi da korača, iako mu se nimalo nije dopadalo ono što je video.

Dvorište je bilo kamenito, a retka trava u njemu žućkasta, kao da je stanovnica kolibe svojim moćima uklela svu prirodu oko sebe. Nazirala se i mala bašta. šimiju nije promaklo mutantsko povrće, uglavnom bundeva i repa. Tada opazi baštensko strašilo. Takođe mutić, nakaza sa dve glave, napunjena slamom i još nečim što je ličilo na žensku ruku u satenskoj rukavici i virilo iz predela grudi.

Sai Torin me više nikada neće nagovoriti da dodem ovde, zakle se on. Ni za kakve pare ovog sveta.

Vrata kolibe bila su otvorena. šimiju su ličila na razjapljene čeljusti. Iznutra je dopirao bolestan, kiselkast vonj.

Simi zastade na petnaestak koraka od kuće, i kada mu Kapi dodirnu stražnjicu njuškom (kao da pita šta ih zadržava), dečak se kratko počeša, naježivši se od tog zvuka. Samo je snagom volje uspevao da se ukopa u mestu i ne pobegne glavom bez obzira. Dan je bio vedar, ali ovde na brdu sunčevi zraci kao da nisu imali nikakvog uticaja. šimiju ovo nije bilo prvi put da dolazi kod veštice, i Rijino brdo je svaki put bilo jezivo, ovoga puta možda više nego ikad. Isti je osećaj imao kada bi ga zvuci procepa probudili usred noći. Kao da se nešto užasno i veliko kotrlja prema njemu, nešto što ima ludački pogled i dugačke, crvene kandže.

"S-S-Sai? Ima li koga? Da li..."

"Priđi bliže." Glas je dopirao iznutra. "Priđi da mogu da te vidim, retardirani dečače."

Trudeći se da ne zaplače, Simi učini kako mu je zapovedio glas. Pade mu na pamet da se neće vratiti kući. Kaprićozo možda i hoće, ali on neće.

Siroti stari Simi će završiti u loncu, topla večera, sutra supa i kasnije hladno meze sve do Kraja godine. Tako će biti.

Ukočeno se penjao uz Rijine stepenice, da su mu kolena bila bliže jedno drugom verovatno bi klepetala kao kastanjete. Veštica nije čak ni zvučala isto.

"S-Sai? Plašim se. Mnogo se plašim."

"I treba", reče glas. Odjekivao je mračnom kolibom, cureći napolje na sunce kao jezičak smrdljivog dima. "Ali nema veze, samo radi kako ti kažem. Priđi bliže, Simi, sine Stenlijev."

Simi posluša, iako je njegov strah rastao sa svakim korakom. Mazga ga je pratila pognute glave, gačući celim putem uzbrdo kao guska, bez prekida, da bi sada potpuno zanemela.

"Priđi", ponovi glas iz mraka. "Priđi, dečače."

Veštica se pojavi na osunčanim vratima, žmirkajući svojim vodnjikavim očima. U rukama je držala prazno burence za graf. Oko vrata joj je poput ogrlice visio Ermot.

Simi je i pre vidao zmiju, tokom prethodnih poseta, i svaki put bi se zapitao kakvu bi agoniju preživeo kada bi ga nekim slučajem ujela.

Danas mu to nije palo na pamet. U poredenju sa Rijom, Ermot je delovao normalno. Obrazi na veštičinom licu bili su toliko upali da joj je glava izgledala kao lobanja. U tankoj kosi i obrvama gmizale su joj smeđe tačkice. Pod levim okom imala je otvorenu ranu, a krezavi osmeh otkrivao je nekoliko preostalih žućkastih zuba.

"Ne sviđa ti se ovo što vidiš, je li?" upita ona. "Ledi ti srce, a?"

"N-ne", odvrati Simi, a zatim se ispravi, shvativši da to zvuči loše:

"Mislim, da!" Ali bogovi, ovo je zvučalo još gore. "Prelepi ste, sai!" izvali.

Ria prasnu u skoro nečujan, šištav smeh i tutnu mu praznu bačvicu u ruke, tako jako da dečak umalo sede na pod. Dodir njenih prstiju bio je kratak, ali dovoljan da oseti kako mu se ježi koža.

"Kakav dan. Kažu da je lepota u oku posmatrača, zar ne? E, to mi odgovara. Ja', do kraja. Daj taj graf, maloumniče."

"D-da, sai! Odmah, sai!"

Simi odnese praznu bačvu do mazge, spusti je na zemlju i odveza užad kojom je bilo vezano burence puno grafa. Bio je savršeno svestan da ga ona posmatra, i to ga je činilo nervoznim, šeprtljavim, ali su užad konačno počela da posustaju. Malo je falio da mu bure isklizne iz ruku, i na trenutak ga obuze košmarna zebnja da će se razbiti o kamenjar, ali ga u poslednjem trenutku prihvati odozdo. Kada je odneo bure do Rije, bio je dovoljan sekund da shvati da joj zmija više ne visi oko vrata. Sledećeg trenutka je oseti na svojim cipelama. Ermot je piljio u njega, šišteći, plazeći račvasti jezik i kezeći dupli niz otrovnih zuba.

"Bez naglih pokreta, dečkiću moj. To ne bi bilo mnogo pametno, Ermot je danas razdražljiv. Spusti bure ovde ispred vrata. Preteško mi je. U poslednje vreme sam preskočila nekoliko obroka."

Simi se savi u struku (klanjaj se najbolje što umeš, savetovala mu je sai Torin, i činio je upravo to), praveći grimasu, ne usuđujući se da pomeri noge preko kojih se još protezala zmija. Kada se ispravio, Ria mu dade staru, umašćenu kovertu. Bila je zapečaćena crvenim voskom. Simi se nije usuđivao ni da zamisli od čega je pravila tako crven vosak.

"Ovo ćeš dati Kordeliji Delgado. Poznaješ li je?"

"D-dabome", jedva izusti Simi. "Tetka sai Suzan."

"Tako je." Simi oprezno ispruži ruku da uzme koverat, ali ga ona opet trgnu sebi. "Ne umeš da čitaš, je li, maloumniče?"

"Ne. Reči i slova mi ne ulaze u glavu."

"Dobro. Nemoj slučajno da si ovo pokazao nekom ko ume, jer će te naredne noći Ermot sačekati pod jastukom. Vidim daleko, Simi, zapamti to? Vidim daleko."

Bila je to samo koverta, ali je Simiju delovala teško i nekako sablasno, kao da je napravljena od ljudske kože a ne od hartije. Uostalom, šta je to Ria mogla da napiše Kordeliji Delgado? Simiju pred očima iskrsnu lice sai Delgado, prekriveno paučinom, i on zadrhta. Ispod te mreže mogao je da živi samo nakazan stvor, koji mu se sada prikradao iza vrata kolibe.

"Izgubiš li ga, znaću", prošaputa Ria. "Pokažeš li ga nekom drugom, znaću.

Upamti, sine Stenlijev, vidim daleko."

"Paziću, sai." Možda bi bilo najbolje da izgubi kovertu, ali neće. Simi je bio ćaknut u glavu, svi su tako govorili, ali ne toliko ćaknut da nije razumeo zašto ga je pozvala gore: ne da isporuči bure grafa, već da preuzme pismo i prosledi ga.

"Hoćeš malo da udeš?" upita ona šapatom, pozivajući ga kvrgavim prstom.

"Daću ti da jedeš malo pečuraka, mojih omiljenih, i posle njih ću ti izgledati kao neko koga voliš."

"Jao, ne mogu", uzvrati on, uhvativši se za pantalone i ponudivši joj širok osmeh koji je zapravo bio pokušaj da uguši vrisak koji je pretio da mu se otme. "Ona đavolska stvar mi je otpala prošle nedelje."

Za momenat Ria je samo blenula u njega, iskreno iznenađena, što je bila retkost u njenom životu, a zatim prasnu u šištavi osmeh. Držala se voštanim rukama za stomak, veselo se ljuljajući napred-nazad. Uplašeni Ermot otpuza u kuću na dugačkom zelenom stomaku. Odnekud iz dubine, šestonogi mačor poče da sikće na njega.

"Hajde", reče Ria kroz smeh, nagnu se napred i spusti mu nekoliko novčića u džep na košulji. "Gubi se odavde, lažljivče jedan! I ne zadržavaj se u potrazi za cvećem!"

"Neću, sai..."

Pre nego što je uspeo da završi rečenicu, vrata mu se zalupiše ispred nosa, tako jako da je iz proreza između dasaka dunula prašina.

7.

Roland je iznenadio Katberta kada je oko dva sata predložio da se vrate na 'Bar K'. Kada je Bert upitao zašto, Roland je samo slegnuo ramenima. Ovaj je pogledao u Alejna, i na njegovom licu ugledao neobičnu zamišljenost.

Dok su se približavali ranču, u Katbertu su rasle zle slutnje. Kada su se popeli na poslednje uzvišenje, pred njima se ukaza 'Bar K'. Vrata barake bila su širom otvorena.

"Rolande!" kriknu Alejn, pokazujući na pamukov čestar kroz koji je proticao potok. Odeća koju su ostavili uredno raširenu na žbunju sada je bila razbacana na sve strane.

Katbert sjaha i pritrča zgužvanoj gomili, podignu jednu košulju, onjuši je i baci na zemlju.

"Popišana!" ogorčeno uzviknu.

"Hajde", reče Roland. "Idemo da procenimo štetu."

Šteta je bila poprilična. Kao što si očekivao, pomisli Katbert, i prostreli Rolanda pogledom. Potom se okrenu prema Alejnu koji je delovao potrešeno, ali ne preterano iznenađeno. Kao što ste obojica očekivali.

Roland se sagnu nad jednim mrtvim golubom i podiže nešto što Katbert isprva nije uspeo da vidi. Kada se uspravio i ispružio ruku prema svojim drugovima, ovi to smesta prepoznaše. Bila je to ljudska dlaka. Veoma dugačka i veoma bela. Roland razdvoji prste i pusti je da padne na pod.

Seda dlaka ostade da leži medu iscepkanim komadićima slike Katbertovih roditelja.

"Ako si znao da će stari lisac da nas poseti, zašto se nismo vratili da mu presudimo?" začu Katbert sebe kako pita.

"Zato što još nije pravi trenutak", blago odgovori Roland.

"On bi to učinio kada bi zatekao nekog od nas da mu uništavamo ličnu imovinu."

"Mi nismo kao on", blago uzvrati Roland.

"Idem da ga nađem i izbijem mu sve zube iz glave."

"Nećeš", reče Roland istim blagim glasom.

Bert pomisli da će poludeti ako bude čuo još jednu blagu reč iz Rolandovih usta. Sve misli o drugarstvu i ka-tetu iščeznule su mu iz glave, kao da ih je poništio sirovi crveni bes. Džonas je bio ovde. Džonas se ispišao na njihovu odeću, nazvao Alejnovu majku pičkom, pocepao im najdragocenije slike, ižvrljao zidove detinjastim prostotama, podavio im golubove. Roland je to znao... i nije ništa preduzeo... niti je planirao da išta preduzme. Osim da jebe svoju devojčuru. Dabome, zato što mu je trenutno samo do toga bilo stalo.

Ali neče joj se svideti kako izgledaš kada sledeči put uzjašeš konja, odluči Katbert. Ja ću se pobrinuti za to.

On stegnu pesnicu i zalete se. Alejn ga uhvati za ruku. Roland se okrenu na drugu stranu i poče da slaže razbacanu ćebad, kao da ga Katbertovo izbezumljeno lice i podignuta pesnica nimalo ne dotiču.

Katbert stegnu drugu pesnicu, želeći na ovaj ili onaj način da odbije Alejna od sebe, ali mu pri pogledu na okruglo i iskreno lice njegovog druga, tako bezazleno i tako poraženo, najednom splasnu bes. Nije se Ijutio na Alejna.

Bio je ubeđen da je i on naslutio da se nešto loše događa, ali je takođe bio ubeden da je Roland insistirao na tome da ne čine ništa dok je Džonas tu.

"Pođi sa mnom", promrmlja Alejn, obgrlivši Berta rukom oko ramena.

"Napolje. Zarad svog oca, hajde. Moraš malo da se ohladiš. Nije trenutak da se bijemo između sebe."

"Nije trenutak da naš voda razmišlja kurcem, umesto glavom", procedi Katbert, ne trudeći se da spusti glas. Alejn ga ovoga puta povuče za sobom, i Bert mu dozvoli da ga povede ka vratima.

Ugušiću bes prema njemu, još ovaj put, odluči on, ali mislim, znam, da je to najviše što mogu da ućinim. Reći ću Alejnu da mu to prenese.

Ideja da upotrebi Alejna kao glasnika u sukobu sa svojim najboljim prijateljem, samo saznanje da su stvari dotle došle, ispuni Katberta novim ogorčenjem i očajničkim besom, i on se na vratima verande okrenu prema Rolandu.

"Napravila je od tebe kukavicu", reče mu Uzvišenim govorom. Iza njega, Alejn oštro uvuče vazduh.

Roland se skameni. Bio im je okrenut leđima, i u rukama je držao ćebe. U tom trenutku Katbert je bio siguran da će se Roland konačno baciti na njega. Tući će se sve dok jedan od njih ne bude mrtav, slep ili onesvešćen.

To će po svoj prilici biti on, ali više nije mario zbog toga.

Ali Roland se nije okrenuo. Umesto toga, reče nepromenjenim glasom:

"Došao je da ukrade našu mudrost i naš oprez. Kod tebe je to i uspeo."

"Nije tačno", obrecnu se Katbert, vrativši se na niži govor. "Znam da deo tebe želi da veruje u to, ali nije tako. Prava istina je da si izgubio kompas.

Svoju neopreznost nazivaš ljubavlju, a od neodgovornosti stvaraš vrlinu.

Ali.."

"Za ime bogova, idemo," reče Alejn, maltene režeći, i povuče ga prema vratima.

8.

Udaljivši se od Rolanda, Katbert oseti kako se njegov bes nesvesno usmerava prema Alejnu, kao vetrokaz pod naletom vetra. Njih dvojica stajali su okrenuti jedan prema drugom na sunčanom dvorištu. Alejn je izgledao nesrećno i rastrojeno, a Katbert je tako jako stiskao pesnice da su podrhtavale.

"Zašto ga uvek opravdavaš? Zašto?"

"Na Litici me je upitao da li mu verujem. Rekao sam da. I verujem mu."

"Onda si budala."

"A on je revolveraš. Ako kaže da moramo još malo da čekamo, onda moramo."

"Slučajno je revolveraš. On je nakaza! Mutant!"

Alejn je zaprepašćeno zurio u njega.

"Pođi sa mnom, Alejne. Vreme je da završimo ovu suludu igru. Pronaći ćemo Džonasa i ubićemo ga. Naš ka-tet je razbijen. Izgradićemo novi, ti i ja."

"Nije razbijen. Ako se razbije, biće to tvojom krivicom, i to ti nikada neću oprostiti."

Sada je Katbert ćutao.

"Odjaši negde. Na duže. Daj sebi vremena da se ohladiš. Toliko toga zavisi od našeg jedinstva..."

"Kaži to njemu."

"Ne, govorim to tebi. Džonas je napisao nešto užasno za moju majku.

Misliš da ne bih krenuo s tobom da mu se osvetim da ne smatram da je Roland u pravu? Džonas upravo to i hoće. Da nas navede da slepo izjurimo iza svog Brdašca."

"To je u isto vreme tačno i netačno", reče Katbert. Ruke su mu se postepeno opuštale, a pesnice su se ponovo pretvarale u šake. "Ne shvataš, a ja ne znam kako da ti to objasnim. Ako ti kažem da je Suzan otrovala izvor našeg ka-teta, reći ćeš da sam ljubomoran. Ali mislim da jeste, krajnje nesvesno i nenamerno. Otrovala mu je um, i samim tim otvorila vrata pakla. Roland oseća toplotu koja dopire iza tih vrata i misli da su to njegova osećanja prema njoj... ali mi znamo da nije tako, Ale. Mi moramo da mućnemo glavom. Za njega, za sebe i za naše očeve."

"Nazivaš li ti to nju našim neprijateljem?"

"Ne! Lakše bi nam bilo da jeste." On duboko uzdahnu, jednom, drugi put, treći put. Pri svakom uzdahu osećao se razumnije, prisebnije. "Nema veze.

Sada ionako više nema šta da se priča. Tvoj savet je dobar, odjahaću. Na duže."

Bert pogleda u svog konja, zatim opet u Alejna.

"Kaži mu da greši. Čak i da je u pravu po pitanju čekanja, kaži mu da je u pravu iz pogrešnih razloga i da zbog toga greši." Oklevao je. "Kaži mu ono što sam ti rekao o vratima pakla. Recimo da je to moj predosećaj. Hoćeš li?"

"Hoću. Kloni se Džonasa, Berte."

Katbert uzjaha. "Ništa ne obećavam."

"Ti nisi odrastao čovek." Alejn je zvučao tužno, zapravo na ivici suza.

„Niko od nas nije čovek."

"Bolje da nisi u pravu", reče Katbert, "zato što nas čeka posao odraslih."

Okrenu konja i odjaha galopom.

9.

Odjahao je čak do Obalskog druma, nastojeći da ne razmišlja ni o čemu.

Otkrio je da mu se u glavi jave neočekivane misli kada im ostavi otvorena vrata. Uglavnom korisne misli.

Ovog popodneva to nije bio slučaj. Zbunjen, očajan i bez sveže ideje u glavi (i bez nade da će je biti), Bert se konačno vratio u Hambri. Projahao je ulicom Haj od početka do kraja, odmahujući ljudima koji su ga pozdravljali i neobavezno ćaskajući. Tri dečaka su tokom boravka u varoši upoznala mnogo dobrih ljudi. Neke od njih ubrajali su u prijatelje, svesni da ih je običan narod prigrlio - kao mladiće daleko od svojih domova i porodica. što je Bert više upoznavao taj običan svet, manje je verovao u to da učestvuje u Rimerovoj i Džonasovoj prljavoj igri. Zašto bi Dobri Čovek izabrao baš Hambri, ako ne zbog toga što je to bio odličan zaklon?

Danas su ulice bile pune ljudi. Pijaca je vrvela, ulične tezge bile su prepune, deca su se smejala gledajući lutkarsku predstavu sa Pinčem i Džili (Džili je trenutno jurila Pinča tamo-amo, udarajući sirotog, iznurenog momka svojom metlom), a postavljanje ukrasa pred Zetveni vašar privodilo se kraju. Katbert, međutim, taj praznik nije iščekivao sa radošću i nestrpljenjem. Zato što nije bio njegov? Zato što nije bio gileadski?

Možda... ali uglavnom zato što su mu um i srce bili ozlojeđeni. Ako je ovo bio proces odrastanja, onda je priželjkivao način da preskoči sticanje iskustva.

Kada je izjahao iz grada, okean mu je bio za leđima, a sunce mu je sijalo u lice, bacajući njegovu izduženu senku na drum. Dok je razmišljao kako će uskoro da skrene sa Velikog druma i preko Litice preseče ka ranču ,Bar K', ugleda svog starog prijatelja šimija kako ide putem vodeći na uzdi mazgu.

Glava mu je bila pognuta, ramena snuždena, ružičasti sombrero nakrivljen, a čizme prašnjave. Katbertu je ličio na nekog ko je prepešačio zemlju uzduž i popreko.

"Simi!" povika Katbert, očekujući da ugleda dečakov veseli osmeh i čuje neku šašavu izjavu. "Dugi dani i prijatne noći! Otkud..."

Simi tada podiže glavu, i Katbert zaneme. Na dečakovom licu video je užasan strah, upale obraze, progonjen pogled, drhtave usne.

10.

Da je hteo, Simi je još pre dva sata mogao da bude kod Delgadovih, ali se namerno vukao putem kao puž, osećajući kako mu pismo pod košuljom otežava svaki korak. Grozno se osećao. Nije mogao čak ni da misli o tome, jer su mu misli uglavnom bile isprekidane.

Katbert skoči s konja, pohita prema dečaku i rukom mu obgrli ramena. "Šta se dogodilo? Kaži svom starom drugaru. Neće ti se smejati, nimalo."

Začuvši ljubazan glas „Artura Hita" i ugledavši njegovo zabrinuto lice, Simi briznu u plač. Ria mu je strogo naredila da nikom ne kaže ni reč. Ne prestajući da jeca, Simi izbrblja sve što je doživeo tog jutra. Katbert je dvaput morao da ga zamoli da uspori, i tek kada je poveo dečaka do drveta i seo zajedno sa njim u hlad, Simi je konačno uspeo u tome. Katbert ga je slušao sa sve većom zebnjom. Na kraju priče, dečak izvadi koverat iz košulje.

Katbert ga otpečati i pročita pismo, ne verujući svojim očima.

11.

Džonas, koji se u dobrom raspoloženju vratio sa ranča 'Bar K', u 'Putnikovom predahu' je zatekao Roja Dipapija. Ovaj ga je obavestio da se jahač konačno pojavio, i to mu je dodatno popravilo raspoloženje. Roj, medutim, nije bio onoliko srećan koliko je Džonas očekivao da će biti. Nije bio nimalo srećan.

"Otišao je u 'Obalu', pretpostavljam da su ga tamo očekivali", reče Dipapi.

"'Oće odmah da te vidi. Da sam na tvom mestu, ne bih odugovlačio. Ni toliko da popijem piće. Trebaće ti bistra glava za razgovor s njim."

"Poštedi me saveta danas, Roje, važi?" odbrusi Džonas.

Rekao mu je to sarkastičnim tonom, ali kada je Peti pred njega spustila viski, odgurnuo je čašu i zatražio vodu. Roj mu je nekako čudno izgledao.

Stari dobri Roj bio je previše bled. A kada je šeb seo za svoj klavir i počeo da svira, Dipapi se štrecnuo i spustio ruku na dršku pištolja. Zanimljivo... i pomalo uznemirujuće.

"Pričaj, sine, od čega ti se ježi kosa na vratu?"

Roj mrzovoljno odmahnu glavom.

"Ni sam ne znam."

"Kako se tip zove?"

"Nisam pitao, a on nije rekao. Pokazao mi je Farsonov sigul. Znaš već."

Dipapi malo spusti glas.

"Oko."

Džonas je znao, naravno. Mrzeo je to otvoreno izbuljeno oko, nije mogao da zamisli šta je zaposelo Farsona da se odluči baš za taj simbol. Zašto nije izabrao pesnicu? Ukrštene mačeve? Ili pticu? Sokola, na primer, soko bi bio odličan sigul. Ali to oko...

"U redu", reče, i iskapi vodu. Svakako mu je više prijala od viskija - bio je žedan kao pas. "Ostalo ću saznati sam, je li?"

Kada je stigao do dvokrilnih salonskih vrata i otvorio ih, Dipapi ga pozva.

Džonas se okrenu.

"Izgleda kao ostali ljudi", reče Dipapi.

"Kako to misliš?"

"Ne znam ni sam." Dipapi je izgledao posramljeno i zbunjeno... ali u isto vreme i istrajno. Ostajao je pri svome. "Razgovarali smo ukupno pet minuta, ali kada sam ga u jednom trenutku pogledao, izgledao je kao onaj stari gad iz Ricija, onaj kojeg sam ubio. Od tog trenutka sam počeo češće da ga pogledavam, i svaki put bi pomislio: Prokletstvo, liči na mog starog ćaleta. Onda je i to prošlo, i opet je izgledao kao na početku."

"A kako to?"

"Videćeš i sam. Mada ne znam koliko će ti se to svideti."

Džonas je stajao kraj jednog otvorenog krila, razmišljajući.

"Roje, to nije bio Farson lično, zar ne? Dobri Čovek, samo prerušen?"

Dipapi je oklevao, mršteći se. Sledećeg trenutka on odmahnu glavom i tiho izusti:

"Nije."

"Jesi li siguran? Videli smo ga samo jednom, sećaš se, i to izdaleka."

Latigo im ga je pokazao. Bilo je to pre šesnaest meseci, otprilike.

"Siguran sam. Sećaš se koliki je bio?"

Džonas klimnu glavom. Farson nije bio lord Pert, ali je bio visok dva metra, a možda i više, čovek širokih pleća i krupnog grudnog koša.

"Ovaj je Klejove visine, ili čak niži. I na svakog gleda sa iste visine."

Dipapi naglo zaćuta, pa reče: "Smeje se kao mrtvac. Jedva sam izdržao da ga slušam."

"Kako to misliš, kao mrtvac?"

Roj Dipapi odmahnu glavom.

"Ne znam ni sam."

12.

Dvadeset minuta kasnije, Eldred Džonas je projahao ispod natpisa DOBRO NAM DOŠLI i ušao u dvorište ,Obale', osećajući neprijatnu neizvesnost pred susret sa Latigom... koji, ako se Roj nije grdno prevario, uopšte nije bio Latigo.

Migel mu pođe u susret sa onim svojim kezom koji je više pokazivao desni nego zube, i prihvati uzde.

"Reconocimiento."

"Por nada, jefe."

Džonas uđe unutra. Oliva Torin je sedela na verandi poput usamljenog duha. On joj klimnu glavom, i ona uzvrati na isti način i škrto mu se osmehnu.

"Sai Džonas, lepo izgledate. Ako vidite Harta..."

"Molim za oproštenje, gospo, ali došao sam da vidim kancelara", ogradi se Džonas i brzo krenu uz stepenice prema kancelarovim odajama, zatim uskim kamenim hodnikom, osvetljenim (i to oskudno) gasnim svetiljkama.

Na kraju hodnika pokuca na vrata, masivna hrastova vrata, okovana mesingom. Rimer nije mnogo mario za devojke kao što je Suzan Delgado, ali je voleo da demonstrira svoju moć, od toga mu se najviše dizao. Džonas ponovo pokuca.

"Uđi, prijatelju moj", pozva glas, ali ne Rimerov. Pratio ga je tihi kikot od kojeg Džonas oseti jezu. Smeje se kao mrvac, rekao je Roj.

Džonas otvori vrata i uđe. Rimer nije voleo tamjan ništa više od ženskih oblina, ali sada je unutra goreo, ispunjavajući sobu svojom zasićujućom aromom koja Džonasa podseti na dvor u Gileadu i javne svečanosti u Velikoj dvorani. Gasne lampe jarko su gorele. Draperija, od ljubičastog somota, kraljevske boje koju je Rimer apsolutno obožavao, povremeno se njihala na morskom povetarcu koji je pirkao kroz otvoren prozor. Od Rimera ni traga ni glasa. Zapravo nije bilo nikog na vidiku. Soba je izlazila na malu terasu čija vrata su bila širom otvorena, ali na njoj nije bilo nikog.

Džonas zakorači dublje u sobu i baci pogled u ogledalo u pozlaćenom ramu na zidu preko puta da se ne bi okretao iza sebe. Nije video nikog. Pred njim, malo ulevo, nalazio se sto sa hladnom večerom postavljenom za dvoje, ali na stolicama niko nije sedeo. Ipak, neko mu se obratio. Neko ko je, činilo se po zvuku, stajao direktno s druge strane vrata. Džonas izvuče pištolj.

"De, de", reče isti glas. Dolazio je iz pravca Džonasovog levog ramena.

"Nema potrebe za tim, ovde smo svi prijatelji. Svi smo na istoj strani, znaš."

Džonas se obrnu na peti, najednom svestan koliko je star i spor. Pored njega je stajao muškarac srednje visine, snažne grade, svetlih plavih očiju i rozikastih obraza koji su bili odraz ili dobrog zdravlja ili dobrog vina.

Njegove razdvojene, nasmejane usne otkrivale su dva niza sitnih, lukavih zuba koji kao da su bili zašiljeni, a ti šiljci nikako nisu mogli biti prirodni.

Na sebi je imao crnu odoru, odoru svetog čoveka, sa kapuljačom zabačenom na leđa. Džonas isprva pomisli da je ćelav, ali ubrzo shvati da greši. Kosa mu je bila kratko ošišana, i toliko retka da je neodoljivo podsećala na paperje.

"Sklanjaj tu pucaljku", naredi čovek u crnom. "Ovde svi prijatelji, veruj mi, k'o braća rođena. Prelomićemo hleb i popričaćemo o koječemu, o volovima, rezervoarima nafte, vremenu, ali ne i o tome da li je Frenk Sinatra zaista bio bolji od Dera Bingla."

"Ko? Bolji od čega?"

"Niko koga znaš; nije važno."

Čovek u crnom se opet zakikota. Bio je to, zaključi Džonas, zvuk koji može da procuri samo kroz prozore ludnica.

On se okrenu. Opet je gledao u ogledalo. Ovoga puta tamo je video čoveka u crnom kako stoji i smeška mu se, široko. Bogovi, zar je sve vreme bio tu?

Jeste, ali ga nije moguće videti dok on to ne dozvoli. Ne znam da li je čarobnjak, ali nekakav opsenar jeste. Možda je čak Farsonov čarobnjak.

Džonas se okrenu prema njemu. Čovek u mantiji nije prestajao da se smeška. Zubi mu više nisu bili šiljati. Ali, bili su. Džonas je mogao da se zakune da jesu.

"Gde je Rimer?"

"Poslao sam ga da mladu sai Delgado poduči veronauci", reče čovek u crnom i prijateljski obgrli Džonasa rukom, vodeći ga prema stolu. "Mislim da je najbolje da proćaskamo sami."

Džonas nije želeo da uvredi Farsonovog čoveka, ali nije mogao da podnese njegov dodir. Nije znao zašto, ali mu je jednostavno bio nepodnošljiv.

Kužan. On se izmače i pride jednoj od stolica, trudeći se da ne zadrhti. Nije ni čudo što se Dipapi vratio sa Viseće stene onako bled. Onako prokleto bled.

Umesto da se uvredi, čovek u crnom se ponovo zakikota (Da, pomisli Džonas, smeje se kao mrtvac, baš tako). U jednom trenutku Džonas pomisli da je s njim u sobi Fardo, Kortov otac, čovek koji ga je pre mnogo godina poslao na zapad, i on opet posegnu za svojim pištoljem. Sledećeg trenutka je to opet bio običan čovek u crnom koji mu se smeškao na neki neprijatno poznat način, dok su mu plave oči igrale kao dva plamička gasnih lampi.

"Video si nešto zanimljivo, sai Džonase?"

"Ja", odgovori Džonas, zauzevši mesto za stolom. "Hranu." Uze komad hleba i gurnu ga u usta. Hleb mu se lepio za suv jezik, ali nije prestajao da ga žvaće.

"Dobar dečko." Njegov sagovornik sede i poče da im sipa vino, napunivši najpre Džonasovu pa svoju čašu. "A sad, prijatelju moj, ispričaj mi sve što si radio od kada su stigla tri problematična dečaka, sve što znaš i sve što si planirao. Ne izostavljaj ni jedno slovo."

"Najpre mi pokaži svoj sigul."

"Naravno. Veoma si obazriv."

Čovek u crnom zavuče ruku pod odoru i izvadi četvrtastu metalnu pločicu, srebrnu, pretpostavljao je Džonas, i baci je na sto, nadomak Džonasovog tanjira. Na njoj je bilo ugravirano ono što je i očekivao, ono gnusno izbuljeno oko.

"Zadovoljan?"

Džonas klimnu glavom.

"Vrati mi ga."

Džonas posegnu za pločicom, ali mu uvek mirna ruka zadrhta na isti način na koji mu je zadrhtao glas. Na trenutak je posmatrao svoje prste, a onda brzo spusti ruku na sto.

"N-neću."

Ne. Nije želeo. Najednom je znao, ako dodirne pločicu, da će se ugravirano srebrno oko okrenuti... i pogledati pravo u njega.

Čovek u crnom se zakikota, i desnom ruku načini gest pozivanja. Srebrna kopča (Džonasu je sada ličila na to] kliznu preko stola... i uskoči u sigurnost njegovog rukava.

"Abrakadabra! Bu! Kraj! A sada", nastavi čovek u crnom, elegantno srknuvši gutljaj vina, "ako smo završili sa zamornim formalnostima..."

"Još jedna", prekide ga Džonas. "Znaš moje ime, ali ja ne znam tvoje."

"Zovi me Valter", reče čovek u crnom, i osmeh mu odjednom pade sa usana. "Dobri stari Valter, to sam ja. Ali gde smo ono stali, i kuda idemo?

Hajde da malo toročemo."

13.

Kada je Katbert stigao na ,Bar K', pala je noć. Roland i Alejn su igrali karte. Pospremili su sobu tako da je izgledala skoro kao i pre (zahvaljujući terpentinu koji su pronašli u ormanu stare nadzornikove kancelarije slogani ispisani na zidu bili su samo blede aveti nekadašnjih slova). Dečaci su se toliko udubili u Casa Fuerte, u njihovom delu sveta poznatom po imenu Hotpeč. Bila je to u suštini verzija kartaroške igre Gledaj me za dvoje, koja se najčešće igrala u krčmama, barakama i oko logorskih vatri, još od početaka mladog sveta.

Roland podiže glavu, pokušavajući da protumači Bertovo emotivno stanje.

Roland se kartao sa Alejnom, spolja neosetljiv, kao i uvek, i trenutni rezultat je posle četiri teške runde bio nerešen, ali su iznutra razdirali patnja i neodlučnost. Alejn mu je preneo ono što mu je Katbert poručio dok su stajali na dvorištu, i Rolandu je to teško palo, budući da je dolazilo od njegovog najboljeg druga, mada iz druge ruke. Još ga je više pogodilo ono što mu je Bert rekao pre odlaska: Svoju neopreznost nazivaš Ijubavlju, a od neodgovornosti stvaraš vrlinu. Da li je postojala bar mala šansa da je to zaista činio? Ponavljao je sebi da nije, put koji im je zacrtao bio je težak ali razuman, jedini put koji ima smisla. Katbertova dreka bila je samo izliv besa, pražnjenje nezadovoljstva... i njegov lični očaj što su im privatne stvari tako sramno ispremetane. Pa ipak...

Kaži mu da je u pravu iz pogrešnih razloga i da samim tim greši.

Moguće.

Ili nije?

Katbert se smeškao, a obrazi su mu goreli kao da je sve vreme galopirao.

Izgledao je mlađe, zgodnije i vitalnije. Zapravo je delovao srećno, skoro kao stari Katbert, onaj koji je bio u stanju da brblja vesele gluposti onoj svojoj ptičjoj lobanji sve dok ga neko ne zamoli da umukne.

Ali Roland nije verovao onome što vidi. Bilo je nečeg pogrešnog u tom osmehu, boja u Bertovim obrazima mogla je da bude od besa, a ne od dobrog zdravlja, dok je iskra u očima više ličila na onu od groznice nego od veselja. Rolandovo lice ostalo je mirno, ali mu se zato srce stezalo. Nadao se da će se gromovi na kraju istutnjati sami od sebe, ali se plašio da neće skoro. On baci pogled prema Alejnu, i vide da ovaj oseća isto.

Katberte, biće gotovo za tri nedelje. Kada bih samo mogao to da mu kažem.

Misao koja mu se stalno vraćala bila je zapanjujuća u svojoj jednostavnosti: A zašto mu ne kažeš?

Nije znao. Zašto se uzdržavao, zašto je ćutao? S kojim ciljem? Zar je bio slep? Bogovi, nije valjda to?

"Zdravo, Berte", reče mu, "kako si se proveo na jah..."

"Veoma lepo. Baš sam se lepo najahao, poučno. Dođi napolje. Hoću nešto da ti pokažem."

Rolandu se sve manje sviđao veseli sjaj u Bertovim očima, ali je bez reči spustio uredno složenu lepezu od karata na sto i ustao.

Alejn zasuka rukave.

"Ne!" Glas mu je bio tih i paničan. "Vidiš li na šta liči?"

"Vidim", uzvrati Roland. Osećao je poraženost u srcu.

Dok je polako koračao prema prijatelju koji više nije izgledao kao prijatelj, Rolandu po prvi put pade na pamet da je donosio odluke u stanju bliskom pijanstvu. Tačnije, da li je uopšte donosio odluke? Više nije bio siguran da jeste.

"Šta to hoćeš da mi pokažeš, Berte?"

"Nešto divno", reče Bert i nasmeja se. Bilo je mržnje u tom zvuku. Možda i ubistva. "Poželećeš da ga izbliza pogledaš. Znam da hoćeš."

"Berte, šta ti je?" upita Alejn.

"Meni? Nije mi ništa, Ale, srećan sam kao sunce u zoru, pčela na cvetu, riba u moru", reče i zaputi se prema vratima, ponovo se nasmejavši.

"Ne idi tamo", preklinjao je Alejn Rolanda. "Izgubio je razum."

"Naše prijateljstvo je razbijeno, i sve šanse da živi odemo iz Mejisa pale su u vodu", reče Roland. Ako stvari zaista tako stoje, radije ću poginuti od ruke prijatelja."

S tim rečima izađe. Posle kratkog oklevanja, Alejn pođe za njim. Na licu mu je bio izraz čistog očaja.

14.

Lovkinja je nestala, i Demon je ponovo počeo da pokazuje lice, ali je zato nebo bilo načičkano zvezdama koje su podjednako jako sijale. Katbertov konj, još osedlan, bio je vezan za stub. Iza njega, prašnjavo dvorište presijavalo se kao baldahin od tamnog srebra.

"O čemu se radi?" upita Roland. Nisu nosili pištolje, nijedan od njih. Bar je na tome bio zahvalan. "Šta to hoćeš da mi pokažeš?"

"Ovde je." Katbert zastade nasred brisanog prostora između barake i zgarišta nekadašnje porodične kuće i pokaza rukom nadole. Ne primećujući ništa neobično, Roland pride Katbertu i pogleda u zemlju.

"Ne vidim..."

Zaslepljujuća svetlost, hiljade zvezda, sevnu mu u glavi kada mu se Katbertova pesnica zarila u vrh brade. Bilo je to prvi put, osim u igri (a tada su još bili deca), da ga je Bert udario. Roland nije izgubio svest, ali je izgubio kontrolu nad rukama i nogama. Bile su na mestu, ali kao da nisu pripadale njemu, mlatarajući kao na krpenoj lutki. Pade na leđa, i oko njega se podiže oblak prašine. Učini mu se da se zvezde kreću u neobičnim lukovima, ostavljajući za sobom mlečne tragove. U ušima mu je pištalo.

Iz daljine, kao da dopire iz drugog sveta, začu Alejnov krik:

"Budalo! Glupa budalo."

Uz ogroman napor, Roland okrenu glavu i ugleda Alejna koji trči ka njemu, i Katberta koji se više ne smeje već ga gura od sebe.

"Ovo je između nas, Ale. Ne mešaj se."

"Udario si ga na kvarno, gade jedan!" Alejn, spor na ljutnji, izgledao je sve besnije, i lako se moglo dogoditi da Katbert zažali zbog toga. Moram da ustanem, pomisli Roland. Moram da stanem između njih pre nego što se dogodi nešto strašnije. Ruke i noge mu slabašno zagrabiše po prašini.

"Da, baš kao što je on izigrao nas", pravdao se Katbert. "Samo sam mu vratio uslugu." Spustio je glavu. "To sam hteo da ti pokažem, Rolande.

Upravo to parče zemlje. Taj oblak prašine u kojem sada ležiš. Da osetiš njegov ukus. Možda će te dozvati pameti."

U Rolandu poče da raste bes. Osećao je hladnoću koja mu se uvlačila u misli. Pokušavao je da je potisne, ali mu je bilo jasno da gubi bitku. Džonas je bio nebitan; rezervoari na Citgu bili su nebitni; zavera o snabdevanju koju su otkrili bila je nebitna. Savez i ka-tet bili su previše zahtevni, i imao je utisak da će i oni uskoro postati nebitni.

Utrnulost u nogama i stopalima poče da jenjava, i on se uspravi u sedeći stav. Mirno je gledao u Berta, rukama oslonjen o zemlju, lica krajnje pribranog. U očima su mu plivale zvezde.

"Volim te, Katberte, ali više neću da trpim neposlušnost i napade ljubomore. Kada bih ja tebi vratio za to, pretpostavljam da bi završio u komadima, stoga ćeš da mi platiš samo za to što si me udario bez upozorenja."

"Jamačno, derane", reče Katbert, prebacivši se na hambrijski dijalekt. "Ali pre toga bi mogao da pročitaš ovo." I dobaci mu, skoro prezrivo, komad presavijenog papira, koji pogodi Rolanda u grudi i pade mu u krilo.

Roland ga uze, osećajući kako šiljci besa počinju da otupljuju.

"Šta je ovo?"

"Otvori i vidi. Dovoljno je svetlo."

15.

Sporo, neodlučnim prstima, Roland raširi hartiju i pročita poruku ispisanu na njoj.

Više nije čista! Onaj Vil Dirborn joj je
pročačk'o svaku rupu! Kako ti se to sviđa?

Pročitao ju je dvaput. Drugi put uz malo poteškoća, jer su ruke počele da mu se tresu. Pred očima su mu promicala mesta na kojima se nalazio sa Suzan, sklonište za čamce, napuštena koliba, šupa, i sada ih je sva video novim očima, znajući da ih je još neko video. Jednom je to istinski osetio.

Koliko su zaista bili tajnoviti i oprezni ako ih je neko sve vreme posmatrao? Suzan je bila u pravu. Neko je motrio na njih.

Sve sam stavio na kocku. Živote svih nas.
Kaži mu ono što sam ti rekao o vratima pakla.

Istovremeno je čuo Suzanin glas:

Ka kao vetar... ako me voliš, onda me voli.

Tako je i učinio, uveren u svojoj mladalačkoj umišljenosti da će sve ipak ispasti dobro, jeste, na kraju je poverovao u to, samo zato što je on, on, i da ka mora da posluži njegovoj ljubavi.

"Ispao sam budala", reče tiho, glasom koji mu je jednako podrhtavao kao ruke.

"Da", potvrdi Katbert. "Jesi." Aonda pade na kolena ispred Rolanda i pogleda ga u oči. "Ako hoćeš da me udariš, učini to. Neću se braniti.

Učinio sam sve što je u mojoj moći da te probudim i dozovem pameti. Ako si još uspavan, onda neka bude tako. U svakom slučaju, znaj da te volim."

Bert pusti ruke na Rolandova ramena, i kratko ga poljubi u obraz.

Roland zaplaka. Bile su to donekle suze zahvalnosti, ali prevashodno stida i zbunjenosti, a jednim malim, mračnim delom svog bića istovremeno je mrzeo Katberta zvog onog što mu je priredio. Taj deo njega mrzeo je Katberta više zbog poljupca nego zbog neočekivanog udarca u vilicu, više zbog oproštaja nego zbog buđenja.

Roland skoči na noge, i dalje stežući pismo među prašnjavim prstima jedne dok je drugom bezuspešno brisao suze, ostavljajući prljave tragove na obrazima. Kada se blago zateturao, Katbert ga uhvati za rame da ga pridrži, ali ga Roland odgurnu od sebe tako jako da bi ovaj verovatno pao da ga Alejn nije zgrabio za ramena.

Sledećeg trenutka se i sam Roland spusti na kolena pred Katbertom, polako, podignutih ruku i pognute glave.

"Rolande, nemoj!" jeknu Katbert.

"Hoću", reče Roland, "u redu." Katbert je sada zvučao kao da i sam plače.

"Samo... ustani, molim te! Srce mi se cepa kada te vidim takvog!"

I moje, zbog ovoga što činim, pomisli Roland. Zbog načina na koji se ponižavam. Ali niko mi nije kriv, zar ne? Ovo mračno dvorište, sa bolom u glavi i srcem punim stida i straha. Kriv sam, i to moram da platim.

Pomogli su mu da ustane. Dopustio im je.

"Dobra ti je levica, Berte", primeti on skoro normalnim glasom.

"Samo kada njom udaram nekog ko ne zna šta ga čeka", uzvrati Katbert.

"Ovo pismo, kako si došao do njega?"

Katbert im ispriča o susretu sa Simijem koji je uznemireno tumarao krajem, u očajanju, kao da čeka intervenciju ka... i kome se, u obliku „Artura Hita", ka zaista i javio.

"Od veštice", promrmlja Roland. "Da, ali kako je znala? Suzan tvrdi da ona nikada ne silazi sa Brda gugutki."

"Ne znam, i nije me briga. Trenutno me najviše brine hoće li šimija povrediti zato što mi je sve ispričao i dao mi ovo. Drugo što me brine jeste mogućnost da veštica Ria pokuša ponovo da pošalje sličnu poruku."

"Napravio sam bar jednu veliku grešku", reče Roland, "ali ljubav prema Suzan neću da ubrajam u drugu. Bilo je to jače od mene. I od nje. Verujete li mi?"

"Da", spremno odgovori Alejn, a trenutak, skoro nevoljno, pridruži mu se i Katbert: "Ja', Rolande."

"Bio sam arogantan i glup. Ako ova poruka stigne do njene tetke, Suzan će biti prognana."

"A mi poslati samom đavolu, putem vešala", suvo zaključi Katbert. "Iako znam da je u poredenju sa njenom sudbinom tebi to manje važno."

"Šta ćemo s vešticom?" upita Alejn. "Šta da radimo s njom?"

Roland se bledo osmehnu, i pogleda na severoistok.

"Ria", reče. "Šta god da je, prvoklasni je spletkaroš, zar ne? A na spletkaroše treba obratiti posebnu pažnju."

Rekavši to, zaputi se nazad u baraku, pognute glave. Katbert pogleda u Alejna i vide suze u njegovim očima. Bert ispruži ruku. Alejn ga je nekoliko trenutaka samo gledao, a onda klimnu glavom, činilo se više za sebe nego Katbertu, i prihvati ispruženu ruku.

"Učinio si ono što si morao", reče Alejn. "U početku sam sumnjao, ali sada više ne."

Katbert teško uzdahnu.

"Morao sam to da učinim. Da ga nisam iznenadio..."

"... tukao bi te dok ne poplaviš."

"Postoji tu čitav spektar boja", našali se Katbert. "Ličio bih na dugu."

"Čarobnjakovu dugu, čak", prihvati Alejn. "Ekstra boje za jedan novčić."

Katbert se nasmeja na to. Zajedno su koračali prema baraci, gde je Roland rasedlavao Bertovog konja.

Katbert se okrenu ka njemu u nameri da mu pomogne, ali ga Alejn zadrža.

"Pusti ga malo samog", reče mu tiho. "To je najbolje što možeš da učiniš."

Produžiše dalje, i kada je Roland desetak minuta kasnije ušao unutra, zatekao ih je kako igraju karte. Katbert je pobedivao.

"Berte."

Katbert ga pogleda.

"Sutra moramo da obavimo jedan poslić, ti i ja. Gore na Brdu gugutki."

"Ubićemo je?"

Roland razmisli o tome, duboko. Kada je konačno podigao glavu, grickao je donju usnu.

"Mogli bismo."

"Ja', mogli bismo. Ali hoćemo li?"

"Ne, osim ako ne budemo morali, valjda." Kasnije će gorko zažaliti zbog svoje odluke, ako je to uopšte bila odluka, međutim, više mu se nikada nije ukazala prilika da to shvati. Te jeseni u Mejisu bio je dečak, malo stariji od Džejka Čembersa, a odluka o ubistvu kod većine dečaka nije nimalo laka, a kamoli prirodna. "Ne osim ako nas ona na to ne prisili."

"Možda bi bilo najbolje da to učini", zaključi Katbert. Bilo je to tvrdo držanje revolveraša, ali je izgledao zabrinuto kada je to rekao.

"Da. Možda bi. Ali teško kada je neko lukav kao ona. Pripremi se za rano ustajanje."

"U redu. Hoćeš da ti ustupim karte?"

"Sada kada si na ivici da ga razbiješ? Nikako."

Roland priđe svom krevetu i sede, ruku skrštenih u krilu. Možda se molio, a možda je samo razmišljao. Katbert mu uputi kratak pogled, a zatim se ponovo zagleda u karte.

16.

Sunce je tek bilo izvirilo iza horizonta kada su Roland i Katbert tog jutra krenuli na put. Još posuta jutarnjom rosom, Litica kao da je gorela naranžastom vatrom izlazećeg sunca. Na svežem jutarnjem vazduhu konjanicima i njihovim konjima ledio se dah. Bilo je to jutro koje nikada neće zaboraviti. Po prvi put u životu bili su opasani revolverima; po prvi put u životu izašli su u svet kao revolveraši.

Katbert nije progovorio ni reč, znao je da će, samo ako počne, nastaviti beskonačno da prosipa uobičajene budalaštine, a Roland je po prirodi bio ćutljiv. Samo jednom su su se obratili jedan drugom, i to kratko.

"Rekao sam da sam napravio bar jednu veliku grešku", poče Roland. "Onu koju mi je ova poruka" prstima je dodirnuo gornji džep, "donela. Znaš koja je to greška?"

"Svakako ne to što si je zavoleo", reče Katbert. "Nazvao si to ka, i slažem se s tobom." Bilo je pravo olakšanje što je ovo mogao da mu kaže, utoliko više što je u to iskreno verovao. Katbert je znao da može da prihvati čak i Suzan, ne kao ljubav njegovog druga i devojku koju je i sam poželeo prvi put kada ju je ugledao, već kao deo njihove isprepletane sudbine.

"Ne", potvrdi Roland. "Ne to što je volim, već ubeđenje da ljubav na neki način mogu da odvojim od svega ostalog. Da mogu da živim dva života, jedan sa tobom i Alom i našim obavezama ovde, i drugi s njom. Mislio sam da ljubav može da me vine iznad ka, kao što krila uznesu pticu iznad svih stvari koje mogu da je ubiju i prožderu, baš tako. Razumeš?"

"Bio si zaslepljen." Katbert je govorio sa nežnošću njemu potpuno stranom nakon svega što je propatio u poslednja dva meseca.

"Da", tužno reče Roland. "Bio sam zaslepljen... ali sada vidim. Hajde da malo požurimo ako ti ne smeta. Hoću da ovo završimo."

17.

Jahali su drumom izbrazdanim tragovima zaprežnih kola, istim onim kojim je Suzan (Suzan koja je daleko manje znala o nepravdi ovog sveta) išla pevajući „Slepu ljubav" pod sjajem Meseca poljubaca. Stigavši do mesta gde se staza stapala sa Rijinim dvorištem, zastadoše.

"Predivan pogled", promrmlja Roland. "Odavde se vidi cela pustinja."

"Ali ni blizu tako divan kao ovo ispred nas."

Bio je u pravu. Bašta pred njima bila je puna neubranog mutiranog povrća, a strašilo pobodeno u zemlju ličilo je na neslanu šalu, ili rđav predznak. U dvorištu je raslo jedno jedino drvo, sada okruženo otpalim lišćem bolesnog izgleda, podsećajući na starog strvinara koji menja perje. Iza drveta nalazila se koliba, napravljena od grubo klesanog kamena, natkrovljena čađavim dimnjakom sa veštičjim znakom drečavo žute boje. U krajnjem uglu, iza obraslog prozora, dizala se gomila drva.

Roland je video mnoštvo ovakvih koliba, na putu iz Gileada prošli su pored najmanje tri slične ovoj, ali nijedna kod njega nije izazvala ovako jak osećaj da nešto nije u redu. Nije video još ništa neobično, ali je zato osećaj bio previše jak da bi ga porekao. Neko ih je posmatrao, i čekao.

Katbert ga je takođe imao.

"Moramo li dalje?" upita on i teško proguta. "Moramo li da ulazimo? Jer...

Rolande, vrata su otvorena. Vidiš?"

Video je. Kao da ih je očekivala. Kao da ih je pozivala da udu i podele neki neopisiv doručak sa njom.

"Ostani tu." Roland potera Rašera napred.

"Neću! Idemo zajedno!"

"Ne, nego mi čuvaj leđa. Ako budem morao da udem unutra, pozvaću te da mi se pridružiš... ali ako budem morao da uđem, starica koja živi ovde više neće disati. Kao što si i sam primetio, možda bi to bilo najbolje."

Pri svakom Rašerovom koraku, osećaj pogrešnosti je rastao u Rolandovom srcu i umu. Zaudaralo je na raspadnuto meso i truli paradajz. Pretpostavljao je da je izvor smrada bio u kolibi iako mu se činilo da je izbijao iz zemlje.

Cviljenje procepa bivalo je sve jače, kao da ga je atmosfera ovog mesta nekako povećavala.

Suzan je ovde došla sama, po mraku, pomisli on. Bogovi, nisam siguran da li bih mogao da dodem po mraku ni u pratnji svojih drugova. Roland zastade pod drvetom, gledajući kroz otvorena vrata na samo dvadeset koraka od sebe. Unutra je mogao da vidi kuhinju: nogare od stola, naslon stolice i prljavo ognjište. Ni znaka od vlasnice kuće. Ali bila je tu. Osećao je kako njen pogled gmiže po njemu, kao roj ogavnih buba.

Ne mogu da je vidim zato što je čaranjem uspela sebe da zamagli... ali tu je.

A možda zato što ju je zaista video. Vazduh je neobično svetlucao tik iza vrata, malo udesno. Roland je učio da onaj ko je zamagljen može da se vidi krajičkom oka pri glavi neznatno okrenutoj u stranu. On učini tako.

"Rolande?" javi se Katbert iza njega.

"Zasad je dobro, Berte." Jedva je obraćao pažnju na reči koje je izgovarao jer... da! Svetlucanje je sadabilo jasnijeiskoro da je poprimilo oblik žene.

Naravno, možda je sve samo umišljao ali...

Ali u tom trenutku, kao da je shvatila da je otkrivena, zamagljena veštica se uvuče dublje u senku. Roland za trenutak ugleda treptaj poruba stare crne haljine, ali samo za trenutak.

Nema veze. Nije došao da j e gleda već da j oj uputi j edno upozorenj e... samo još jedno u nizu upozorenja koja bi joj uputili njihovi očevi, bez sumnje.

"Ria!" Glas mu poprimi gruboću iskonskog, strogog i zapovedničkog. Dva žuta lista padoše sa drveta, kao da su zadrhtali od tog glasa, i sleteše mu na crnu kosu. Iz kolibe je dopirala samo iščekujuća tišina... a zatim je nadjača raštimovani mačji mjauk.

"Ria, kćeri ničija! Doneo sam ti nešto što ti vraćam, ženol Nešto što si sigurno izgubila!" Roland iz džepa košulje izvadi presavijeno pismo i baci ga na krševitu zemlju. "Danas sam ti prijatelj, Ria, da je ovo uručeno onom kome si ga namenila, platila bi mi svojim životom."

On ućuta. Još jedan list polete sa drveta. Ovaj pade na Rašerovu grivu.

"Čuj me, Ria, kćeri ničija, i dobro me počuj. Došao sam ovde pod imenom Vil Dirborn, ali Dirborn nije moje ime i Savezu služim. Štaviše, sve ovo što leži iza Saveza, to je moć Belih. Ukrstila si puteve našeg ka, i upozoriću te samo jednom: ne ukrštaj ih opet. Razumeš li?"

Mukla tišina.

"Bude li falila jedna dlaka s glave dečaka koji je nosio tvoje zlonamerne spletke, umrećeš. Kažeš li nekome o stvarima koje znaš ili misliš da znaš, Kordeliji Delgado, Džonasu, Rimeru ili Torinu, umrećeš. Gledaj svoja posla, i mi ćemo gledati naša. Neka vlada mir. Narušiš li ga, smirićemo te za sva vremena. Razumeš li?"

I dalje muk. Prljavi prozori piljili su u njega kao oči aveti. Pod naletom vetra još lišća pade sa grana, strašilo sablasno zaškripa na svom kocu.

Rolanda to podseti na kuvara Haksa koji je visio na kraju uvrnutog užeta.

"Razumeš li?"

Bez odgovora. Kroz otvorena vrata više se nije naziralo ni svetlucanje.

"Dobro onda", pomirljivo reče Roland. "Ćutanje znači pristanak." Okrenu svog konja i u trenutku kada je malo izdigao glavu ugleda nešto zeleno kako mrda iznad njega u žutom lišću. Culo se tiho siktanje.

"Rolande pazi! Zmija'." vrisnu Katbert, ali već kod prve reči Roland isuka svoje pištolje.

Pritom poskoči postrance u sedlu, sprečivši Rašerovo propinjanje levim kolenom i petom. Konj se trgnu jer je opucao triput. Prasak velikog pištolja se prolomi kao grom, odjekujući o obližnja brda. Sa svakim pucnjem zmija se uvijala i trzala dok joj je crvena krv šiktala na podlozi od plavog neba i žutog lišća. Poslednje zrno joj oduva glavu koja na zemlju pade iz dva dela.

Iz kolibe se začu cik tuge i besa, tako ogavan da se Rolandu kičma okova ledom.

"Gade!" vrisnu ženski glas iz senke. "Ubio si ga! Mog prijatelja! Mog najdražeg!"

"Ako je ovo tvoj prijatelj, onda si ga ti nahuškala na mene", uzvrati Roland.

"Upamti, Ria, kćeri ničija."

Nevidljivo žensko grlo ispusti još jedan krik i umuče.

Roland odjaha do Katberta, vraćajući pištolj u futrolu. Bertove oči bile su okrugle i zadivljenje.

"Rolande, kakav pogodak! Bogovi, kakav pogodak!"

"Idemo odavde."

"Misliš da će progovoriti?" U Rolandovom glasu čuo se kratak drhtaj.

Način na koji se zmija spuštala niz drvo, pravo na njega... još nije verovao da je mrtva. Bogovima je zahvaljivao na svojoj veštini kojom je uspeo da sve brzo završi.

"Mogli bismo da je nateramo da progovori", reče Katbert, ali je Roland po njegovom glasu osetio da se to Bertu nije dopadalo. Možda kasnije, možda posle godina gonjenja i revolveraštva, ali sada nije imao stomak za mučenje kao ni za ubijanje.

"Možda čak ni tada ne bismo iz nje izvukli pravu istinu. Za nju je laganje kao drugima disanje. Ako smo je ubedili da ćuti, onda smo za danas dovoljno postigli. Idemo. Gadi mi se ovo mesto."

18.

Dok su jahali prema varošici, Roland reče:

"Moramo da se sastanemo."

"Misliš svi četvoro?"

"Da. Hoću da kažem sve što znam i u šta sumnjam. Shodno tome, hoću da vam iznesem svoj plan. Nemamo više šta da čekamo."

"To bi zaista bilo dobro."

"Suzan može da nam pomogne." Roland kao da je pričao sam sa sobom.

Katbert vide da usamljeni, krunoliki list uvek leži u njegovoj tamnoj kosi.

"Suzan je suđeno da nam pomogne. Zašto to nisam video?"

„Zato što je ljubav slepa", reče Katbert i groktavo se zasmeja, pljesnuvši Rolanda po ramenu. "Ljubav je slepa, sinak."

19.

Kada je bila sigurna da su dečaci otišli, Ria se iskrala iza vrata i izašla na sunce koje je toliko mrzela. Dohramala je do drveta i pored izobličenog tela zmije pala na kolena, glasno naričući.

"Ermote, Ermotel" zakuka ona. "Šta su ti to učinili!"

Njegova glava beživotno je ležala razjapljenih, ukočenih usta dok mu je iz duplog niza zuba kapljao otrov, bistre kapi sijale su na suncu kao prizme.

Ukočene oči zurile su nekud u prazno. Ona podignu Ermota, poljubi mu krljušna usta, oliza poslednji otrovni nektar iz iskeženih igala, ne prestajući da plače i nariče.

Zatim podignu njegovo dugačko, iskidano telo obema rukama, jaučući pri pogledu na rupe koje su pocepale Ermotovu glatku košuljicu, prostrelne rane i pod njima poderano crveno meso. Dvaput je prislonila glavu uz njegovo mrtvo telo, šapućući bajalice, ali ništa se nije događalo. Naravno da nije. Ermot više nije bio u domenu njenih čini. Siroti Ermot.

Ria priljubi njegovu glavu na jednu svoju spljoštenu sisu, a telo na drugu.

Dok se njegova krv cedila po njenoj haljini, ona pogleda u pravcu u kojem su nestali omraženi dečaci.

"Osvetiću vam se", obeća veštica. "Tako mi svih bogova ovog sveta, osvetiću vam se. Kada to najmanje budete očekivali doći će Ria, a onda će vam krici zamreti u grlu. Čujete li me? Krici će vam zamreti u grlu!"

Ria je još trenutak klečala a potom ustade i odgega se prema kolibi, držeći Ermota na svojim grudima.

Poglavlje 5.
Čarobnjakova duga

1.

Tri dana posle Rolandove i Katbertove posete Brdu gugutki, Roj Dipapi i Klej Rejnolds koračali su hodnikom na spratu ,Putnikovog predaha' prema prostranoj sobi Koral Torin. Klej pokuca. Džonas ih pozva da uđu unutra.

Bilo je otključano.

Prva stvar koju je Dipapi ugledao kada je ušao unutra bila je sai Torin, u stolici za ljuljanje pored prozora. Na sebi je imala čipkastu spavaćicu od bele svile i crvenu bufandu na glavi. U krilu je držala pletivo. Dipapi je iznenađeno pogleda. Koral se zagonetno osmehnu pridošlicama, promrmlja

"Zdravo, gospodo", i vrati se svom ručnom radu. Napolju se začu pucketanje petardi (mladi nikada nisu mogli da sačekaju veliki dan; palili su petarde čim bi ih se dočepali), nervozno njištanje konja i nestašan dečački smeh.

Dipapi se okrenu prema Rejnoldsu koji slegnu ramenima, a zatim prekrsti ruke, hvatajući ivice svog ogrtača. Bio je to njegov način izražavanja sumnje ili neodobravanja, ili oboje.

"Problem?"

Džonas je stajao na vratima od kupatila i krajem peškira obešenog o rame brisao ostatke sapuna za brijanje sa svog lica. Bio je nag do pojasa. Dipapi ga je takvog video mnogo puta, ali stari beli ožiljci na leđima svaki put su mu izazivali mučninu u stomaku.

"Ovaj... znao sam da ćemo se sastati u odaji jedne gospe, ali nisam znao da je i gospa u paketu."

"Jeste." Džonas baci peškir u kupatilo, priđe krevetu i podiže svoju košulju.

Iza njega, Koral dignu glavu, bacajući jedan gladan pogled na njegova leđa, a potom je spusti, nastavljajući da plete. Džonas spretno navuče košulju.

"Kako je na Citgu, Klej?"

"Tiho. Ali biće bučno ako dotični balavi vagabundi promole svoje noseve."

"Koliko vas ima i kako ste se rasporedili?"

"Danju deset. Noću tuce. Roj ili ja smo prisutni kod svake smene, ali, kao što rekoh, tiho je."

Džonas klimnu glavom mada nije bio zadovoljan. Nadao se da će balavci do sada već zaviriti u Citgo, baš kao što se nadao da će ih uvući u okršaj svojim iživljavanjem u njihovoj baraci i ubistvom golubova. Medutim, još su se krili iza svog prokletog Brdašca. Imao je osećaj da se nalazi na polju sa tri mlada bika. U rukama je držao crvenu maramu, kao torero, i svom snagom je mahao njom, ali torosi su odbijali da pojure. Zašto?

"A selidba? Kako napreduje?"

"Po planu", odgovori Rejnolds. "Četiri rezervoara na noć, u parovima, tokom poslednje četiri noći. Renfru je glavni, onaj što je vlasnik Lenje Suzan. Da li još hoćeš da ostaviš pola tuceta kao mamac?"

"Ja", reče Džonas, i utom se začu kucanje na vratima.

Dipapi poskoči.

"Da nije..."

"Nije", smiri ga Džonas. "Naš prijatelj u crnoj odori je otputovao. Možda je otišao da teši trupe Dobrog Čoveka pred bitku."

Dipapi na to prasnu u smeh. Pored prozora, žena u spavaćici spusti pogled na svoje pletivo i ne reče ništa.

"Slobodno!" pozva Džonas.

Čovek koji je ušao unutra nosio je sombrero, serape i sandaljas farmera ili kauboja iako mu je kovrdžava kosa koja je virila ispod oboda sombrera bila plava. Bio je to Latigo. Grubijan, bez svake sumnje, ali je pravo olakšanje u poređenju sa nasmejanim čovekom u crnom.

"Drago mi je što vas vidim, gospodo", reče, ulazeći i zatvarajući vrata.

Njegovo lice, namršteno i strogo, bilo je lice čoveka koji godinama nije video ništa dobro. Možda čak od rođenja. "Džonase? Jesi li dobro? Ide li sve po planu?"

"Jesam i ide", šturo uzvrati Džonas i pruži mu ruku. Latigo se kratko i brzo rukova s njim. Dipapija i Rejnoldsa nije primećivao, ali je umesto toga značajno pogledao u Koral.

"Dugi dani i prijatne noći, gospo."

"I vama, još toliko, sai Latigo", uzvrati ona ne podižući pogled sa svog pletiva.

Latigo sede na ivicu kreveta, izvadi kesicu duvana ispod svog serapea i poče da savija cigaretu.

"Neću dugo", reče im. Govorio je osornim, odsečnim glasom svojstvenim severu Unutrašnjeg Sveta, ili je bar tako Dipapi čuo, gde se jebanje irvasa još smatralo vodećim sportom. Oni koji nisu dovoljno brzi zadovoljavaju se sa svojim sestrama. "Ne bi bilo pametno. Kad bolje pogledam, i ne uklapam se baš najbolje."

"Ne", složi se Rejnolds, zvučeći zabavljeno. "Ne uklapaš se."

Latigo ga oštro pogleda, a zatim svoju pažnju usmeri na Džonasa.

"Veći deo moje družine ulogoren je trideset točkova odavde, u šumi zapadno od kanjona Civija... usput, kakav je ono uvrnuti zvuk koji dopire iz kanjona? Plaši nam konje."

"Procep", odgovori Džonas.

"Plaši i ljude kada se previše približe", primeti Rejnolds. "Najbolje da se držite podalje."

"Koliko vas je?" upita Džonas.

"Što. Dobro naoružanih."

"Toliko je, kažu, imao i lord Pert."

"Ne proseravaj se."

"Imaju li iskustva u borbi?"

"Dovoljno da znaju kako se to radi", odgovori Latigo, ali je Džonas znao da laže. Farson je svoje veterane čuvao u planinskim usecima. Ovde je poslao malu ekspediciju u kojoj su samo vodnici znali nešto više od drkanja kurca.

"Tuce ljudi je kod Viseće stene, čuva rezervoare koje su tvoji ljudi do sada prevezli", nastavi Latigo.

"Očigledno više nego što je potrebno."

"Džonase, nisam rizikovao dolaskom u ovu zabačenu selendru da bih sa tobom razgovarao o mojim planovima."

"Molim za vaše oproštenje, sai", odgovori Džonas, tobože ponizno, i sede na pod pored Koraline stolice, savijajući sebi cigaru. Ona spusti pletivo u stranu i poče da ga miluje po kosi. Dipapi je pokušavao da dokuči šta je Eldreda toliko fasciniralo kod nje, njega je podsećala na tipičnu, ružnu kučku velikog nosa i malih sisa.

"Što se tiče tri mladića", nastavi Latigo u stilu čoveka koji ne voli da okoliša. "Dobrog Čoveka je veoma uznemirilo saznanje da u Mejisu imate posetioce iz Unutrašnjeg Sveta. Sada mi kažete da nisu ono za šta se izdaju.

Dobro, šta su onda?"

Džonas odgurnu Koralinu ruku sa svoje kose kao da je dosadni insekt.

Nimalo uzrujana, ona se vrati svom pletenju.

"Pre su dečaci nego mladići, i ako je njihov dolazak ovde ka, znam da je Farson zbog toga duboko zabrinut, onda će to pre biti naš ka nego Savezni."

"Nažalost, moraćemo da se uzdržimo od prosvetljenja Dobrog Čoveka tvojim teološkim zaključcima", reče Latigo. "Doneli smo radio aparate koji su ili pokvareni ili ne rade na ovoj udaljenosti. Niko ne zna šta je u pitanju.

Ionako mrzim sve te igračke. Bogovi im se podsmevaju. Prepušteni smo sami sebi, prijatelji moji. U dobru i zlu."

"Nema potrebe da Farson toliko brine", reče Džona.

"Dobar Čovek te momke smatra pretnjom njegovim planovima.

Pretpostavljam da ti je Valter rekao istu stvar."

"Ja'. Nisam zaboravio nijednu reč. Sai Valter je nezaboravna vrsta čoveka."

„Jeste", složi se Latigo. "On je zamenik Dobrog Čoveka. Glavni razlog njegove posete jeste potreba da ukrotite te dečake."

"I jeste. Roj, ispričaj sai Latigu o tvojoj prekjučerašnjoj poseti šerifu."

Dipapi nervozno pročisti grlo.

"Šerif... Ejveri..."

"Znam ga, debela svinja na Punoj Zemlji", primeti Latigo. "Nastavi."

„Jedan od Ejverijevih pomoćnika odneo je poruku trojici dečaka dok su brojali konje na Litici."

"Kakvu poruku?"

"Da ne silaze u varoš na Dan Zetve; da ne idu na Liticu na Dan Zetve; da je najbolje da tog dana ne izlaze iz svoje barake jer žitelji baronije u vreme održavanja festivala ne vole da im se po čaršiji muvaju stranci, čak ni oni koji im se dopadaju."

"I kako su to prihvatili?"

"Odmah su pristali. Na Dan Žetve neće promoliti nos", reče Dipapi. "Takvi su od prvog dana, pristaju na sve što se od njih traži. Pametni su, naravno - ovde ne postoje običaji protiv stranaca na Dan Žetve, kao ni u drugim delovima. U stvari, prilično je uobičajeno da došljaci učestvuju u veselju i ubeđen sam da to dečaci znaju. Ideja je..."

"... da poveruju u to kako planiramo selidbu i na Vašarski dan, da, da", nestrpljivo završi Latigo. "Hoću da znam da li su zagrizli? Možete li da ih odvede na dan pre Žetve, kao što ste obećali, i hoće li čekati?"

Dipapi i Rejnolds pogledaše u Džonasa. Džonas podignu ruku iza sebe i spusti je na Koralinu usku ali ne i nezanimljivu butinu. Evo ga, pomisli on.

Držaće ga za ono što sledeće bude rekao, bez milosti. Ukoliko je u pravu, Lovcima mrtvačkog kovčega će se zahvaliti i isplatiti ih... možda ih i dodatno nagraditi. Ukoliko greši, verovatno će ih obesiti tako visoko i krvnički da će im glave otpasti sa omči.

"Sredićemo ih bez problema", obeća Džonas. "Pod optužbom izdaje. Tri mladića, svi visokog roda, u dosluhu sa Džonom Farsonom. šokantno. Ima li boljeg nagoveštaja od zlih dana koje preživljavamo?"

"Jedan izdajnički poklič će okupiti rulju?"

Džonas se hladno osmehnu Latigu.

"Kao koncept, izdaja može da se ubaci i medu običan narod, čak i kada je rulja pijana a suština kupljena i plaćena od strane Jahačkog udruženja.

Ubistvo, na primer... naročito ubistvo omiljenog gradonačelnika..."

Dipapi sevnu očima prema gradonačelnkovoj sestri.

"Kakva će to biti šteta", procedi Koral i uzdahnu. "Možda me inspirišete da i sama povedem rulju."

Dipapi pomisli da konačno shvata šta je Eldreda privuklo njoj: bila je to žena hladnokrvna baš kao i Džonas.

"Još nešto", nastavi Latigo. "Deo imovine Dobrog Čoveka poslat vam je na čuvanje. Nekakva staklena kugla?"

Džonas klimnu glavom.

"Jeste. Ništa značajno."

"Koliko znam, ostavili ste je kod lokalne veštice."

"Ja'."

"Trebalo bi da je uzmete. Uskoro."

"Ne uči dedu kako se pije jaje", procedi Džonas, pomalo nervozno. "Prvo da bacim balavce iza rešetaka."

Rejnolds oprezno promrmlja:

"Jeste li je ikada videli svojim očima, sai Latigo?"

"Ne izbliza, ali znam ljude koji jesu." Latigo zastade. "Jedan je poludeo i morali su da ga upucaju. Drugi slučaj desio se pre trideset godina, na ivici velike pustinje. Bio je to stanovnik kolibe kojeg je izujedao pobesneli kojot.

"Blagoslovena Kornjača", promrsi Rejnolds i potapša se triput po vratu.

Užasavao se besnila.

"Džaba ti svi blagoslovi u slučaju da ti Čarobnjakova duga padne u ruke", preseče ga Latigo i okrenu se prema Džonasu. "Moraćeš da budeš pažljiviji pri vraćanju nego što si bio pri davanju. Stara veštica je do sada verovatno opčinjena kuglom."

"Planiram da pošaljem Rimera i Ejverija. Ejveri se mnogo ne potresa, ali je zato Rimer pravi živac."

"Bojim se da to neće uspeti", reče Latigo.

"Neće?" začudi se Džonas. šaka mu stegnu Koralinu nogu dok se neprijatno smeškao Latigu. "Možda bi mogao svom pokornom sluzi da objasniš zašto neće uspeti?"

Koral je bila ta koja mu je odgovorila.

"Zato što", poče ona, "kada Čarobnjakova duga koja je trenutno u Rijinom posedu, bude vraćena u nadzor, kancelar će biti zauzet pratnjom mog brata na njegovo konačno počivalište."

"O čemu to ona priča, Eldrede?" upita Dipapi.

"Da, i Rimer umire", odgovori Džonas i naceri se. "Još jedan užasan zločin koji će se pripisati podmuklim špijunčićima Džona Farsona."

Koral se slatko osmehnu, povlačeći Džonasovu ruku sve više uz svoju butinu. Zatim uze svoje pletivo i nastavi zadovoljno da štrika.

2.

Devojka, iako mlada, bila je udata.

Dečak, iako lep, bio je emotivan.

Srela ga je jedne noći na skrovitom mestu da mu kaže da njihova veza, koliko god bila slatka, mora da se okonča. Odgovorio je da to ne može biti jer je zapisana u zvezdama. Devojka mu je rekla da je to moguće, ali da su se sazvežđa u jednom trenutku promenila. Možda je zaplakala. Možda se nasmejala, verovatno od nervoze. Bez obzira, takav smeh bio je pogubno tačan. Mladić je uzeo kamen i smrskao joj glavu. A kada je došao k sebi i shvatio šta je učinio, seo je naslonjen na granitnu ploču, dovukao njenu sirotu izubijanu glavu na svoje krilo i presekao sebi grlo dok ga je buljina gledala sa obližnjeg drveta. Umro je ljubeći je, i kada su ih pronašli, njihove usne bile su zapečaćene njegovom i njenom krvlju života.

Stara priča. Svaka varoš ima svoju verziju. Mesto dešavanja je obično lokalno stecište zaljubljenih, ili udaljeno šetalište pored reke, ili gradsko groblje. Čim su detalji istinskog događaja iskrivljeni dovoljno da zadovolje morbidne romantike, napisane su pesme. Obično su ih pevale čeznutljive device koje su gitaru ili mandolinu svirale toliko loše da nisu upevale da ostanu u tonalitetu. Refreni su uključivali srceparajuće tužbalice tipa Haj-di-aj-di-aj-di-ho, skončali su zajedno-o.

Hambrijska verzija ove neobične priče opisuje ljubavnike po imenu Robert i Frančeska, i smeštena je u staro doba, pre nego što je svet otišao dalje.

Mesto odigravanja ubistva-samoubistva je hambrijsko groblje, kamen kojim je razbijen Frančeskin mozak je kamen međaš, a granitni zid na koji se Robert naslonio kada je presekao svoj grkljan je Torinov mauzolej.

(Sumnjalo se da je pre pet generacija u Hambriju ili Mejisu uopšte postojao neki Torin, ali generalno takve priče, u najboljem slučaju, nisu ništa drugo do laži koje se rimuju.)

Izmišljeno ili ne, groblje se smatralo ukletim. Opsedali su ga duhovi ljubavnika koji su vidani kako krvavi i čežnjivi (tako kažu) šetaju između grobova. Budući da je zbog toga bilo retko posećivano, logično da je to bio najbolji izbor za Rolanda, Katberta, Alejna i Suzan.

Pre nego što su se sastali, Roland je počeo da oseća sve veću strepnju... pa čak i očaj. Uzrok tome bila je Suzan, preciznije Suzanina tetka. I bez Rijinog otrovnog pisma, Kordelijine sumnje u ljubav između Suzan i Rolanda narasle su skoro do granice verovanja. Nekoliko dana pred susret na groblju, Kordelija je počela da vrišti na Suzan onog časa kada je devojka ušla u kuću noseći u ruci korpu.

"Bila si s njim! Jesi, bestidnice, piše ti na licu!"

Suzan, koja se tog dana nije ni približila Rolandu, mogla je samo da zuri u svoju tetku.

"S kim sam bila?"

"Jao, ne pretvaraj se, nezahvalnice jedna! Ne glumataj, molim te! Ko palaca jezikom kad god prođe pored naše kuće? Dirborn, eto ko! Dirborn!

Dirborn! Ponoviću ti hiljadu puta. Stidi se! Stidi! Pogledaj se na šta ličiš!

Pantalone su ti zelene od valjanja po travi s njim, jesu! Čudi me da nemaš rupu u sredini!" Tetka Kord je tada već bila van sebe. Žile na vratu su joj nabrekle kao konopci.

Suzan zbunjeno spusti pogled na svoje stare drap pantalone.

"Tetka, to je boja, kako ne vidiš? Ceta i ja smo pravile Vašarske dekoracije u gradonačelnikovoj kući. A ovo na mojoj stražnjici ostalo je od Harta Torina, ne od Dirborna nego od Torina, kada me je zaskočio u šupi gde drže ukrase i petarde. Zaključio je da je to pravo vreme i mesto da se malo porve sa mnom. Otrljao se o mene, isprskao svoje pantalone i otišao pevajući. Zadovoljan." Suzan nabra nos iako je prema Torinu u poslednje vreme osećala neku vrstu gadljivog sažaljenja. Strah od njega je nestao.

Tetka Kord ju je streljala užarenim pogledom. Suzan se po prvi put ozbiljno zabrinula za mentalno zdravlje svoje tetke.

"Vrlo verovatna priča", konačno prošaputa Kordelija. Na čelu su joj svetlucale male kapljice znoja dok su joj isprepletane plave vene na slepoočnicama kucale kao satovi. Uprkos činjenici da se redovno kupala, u poslednje vreme se osećala, na oštar, ustajali znoj. "Jeste li zajedno radili kada ste se posle toga milovali, ti i on?"

Suzan pride svojoj tetki i zgrabi je za koščati zglob, spustivši joj dlan na jedno od svojih kolena. Kordelija vrisnu i pokuša da istrgne ruku, ali Suzan je bila jača. Kada joj je stavila ruku pod nos, držala ju je u tom položaju sve dok Kordelija nije namirisala sopstveni dlan.

"Na šta miriše, tetka? Na farbu! Koristili smo ražani papri za farbanje lampiona!"

Napetost u ruci koju je Suzan stezala polako je nestajala. Oči koje su zurile u njene povratiše dozu bistrine.

"Ja", napokon izusti Kordelija. "Od farbe." Pauza. "Ovoga puta."

Od tada se Suzan sve češće osvrtala ne bi li ugledala mršavu figuru uskih kukova kako klizi za njom na ulici ili neku od tetkinih brojnih prijateljica kako je snimaju svojim sumnjičavim očima. Kad god bi jahala duž Litice, imala je osećaj da je neko posmatra. Pre zajedničkog okupljanja na groblju, Suzan je dvaput pristala da se nađe sa Rolandom i njegovim drugovima.

Oba puta je bila prinuđena da otkaže dolazak, drugi put u poslednji čas zato što je videla da je stariji sin Brajana Hukija gleda na neki čudan, usiljen način. Bila je to njena intuicija... jaka intuicija.

Situacija je bila tim gora što je njena želja da se vidi sa Rolandom postala skoro neizdrživa, i to ne samo da bi s njim razgovarala. Osećala je potrebu da vidi njegovo lice i obujmi ga svojim dlanovima. Sve ostalo, koliko god bilo slatko, moglo je da sačeka, ali morala je da ga vidi, da ga dodirne; morala je da se uveri u to da nije bio samo san koji sanjaju usamljene, uplašene devojke ne bi li se bar malo utešile.

Na kraju joj je pomogla Marija, bogovi blagoslovili služavku koja je možda razumela više nego što je Suzan pretpostavljala. Marija je otišla kod Kordelije sa porukom od Suzan u kojoj je pisalo da će noć provesti u gostinskom krilu ,Obale’ Poruka je bila od Olive Torin i, uprkos svim njenim sumnjama, Kordelija nikako nije bila sigurna da li je to bio falsifikat ili ne. Nije bio. Oliva je na Suzaninu molbu odmah napisala poruku. Učinila je to nevoljno, ali bez suvišnih pitanja.

"Šta se dogodilo mojoj bratanici?" prasnula je Kordelija.

"Umorila se, sai. I dolor de garganta."

"Boli je grlo? Pred sam Vašarski dan? Smešno! Ne verujem! Suzan nikada nije bolesna."

"Dolor de garganta", ponovila je Marija, tvrdoglava kao što to umeju da budu samo seljanke suočene sa nevericom. Kordelija je s tim morala da se pomiri. Marija nije imala pojma šta je Suzan naumila i to je bilo upravo ono što je Suzan i htela.

Preskočila je ogradu terase i spustila se niz petnaest stopa visoku isprepletanu lozu koja je rasla uz severnu stranu kuće, zatim kroz zadnja vrata za poslugu šmugnula napolje. Tamo ju je čekao Roland, i posle dva minuta strasnog pozdravljanja, jahali su na Rašerovim leđima prema groblju gde su ih čekali Katbert i Alejn, puni nervozne nade.

3.

Suzan je prvo ugledala tihog plavušana okruglog lica čije ime nije bilo Ričard Stokvort već Alejn Džons. Zatim i onog drugog, kod kojeg je osećala neku vrstu podozrenja, možda čak i gneva. Zvao se Katbert Olgud.

Sedeli su jedan do drugog na grobnom kamenju obraslom bršljanom, stopala uronjenih u plitku maglu. Suzan kliznu sa Rašerovih leda i sporo im priđe. Dečaci ustadoše. Alejn joj se nakloni kao što to čine u Unutrašnjem Svetu, s nogom ispruženom u stranu i petom zarivenom u zemlju.

"Gospo", pozdravi je. "Dugi dani..."

Onaj drugi je sada bio pored njega, vitak i crnomanjast, sa licem koje bi verovatno bilo lepo da nije bilo toliko nemirno. Njegove tamne oči bile su istinski lepe.

".....i prijatne noći", završi Katbert, poklonivši se zajedno sa Alejnom.

Izgledali su kao komične lutke u vašarskoj predstavi koja je uvek umela da je nasmeje. Ni ovoga puta nije mogla da se uzdrži. Naklonila im se damski, duboko i raširenih ruku, tobože držeći suknju koju nije nosila.

"I vama još toliko, gospodo."

Sledećeg trenutka su se samo gledali, troje mladih ljudi koji nisu bili sigurni kako da nastave. Roland im nije pomagao; sedeo je na Rašeru i pažljivo ih posmatrao.

Suzan napravi nesiguran korak napred, ne smejući se više. U uglovima njenih usana još su se videle rupice, ali joj je pogled bio ozbiljan.

"Nadam se da me ne mrzite", poče ona. "Razumeću ako je tako, poremetila sam vaše planove... stala između vas trojice, ali to je bilo jače od mene."

Suzan podignu raširene ruke prema Alejnu i Katbertu, okrenuvši dlanove nagore. "Volim ga."

"Ne mrzimo te", uzvrati Alejn. "Zar ne, Berte?"

Jedan mučno dug trenutak Katbert je ćutao, gledajući nekud iznad Suzaninog ramena, kao da proučava rast Demonskog meseca. Mislila je da će joj srce stati. Zatim mu se pogled srete s njenim i lice mu se osmehnu sa tako opojnom slatkoćom da Suzan poput komete pogodi neočekivana ali savršeno jasna misao (Da sam njega srela prvog... počinjala je).

"Rolandova ljubav je i moja ljubav", reče Katbert, pa ispruži ruke i uze njene, privukavši je bliže tako da je sada stajala između njega i Alejna kao sestra između dva brata. "Nas trojica smo prijatelji još od kolevke, i bićemo prijatelji dok jedan od nas ne dođe do čistine na kraju puta." Katbert se kliberio kao dete. "Kako stvari stoje, možda ćemo svi zajedno pronaći kraj tog puta."

"I to uskoro", složi se Alejn.

"Taman dok", završi Suzan Delgado, "moja tetka Kordelija ne počne da nas prati."

4.

"Mi smo ka-tet", svečano reče Roland. "Svi zajedno smo jedno."

Pogled mu pređe preko njihovih lica na kojima nije bilo ni trunke neslaganja. Dvoje po dvoje krenuše ka mauzoleju, dok im se ledio dah iz usta i nosa. Tamo Roland čučnu, gledajući u ostalo troje, koji se poredaše na kamenoj klupi ispod koje su štrčali skeletni buketi iz kamenih saksija.

Pod je bio posut laticama mrtvih ruža. Suzan je sedela između Katberta i Alejna, u njihovom bratskom zagrljaju. Rolanda ponovo podsetiše na sestru i dva brata zaštitnika.

"Veći smo nego što smo bili", primeti Alejn. "Osećam to veoma snažno."

"I ja", složi se Katbert i pogleda oko sebe. "Lepo mesto za sastanak, takode.

Naročito za ka-tet kao što je naš."

Roland se nije smejao; duhovitost nije bila njegova jača strana.

"Hajde da pričamo o onome što se događa u Hambriju", reče on, "a onda čemo da se pozabavimo bliskom budućnošću."

"Nisu nas poslali ovamo ni po kakvom zadatku, znaš", Alejn pojasni Suzan.

"Naši očevi su samo hteli da nas sklone na sigurno, to je sve. Roland je stekao neprijatelja u čoveku koji je po svoj prilici bliski saradnik Džona Farsona..."

"Steći neprijatelja", ponovi Katbert. "Dobra fraza. Sveobuhvatna. Planiram da je zapamtim i upotrebim kad god mi se ukaže prilika."

"Obuzdaj se", preseče ga Roland. "Nemam nameru da ovde provedem celu noć."

"Ištem oproštenje, o uzvišeni", uzvrati Katbert, iako mu se u očima nije mogla nazreti ni trunka kajanja.

"Doputovali smo sa tri goluba pismonoše za slanje i primanje poruka", nastavi Alejn, "ali mislim da su golubovi služili samo za to da bi naši roditelji bili sigurni da smo dobro."

"Da", reče Katbert. "Alejn pokušava da kaže da smo bili zatečeni. Roland i ja smo imali... nesuglasice... oko toga kako da nastavimo dalje. On je hteo da čekamo, a ja ne. Sada znam da je bio u pravu."

"Ali iz pogrešnih razloga", reče Roland suvim glasom. "U svakom slučaju, izgladili smo nesuglasice."

Suzan je pomalo uznemireno prelazila pogledom s jednog na drugog, a zatim i na trećeg. Pogled joj zastade na modrici s leve strane Rolandove vilice, jasno vidljivoj pod bledim svetlom koje je dopiralo kroz poluotvorena vrata grobnice.

"Nema veze", reče Roland. "Farson namerava da uđe u jednu ili čak više bitaka, na Ćelavim planinama, severozapadno od Gileada. Sprema zamku savezničkoj vojsci koja mu je za petama. Realno gledano, to bi lako moglo da bude tačno. Farson namerava da ih namami u klopku i uništi ih oružjem Starog Naroda, koje će pokretati nafta sa Citga. Nafta u rezervoarima koje smo videli, Suzan."

"Gde će Farson da preradi naftu?"

"Negde zapadno odavde, gde mu bude usput", uzvrati Katbert. "Možda u Vaj Kastisu. Znaš gde je to? Rudarska zemlja."

"Čula sam za nju, ali nikada nisam putovala van Hambrija", priznade ona, i pogleda u Rolanda. "Mislim da će se to uskoro promeniti."

"U tim planinama postoji mnogo ratne mašinerije iz vremena Starog Naroda", reče Alejn. "Većina se nalazi u usecima i klancima, tako kažu.

Roboti i ubilačka svetla, smrtonosni zraci, tako ih zovu zato što mogu da te preseku napola ako naletiš na njih. Bogovi znaju šta sve još. Neka od njih nesumnjivo su samo legende, ali gde ima dima ima i vatre. U svakom slučaju, to je najbolje mesto za preradu nafte."

"A potom će je odneti Farsonu na noge", zaključi Katbert. "Nas taj deo mnogo ne zanima; ono što želimo da uradimo nalazi se ovde u Mejisu."

"Čekao sam u nameri da sve razotkrijem", objasni Roland. "Svaki delić njihove proklete zavere."

"Ako nisi primetila, naš drug je samo malo više ambiciozan", reče Katbert i trepnu.

Roland nije obraćao pažnju. Gledao je u pravcu kanjona Civija. Večeras odande nije dopirao nikakav zvuk; jesenji vetar je promenio pravac i odneo bruj procepa od varoši.

"Ako uspemo da zapalimo naftu, ostalo će otići u vazduh zajedno s njom... a nafta im je najvažnija. Hoću da je uništimo i da se zatim gubimo odavde.

Sve četvoro."

"Planiraju da je premeste na Dan Žetve, zar ne?" upita Suzan.

"O da, najverovatnije", reče Katbert i nasmeja se. Bio je to grlen, zarazan zvuk, poput dečjeg smeha, i on se uhvati za stomak, ljuljajući se napred-nazad, ne pokušavajući da se obuzda.

Suzan je izgledala zbunjeno.

"Molim? Šta to znači?"

"Ne znam", uzvrati on, smeškajući se. "To je previše za mene. Smejao bih se sve vreme, a Rolanda to nervira. Hajde ti, Ale. Ispričaj Suzan o našoj poseti pomoćniku Dejvu."

"Došao je na 'Bar K' da nas obiđe", poče Alejn, i sam se osmehujući.

"Razgovarao je s nama kao da smo rod rođeni. Rekao nam je da žitelji Hambrija ne vole da im se stranci muvaju po čaršiji za vreme Vašara, i da će biti najbolje da na dan punog meseca ne napuštamo baraku."

"To je besmisleno!" uzviknu Suzan. Bila je opravdano ogorčena, kao i svako drugi kome klevetaju rodno mesto. "Stranci su nam dobrodošli za vreme praznika, oduvekl Mi nismo gomila... divljaka!"

"Dobro, dobro", smirivao ju je Katbert, kikoćući se. „Znamo, ali pomoćnik Dejv ne zna da mi to znamo, zar ne? Zna da njegova žena pravi najbolji beli čaj u celoj baroniji, i osim toga mu više ništa nije jasno. Šerif Herk zna malo više, mada ni i u to nisam sasvim siguran."

"Njihovo upozorenje može da znači dve stvari", zaključi Roland. "Prvo, planiraju akciju na Dan Zetve, kao što si već rekla, Suzan. Drugo, veruju da mogu da nam ukradu Farsonovu naftu ispred nosa."

"I da posle verovatno nas da okrive za to ", zaključi Alejn.

Suzan radoznalo osmotri svu trojicu i upita:

"I, šta planirate da učinite?"

"Da uništimo ono što je ostalo na Citgu, čime su hteli da nas namame, a onda da ih napadnemo kada se okupe", tiho odgovori Roland. "Kod Viseće stene. Bar polovina rezervoara koje žele da premeste na zapad već je tamo.

Za to će im trebati mnogo ljudi. Najmanje dvesta, ali verujem da će ih na kraju ipak biti manje. Mislim da bi trebalo da svi ti ljudi umru."

"Ili oni ili mi", potvrdi Alejn.

"Kako ćemo nas četvoro da ubijemo dve stotine vojnika?"

"Nikako. Ali ako potpalimo jedan ili dva niza rerzervoara, mislim da ćemo izazvati eksploziju, i to strašnu. Preživeli vojnici će biti prestravljeni, a preživele vode van sebe od besa. Videće nas jer ćemo im to dozvoliti... "

Roland ućuta.

Alejn i Katbert su bez daha zurili u njega. Ostatak priče su već čuli ili naslutili, ali je ovo bio deo koji je Roland dosad čuvao samo za sebe.

"A onda?" uplašeno upita Suzan. "Onda?"

"Mogli bismo da ih namamimo u Civije", reče Roland. "I da ih poteramo u procep."

5.

Zaglušujuća tišina. A onda, bez razmišljanja, Suzan reče:

"Ti si lud."

"Ne", zamišljeno reče Katbert. "Nije lud. Misliš na onaj mali usek u Litici, zar ne, Rolande? Onaj tik iznad dna kanjona."

Roland klimnu glavom.

"Četvoro može tuda da se popne bez problema. Na vrhu ćemo pripremiti hrpu kamenja. Dovoljno veliku da se obruši unutra ako pokušaju da nas prate."

"Strašno", reče Suzan.

"To je borba za opstanak", uzvrati Alejn. "Ako im dozvolimo da uzmu naftu i upotrebe je, pobiće sve pristalice Saveza koje im se nađu na putu.

Dobri Čovek ne priznaje zarobljenike."

"Nisam rekla da je loše, samo da je strašno."

Jedan trenutak su samo ćutali, četiri mlada bića koja planiraju da ubiju dve stotine ljudi. Ali to neće biti samo ljudi; mnogi (možda i većina) će biti dečaci, otprilike njihovih godina.

Suzan se konačno oglasi:

"Oni koji izbegnu odron izjahaće iz kanjona."

"Ne brini, neće." Alejn je video teren, i sada je skoro potpuno razumeo suštinu rešenja. Roland je znalački klimao glavom, a u uglovima usana mu je titrao osmeh.

"Što da ne?"

"Šiblje na ulazu u kanjon. Zapalićemo ga, zar ne, Rolande? I ako jaki vetrovi tog dana nadjačaju... dim... "

"Ja ću navoditi ostale unutra", složi se Roland. "U procep."

"Kako ćeš da zapališ žbunje?" upita Suzan. "Znam da je suvo, ali ne znam kada ćeš naći vremena da ga zapališ šibicama ili kremenom."

"Ti ćeš nam pomoći", reče Roland, "isto kao što ćeš nam pomoći da zapalimo rezervoare. Ne možemo da računamo samo na pištolje, znaš; sirova nafta se mnogo teže pali nego što ljudi misle. Nadam se da će ti Simi pomoći."

"Da čujem tvoj plan."

6.

Razgovarali su narednih dvadeset minuta, delimično izmenivši prvobitni plan, svi su razumeli da bi u slučaju drastičnog i iznenadnog odstupanja od plana okolnosti mogle da se otmu kontroli. Ka ih je uvukao u sve ovo; bilo je možda najbolje da se uzdaju u ka-i sopstvenu smelost, kako bi se ponovo izvukli.

Katbertu se nije svidela ideja da Simija uvlače u celu stvar, ali se na kraju saglasio, dečakova uloga će biti minimalna i gotovo bezopasna, tako da je Roland pristao da ga povedu sa sobom kada budu zauvek otišli iz Mejisa.

Petočlana družina podjednako je dobra kao i četvoročlana, zaključio je.

"U redu", konačno pristade Katbert i pogleda u Suzan. "Ko će da razgovara s njim, ti ili ja?"

"Ja ću."

"Pobrini se da shvati da Koral Torin ne sme da sazna ni jednu jedinu reč", reče joj Katbert. "Ne samo zato što je gradonačelnikova sestra; jednostavno ne verujem toj kučki."

"Daću ti bolji razlog od tog", reče Suzan. "Moja tetka kaže da je ona u vezi sa Eldredom Džonasom. Sirota tetka Kord! Ovo je najgore leto u njenom životu, a sve mi se čini da ni jesen neće biti ništa veselija. Ljudi će je prozvati tetkom izdajnice."

"Neki će shvatiti suštinu", ubaci se Alejn. "Uvek je tako."

"Možda, ali moja tetka Kordelija pripada onoj vrsti žena koja nikada ne sluša dobre tračeve. Niti ih prenosi. Zagrejala se za Džonasa, razumeš."

Katbert je bio kao gromom pogoden.

"Za Džonasa! Tako mi svih bogova! Ne mogu da verujem! Kada bi ljude vešali zbog lošeg ljubavnog ukusa, tvoja tetka bi prva visila!"

Suzan se zakikota, obgrli kolena i klimnu glavom.

"Vreme je da se razilazimo", opomenu ih Roland. "Ako iskrsne nešto što Suzan mora odmah da sazna, iskoristićemo crveni kamen u zidu iza 'Zelenog srca'."

"Dobro", reče Katbert. "Idemo odavde. Studen ovog mesta mi nagriza kosti."

Roland ustade, vraćajući život u utrnule noge.

"Važno je da su odlučili da nas ostave na miru dok se ne okupe i ne pobegnu. To je naša šansa, i to dobra. A sada..."

Alejnov tihi glas ga prekide.

"Ima još nešto. Veoma važno."

Roland se vrati u čučeći položaj, gledajući napeto u Alejna.

"Veštica." Suzan se trgnu, ali Roland prasnu u smeh nestrpljenja. "Ne uklapa se u naše poslove, Ale, ne vidim kako bi mogla. Čisto sumnjam da je upletena u Džonasovu zaveru..."

"I ja", upade Alejn.

"... a Katbert i ja smo joj zapretili da nikom ne priča o Suzan i meni. Da to nismo učinili, njena tetka bi do sada već digla uzbunu."

"Ali kako ne shvataš?" upita Alejn. "Nije problem u tome kome je Ria mogla da kaže. Problem je u tome kako je uopšte znala."

"Ružičasto je", iznebuha izusti Suzan. Ruka joj polete ka kosi, dodirujući odsečene pramenove koji su već počeli da rastu.

"Ružičasto?" začudi se Alejn.

"Mesec", nastavi ona i odmahnu glavom. "Ne znam. Ne znam o čemu pričam. Biće da sam glupa kao Pinč i Džili... Rolande? šta ne valja? šta te muči?"

Roland više nije čučao; bespomoćno je sedeo na kamenom podu posutom laticama. Izgledao je kao da se bori da ne izgubi svest. Napolju, van mauzoleja, začu se šuštanje opalog lišća i krik noćne ptice.

"Blagi bogovi", izusti on glasom očajnika. "Nemoguće. Ne može biti istina." Pogled mu susrete Katbertov.

Sa lica ovog drugog nestade svakog veselja, i ostadoše nemir i ozbiljnost koje ni njegova rodena majka ne bi prepoznala... ili možda ne bi želela.

"Ružičasto", ponovi Katbert. "Zanimljivo, zar to nije ista reč koju je tvoj otac pomenuo na rastanku, Rolande? Upozorio nas je na ružičasto. Mislili smo da je reč o šali. Pokušaju šale."

"Jao!" Alejnove oči se razrogačiše. "Jao, jebem ti!" izlete mu. Kada je shvatio šta je rekao, sedeći tik uz ljubavnicu svog najboljeg druga, pokri rukama usta. Obrazi su mu goreli.

Suzan ga je jedva primećivala. Zurila je u Rolanda, u sve većem strahu i zbunjenosti.

"Šta?" upita ona. "Šta je sad? Kaži mi! Kaži mi!"

"Voleo bih ponovo da te hipnotišem, kao onomad u vrbaku", reče Roland.

"Sada ću to da izvedem kako treba, pre nego što ti suvišna priča zamuti sve čega se sećaš."

Dok je govorio, Roland zavuče ruku u svoj džep. Izvadivši metak, spretno ga zavrte oko prstiju. Suzanin pogled se smesta zalepi za njega, kao čelik za magnet.

"Smem li?" upita on. "S tvojim dopuštenjem, draga."

"Dabome da smeš." Oči su joj bile širom otvorene, poprimajući staklasti sjaj. "Ne znam zašto misliš da će ovog puta biti drugačije, ali... " Suzan zaćuta, prateći pogledom igru metka na Rolandovoj šaci. Trenutak kasnije on prestade da ga pomera, sklopivši dlanove. Suzan sklopi oči. Disala je mirno i tiho.

"Bogovi, pala je kao klada", zadivljeno prošapta Katbert.

"Već je ranije bila hipnotisana. Mislim da je to bila Ria." Roland zastade, pa upita glasnije: "Suzan, čuješ li me?"

"Da, Rolande, čujem te veoma dobro."

"Hoću da čuješ i onaj drugi glas."

"Čiji?"

Roland dade znak Alejnu. Ako je neko mogao da sruši blokadu u Suzaninom umu (ili da pronađe način da je zaobiđe), to je bio on.

"Moj, Suzan", javi se Alejn stojeći pored Rolanda. "Znaš li ko sam?"

Ona se osmehnu sklopljenih očiju.

"Ja', ti si Alejn. Ričard Stokvort, u stvari."

"Tako je." On uputi Rolandu nervozan, upitan pogled, šta da je pitam?, ali mu Roland nije odgovarao. Bio je na dva mesta istovremeno, osluškujući dva različita glasa.

Suzan, pored brzaka u vrbovom gaju kaže:

Ja', divno, baš tako, dobra si ti devojka, a onda je sve ružičasto.

Njegov otac, na dvorištu iza Velike dvorane:

To je grejpfrut. Mislim da je ružičast.

Ružičasti grejpfrut.

7.

Njihovi konji bili su osedlani i natovareni; tri dečaka stajala su pred njima, spolja neosetljivi, iznutra izgarajući od želje da što pre krenu na put.

Putovanje i misterije koje ono krije nikog ne privlače više od mlađarije.

Stajali su na dvorištu koje se prostiralo istočno od Veljke dvorane, nedaleko od mesta gde je Roland pobedio Korta, i tako pokrenuo čitavu lavinu. Bilo je rano, pred svitanje, i magla je širila sivkaste pipke po zelenim poljima. Dvadesetak koraka dalje, Katbertov i Alejnov otac stajali su nepomično, raširenih nogu i s rukama na drškama svojih pištolja. Držali su stražu. Jer, iako nije ličilo na Martena (koji je po prvi put bio odsutan iz palate i, koliko su mogli da čuju, iz samog Gileada) da ih napadne, ne ovde, sve je bilo moguće.

Zato im se Rolandov otac jedini obratio kada su uzjahali i zaputili se na istok, prema Mejisu i Spoljnom obodu.

"Poslednja stvar", reče on nameštajući im kaiševe na sedlima. "Sumnjam da ćete naići na nešto što se poklapa sa našim interesovanjima, bar ne u Mejisu, ali hoću da obratite pažnju na dugine boje. Konkretno na Čarobnjakovu dugu." On se zasmeja, a zatim nastavi: "To je grejpfrut.

Mislim da je ružičast."

"Čarobnjakova duga je obična bajka", primeti Katbert, uzvrativši Stivenu osmeh. Zatim, možda zbog nečeg što je video u očima Stivena Dišana, Katbertov osmeh nestade. "Zar ne?"

"Nisu sve stare priče istinite, ali mislim da ona o Merlinovoj dugi jeste", uzvrati Stiven. "Priča se da je nekada postojalo trinaest staklenih kugli, po jedna za svakog od Dvanaest čuvara i jedna koja je predstavljala tačku ukrštanja Zraka."

"Jedna za Kulu", tiho reče Roland, osećajući kako mu se koža ježi. "Jedna za Mračnu Kulu."

"Tako je, kada si bio dečak zvala se Trinaesta. Nekada smo, sedeći oko vatre, pričali priče o crnoj kugli i plašili jedni druge... kada nas očevi nisu čuli. Moj tata kaže da nije dobro pričati o Trinaestoj, jer može da čuje svoje ime i otkotrlja se u tvom pravcu. Ali crna Trinaesta vama nije važna... bar ne sada. Važna je ona ružičasta. Merlinov grejpfrut."

Bilo je nemoguće proceniti koliko je bio ozbiljan... i da li je uopšte bio ozbiljan.

"Ako neka od kugli iz Čarobnjakove duge još postoji, s obzirom na to da je većina razbijena. Takve stvari se nikada ne zadržavaju dugo na jednom mestu ili u samo jednim rukama, znate, jer, čak i očaravajuće staklo može da se razbije. Ipak, moguće je da se najmanje tri ili četiri luka Duge još protežu oko ovog našeg dužnog sveta. Za plavu sam gotovo siguran.

Napuštena plemena sporih mutanata, Totalne Svinje, tako nazivaju sebe, došla su u posed jedne, pre manje od pedeset godina, mada im se od tada izgubila iz vida. Pretpostavlja se da su zelena i narandžasta u Ludu, odnosno u Disu. Ostala je još samo ružičasta."

"Šta se s njima sve može?" upita Roland. "Za šta su dobre?"

"Za gledanje. Neke boje Čarobnjakove duge navodno mogu da predvide budućnost. Ostali gledaju u druge svetove, u kojima žive demoni, i u koje je možda otišao Stari Narod kada je napustio naš svet. U njima takođe mogu da se vide lokacije tajnih vrata kroz koja se prolazi iz jednog u drugi svet. Ostale boje, kažu, mogu da vide daleko u našem svetu, da vide stvari koje bi ljudi sačuvali kao tajne. Nikada ne pokazuju lepe stvari; samo zle.

Koliko je sve to tačno a koliko je mit, niko sa sigunošću ne zna."

On ih pogleda, s osmehom koji mu je bledeo na usnama.

"Ali u jedno smo sigurni: Džon Farson je rekao da ima talisman, nešto što noću sija u njegovom šatoru... nešto što koristi pre bitaka, pre velikih premeštanja trupa i konja, pre donošenja velikih odluka. I sija ružičasto."

"Možda ima električno svetlo, preko kojeg stavlja ružičasti abažur kada se moli", reče Katbert i pomalo nesigurno pogleda u svoje drugove. "Ne šalim se, neki ljudi to rade."

"Moguće", nastavi Rolandov otac. "Možda je samo to ili nešto slično tome.

Ali može biti i nešto mnogo veće. Sve što mogu da kažem jeste to da nas uporno pobeduje, uporno nam beži i uporno se pojavljuje tamo gde ga najmanje očekujemo. Ukoliko je magija u njemu, a ne u nekom talismanu koji poseduje, neka su nam bogovi u pomoći."

"Bićemo oprezni, ako hoćeš", reče Roland, "ali Farson je na pravcu sever-zapad. A mi idemo na istok." Kao da to njegov otac nije znao.

"Lukovi Duge", odgovori Stiven, "mogu da budu svuda, na istoku i jugu, baš kao i na zapadu. Ne može sve vreme da ih drži uza sebe, shvatate. Bez obzira na to koliko bi njegovom umu i srcu to odgovaralo. Niko ne može."

Zašto?"

"Zato što su živi i gladni", uzvrati Stiven. "Na primer, neko počne da se služi njima i služi se samo jednim krajem. Ako Farson ima delić Duge, udaljiće ga od sebe i poslaće po njega kada mu bude bio potreban. On shvata koliko rizikuje ako je izgubi, ali ujedno razume i koliko rizikuje ako je predugo zadrži."

Ovo je nametnulo pitanje koje se ostala dvojica nisu usuđivala da postave.

Roland jeste.

"Je l' ti to ozbiljno, tata? Ne šališ se s nama?"

"Šaljem vas daleko, iako većina dečaka vaših godina još ne može da zaspi dok ih mame ne poljube za laku noć", odgovori Stiven. "Očekujem da vas svu trojicu ponovo vidim, žive i zdrave, Mejis je lepo, mirno mesto, ili je bar bilo takvo kada sam ja bio dečak, više nisam siguran. Kako stvari danas stoje, niko više ni u šta nije siguran. Ne bih se usudio da se šegačim u trenutku kada vas šaljem na ovako dalek put. Čudi me da ti tako nešto pada na pamet."

"Ištem oproštenje", reče Roland. Nesuglasice između oca i sina bile su splasnule i nije želeo da ih obnavlja. S druge strane, jedva je čekao da se odmetne. Rašer se meškoljio pod njim, kao da mu čita misli.

Ne očekujem da ćete se vi, dečaci, susresti sa Merlinovom kuglom... ali nisam očekivao ni da ću vas ispraćati u četrnaestoj godini, sa revolverima skrivenim u vrećama za spavanje. Ovde je na delu ka, a kada se ka aktivira, sve je moguće."

Neobično sporo, Stiven skide šešir, ustuknu jedan korak i duboko im se nakloni.

"Idite u miru, deco. I vratite se u zdravlju."

"Dugi dani i prijatne noći, sai", reče Alejn.

"Srećno", reče Katbert.

"Volim te", reče Roland.

Stiven klimnu glavom.

"Blagodarim, i volim te istom merom. Imate moj blagoslov, deco." Ovo poslednje rekao je glasno, i druga dva revolveraša, Robert Olgud i Kristofer Džons, koji je u razuzdanoj mladosti bio poznat kao Mahniti Kris, pridodaše svoje blagoslove.

I tako su tri dečaka pojahala Velikim drumom, dok je leto bilo u punom jeku, vrelo i bez daha. Roland je podigao pogled i video nešto što ga je nateralo da zaboravi sve što je znao o Čarobnjakovoj dugi. Bila je to njegova majka, naslonjena na prozor svoje sobe: oval njenog lica, okružen večnim sivim kamenom zapadnog krila zamka. Na obrazima su joj svetlucale suze, ali se smešila i mahala jednom rukom. Od sve trojice video ju je samo Roland.

Nije joj mahnuo u otpozdrav.

8.

"Rolande!" Nečiji lakat mu se zari u rebra, dovoljno jako da odagna sećanja, koliko god da su bila lepa, i vrati ga u stvarnost. Bio je to Katbert.

"Učini nešto ako to zaista misliš! Izbavi nas iz ove mrtvačnice pre nego što mi se kosti polome od cvokotanja!"

Roland se nagnu prema Alejnu i šapnu mu na uho.

"Budi spreman da mi pomogneš."

Alejn klimnu glavom.

Roland se okrenu prema Suzan.

"Posle prvog puta, kada smo bili an-tet, sišla si na potok."

"Jesam."

"Odsekla si nešto kose."

Jesam." Istim uspavanim glasom. "Ja'."

"Nameravala si sve da odsečeš."

"Jesam, svaku dlačicu."

"Znaš li ko ti je naredio da to učiniš?"

Dugo je ćutala. Roland je već hteo da se okrene prema Alejnu kada ona izusti:

"Ria." Opet pauza. "Htela je da me ispipa."

"Da, ali šta se dogodilo posle? šta se dogodilo dok si stajala na dovratku?"

"O, nešto se dogodilo pre toga."

"Šta?"

"Otišla sam po drva", reče ona, i ućuta.

Roland pogleda u Katberta, koji slegnu ramenima. Alejn nemoćno raširi ruke. Roland je pomislio da zatraži od ovog drugog da pride bliže, ali je procenio da nemaju više vremena.

"Drva sada nisu važna", blago reče, "kao ni sve što se dogodilo pre.

Pričaćemo o tome kasnije, možda, ali ne još. šta se dogodilo kada si odlazila? šta ti je rekla da učiniš sa svojom kosom?"

"Šapnula mi je na uho. I imala je Isusa čoveka."

"Šta to je šapnula?"

"Ne znam. Taj deo je ružičast."

Evo ga. Roland dade Alejnu znak glavom. Ovaj se ujede za usnu i pride bliže. Izgledao je uplašeno. Uze Suzanine ruke u svoje i obrati joj se umirujućim glasom.

"Suzan? Ovde Alejn Džons. Čuješ li me?"

"Da, ti si Ričard Stokvort."

"Šta ti je Ria šapnula na uho?"

Suzan se namršti i preko lica joj pređe mračna senka.

"Ne vidim. Ružičasto je."

"Ne treba da vidiš", nastavi Alejn. "Gledanje nije ono što nam sada treba.

Zatvori oči da to ne bi morala da činiš."

"Zatvorene su", uzvrati ona, pomalo svadljivo. Plaši se, zaključi Roland.

Osećao je potrebu da kaže Alejnu da prestane, da je probudi i sačuva je.

"One unutrašnje", reče Alejn. "One kojima gledaš iz sećanja. Njih zatvori, Suzan. Zatvori ih zarad svog oca i ne govori mi šta vidiš, nego šta čuješ.

Kaži mi šta ti je rekla."

Zadrhtavši, Suzan neočekivano otvori oči i istovremeno zatvori one u svom umu. Zurila je u Rolanda, pogledom ukočenim kao u drevne statue, ili, tačnije, kroz njega. On se svojski trudio da uguši vrisak.

"Bila si na pragu kuće, Suzan?" upita Alejn.

"Ja'. Bile smo zajedno."

"Vrati se opet tamo."

"Već jesam." Sanjivim glasom, slabim ali razgovetnim. "Čak i sa zatvorenim očima mogu da vidim mesečinu. Veliko je kao grejpfrut."

To je grejpfrut, pomisli Roland. Ružičaste boje.

"A šta čuješ? šta ti ona kaže?"

"Ne, ja kažem", jogunasti glas male devojčice. "Najpre ja kažem, Alejne. A kažem 'Je li naš posao gotov?', a ona odgovara 'Možda ima još jedna sitnica,' i onda... onda... "

Alejn joj blago stisnu ruke, unoseći u nju sve što je imao u sebi, sav svoj dar. Ona nemoćno pokuša da ih izvuče, ali je nije puštao.

"A zatim? šta je bilo posle toga?"

"Imala je mali srebrni medaljon."

"Da?"

"Naginje se bliže, i pita me da li je čujem. Osećam njen dah. Smrdi na beli luk. I na druge stvari, mnogo gore." Suzanino lice se nabra od gađenja.

"Kažem, čujem je. Sada mogu i da je vidim. Vidim medaljon u njenoj ruci."

"Odlično, Suzan", reče Alejn. "Šta još vidiš?"

"Riju. Na mesečini izgleda kao kostur. Kostur sa kosom."

"Bogovi", promrmlja Katbert i prekrsti ruke na grudima.

"Govori mi da je poslušam. Odgovaram da hoću. Govori mi da moram da se povinujem. Odgovaram da ću se povinovati. Kaže 'Ja', divno, tako treba, dobra si ti cura.' Miluje mi kosu. Bez prestanka. Moju pletenicu." Suzan podiže ruku, usporenu i bledu u senci kripte i spusti je na svoju plavu kosu.

"A onda dodaje da ima nešto što moram da učinim kada izgubim nevinost.

'Sačekaj,' kaže, 'da on zaspi pored tebe, a onda odseci kosu s glave. Svaku dlaku. Do korena."

Dečaci se zgledaše u prećutnom strahu jer je Suzanin je glas sada postao Rijin, režeći, kreštavi glas starice sa Brda gugutki. Čak joj je i lice, sve osim hladnih, polusklopljenih očiju, postalo lice ružne starice.

"'Odseci sve, curo, svaku kurvinsku dlaku, dabome, a onda mu se vrati ćelava k'o od majke rođena! Da vidim kako će te tada voleti!"

Ona ućuta. Alejn okrenu bledo lice prema Rolandu. Usne su mu drhtale, ali joj nije puštao ruke.

"Zašto je mesec ružičast?" upita Roland. "Zašto je mesec ružičast kad god pokušaš da se setiš?"

"Zbog njegovog sjaja." Suzan je izgledala skoro iznenađeno, skoro veselo.

Poverljivo. "Drži ga pod krevetom. Ne zna da sam ga videla."

"Jesi li sigurna?"

"Jesam", odgovori Suzan, i nastavi: "Ubila bi me kada bi znala", reče i zakikota se, nateravši svu trojicu da se trgnu. "Ria drži mesec u kutiji pod krevetom." Ovo poslednje je otpevušila dečjim glasićem.

"Ružičasti mesec", reče Roland.

"Ja'."

"Pod krevetom."

"Ja'." Ovoga puta Suzan izvuče ruke iz Alejnovih i opisa veliki krug u vazduhu. Kada je podigla glavu, u očima joj je sijala pohlepa. "Volela bih da ga imam, Rolande. Zaista. Mesec je tako divan! Videla sam ga kada me je poslala po drva. Kroz prozor iza kuće. Izgledala je... tako mlado." Zatim, opet: „Volela bih da imam tako nešto."

"Ne, ne bi. Ali pod krevetom?"

"Ja', na magičnom mestu koje napravi pokretom svoje ruke."

"Poseduje Merlinovu dugu", reče Katbert, glasom zaprepašćenja. "Stara kučka ima ono o čemu nam je pričao tvoj otac, nije ni čudo što sve zna!"

"Treba li nam još nešto?" upita Alejn. "Ruke su joj užasno hladne. Ne sviđa mi se što je ovako duboko. Dobro je prošla, ali... "

"Mislim da smo gotovi."

"Da joj kažem da zaboravi?"

Roland spremno odmahnu glavom, bili su ka-tet, u dobru i zlu. On je uhvati za prste i da, zaista su bili hladni.

"Suzan?"

"Da, dragi."

"Reći ću ti jednu pesmicu. Kada završim, sećaćeš se svega, kao i pre. U redu?"

Suzan se osmehnu i opet sklopi oči.

"Ptico, medo, ribo i ti zeko, najlepše vas molim... "

Smeškajući se, Roland završi:

"Ispunite želju onoj koju volim."

Ona otvori oči i osmehnu se.

"Ti", ponovi i poljubi ga. "I dalje ti, Rolande. Samo ti, ljubavi moja."

Ne mogavši da se uzdrži, Roland je uze u zagrljaj.

Katbert skrenu pogled. Alejn spusti glavu, zagledan u svoje čizme i pročisti grlo.

9.

Dok su jahali prema ,Obali', Suzan upita, sa rukama oko Rolandovog pojasa:

"Hoćete li joj oduzeti staklo?"

"Najbolje je da zasad ostane tamo. Ostavljeno joj je na čuvanje. Biće da je to učinio Džonas, po Farsonovom naređenju. Poslaće ga na zapad, sa ostalom opljačkanom robom; siguran sam u to. Pobrinućemo se za njega kada budemo sredili rezervoare i Farsonove ljude."

"Ponećemo ga sa sobom?"

"Ili to, ili ćemo je razbiti. Najradije bih ga vratio svom ocu, ali bi to bilo rizično. Moramo da budemo oprezni. Moćna je to stvarčica."

"Šta ako otkrije naše planove u njoj? šta ako upozori Džonasa ili Kimbu Rimera?"

"Ako nas ne vidi kada budemo dolazili da uzmemo njenu dragocenu igračku, mislim da joj neće vredeti i da prozre sve naše planove. Uplašili smo je, i ako joj se kugla zaista uvukla pod kožu, sve što će želeti biće da gleda u nju."

"I da je poseduje. Želeće i to."

"Ja'."

Rašer je kasao stazom kroz šumarak uz Liticu prema moru. Kroz tanke grančice nazirale su se bršljanom obrasle zidine oko gradonačelnikove kuće i čulo se ritmičko udaranje talasa na šljunkovitoj obali.

"Hoćeš li ući bez problema, Suzan?"

"Ne brini."

"I znaš šta ti i Simi treba da uradite?"

"Ja'. Osećam se bolje nego ikad. Kao da mi je iz glave napokon izbrisana neka stara senka."

"Za to možeš da zahvališ Alejnu. Sam to ne bih uspeo."

"Ima magične ruke."

"Da." Stigli su do vrata za poslugu. Suzan gipko sjaha. Roland skoči na zemlju i privuče je u zagrljaj. Gledala je u mesec.

"Vidi, dovoljno je narastao da se prepoznaju crte demonskog lica. Vidiš li ga?"

Oštrica nosa, iscerene kosti. Ne sasvim, ali da, video ga je.

"Kada sam bila mala, plašili su me njim." Suzan je sada šaputala, oprezna zbog blizine kuče. "Navlačila sam zavesu kad god bi Demon bio pun.

Bojala sam se da me ne vidi. Mislila sam da će da me zgrabi i pojede."

Usne su joj drhtale. "Deca baš umeju da budu smešna, zar ne?"

"Ponekad." Nije se plašio Demonskog meseca koji je bio na nebu u vreme kada je bio mali, ali se ovog plašio. Budućnost je bila tako mračna, a put ka svetlosti tako uzak. "Volim te, Suzan. Svim svojim srcem."

"Znam. I ja tebe." Ona spusti nežne, blago razdvojene usne na njegove.

Jednu njegovu ruku podiže na svoju dojku, a zatim mu poljubi topao dlan.

Roland je privi uza sebe, i Suzan baci pogled preko njegovog ramena u mesec u dozrevanju.

"Za nedelju dana je Žetva", reče mu. "Fin de afio kako to zovu vakerosi i labradorosi. Da li se i u tvojoj zemlji zove tako?"

"Otprilike", odgovori Roland. "Zove se Kraj godine. Žene dele slatkiše i poljupce."

Suzan se tiho nasmeja, brade oslonjene na njegovo rame.

"Možda mi ipak neće pasti tako teško."

"Najlepše poljupce moraš da sačuvaš za mene."

"Hoću."

"Šta god da se dogodi, bićemo zajedno", reče on, dok se Demonski mesec cerio zvezdanoj tami iznad Čistog mora, kao da predviđa drugačiju budućnost.

Poglavlje 6.
Kraj godine

1.

U Mejisu se bližio fin de ano, u centralnim delovima Srednjeg Sveta poznatiji kao Kraj godine. Bližio se kao što je to činio hiljadu godina ranije... ili deset hiljada, ili sto hiljada. Niko sa sigurnošću ne može da tvrdi koliko; svet je otišao dalje i vreme se izobličilo. U Mejisu je postojala izreka: „ Vreme je lice vode."

Na poljima, muškarci i žene iskopavali su poslednji krompir, noseći rukavice i svoje najdeblje sarape, jer je vetar duvao sve jače sa istoka prema zapadu, donoseći sa zimom i miris soli, poput mirisa suza. Los kampezinosi veselo su žnjeli preostale njive, radujući se nestašlucima Žetvenog vašara, svesni jesenje tuge u vetru i neumitnog odlaska godine.

Vreme je teklo kao voda u potoku, i mada to nisu pominjali, svakako su bili svesni toga.

U voćnjacima, nasmejani mladići (razdragani jer su poslednji dani berbe pripadali njima) brali su poslednje i najviše jabuke, verući se po drveću poput vrana koje svijaju gnezda. Iznad njih, na vedrom plavom nebu, jata divljih gusaka letela su na jug, gačući svoje poslednje zbogom.

Ribarski brodići bili izvučeni iz vode, da bi im korita izglačali i iznova obojili raspevani ribari koji su najčešće radili goli do pojasa, uprkos svežini u vazduhu. Pevali su stare pesme:

Čovek sam sa sinjeg mora,
Sve što vidim, sve što vidim,
Ja sam čovek baronije,
Sve što vidim lepo mi je.
Čovek sam sa sinjeg mora,
Sve što kažem, sve što kažem,
Dok se mreže ne napune moje,
Sve što kažem, kažem dobro je.

...dodajući jedan drugom, s doka na dok, burence grafa. U samom zalivu preostali su samo veliki brodovi, ploveći u velikim krugovima oko svojih zabačenih mreža poput ovčarskih pasa. Zaliv se u podne mreškao na suncu kao tihe jesenje vatre i ribari su prekrštenih nogu ručali na brodovima, znajući da je sve što vide njihovo... sve dok se sive jesenje oluje ne uskovitlaju na horizontu i donesu susnežicu i sneg.

Tako je to bilo na Kraju godine.

Ulice Hambrija noću su obasjavali žetveni lampioni, a ruke strašila bile su obojene u crveno. Svuda su visile žetvene amajlije, i dok su žene na ulicama i pijacama primale i davale poljupce, često nepoznatim muškarcima, seksualni odnosi su bili skoro potpuno obustavljeni. Oživeće (uz prasak, moglo bi se reći) u Žetvenoj noći. Naredne godine, otprilike u vreme Pune Zemlje, kao što je uvek bilo, rodiće se nove generacije Žetvenog nakota.

Na Litici, konji su divlje galopirali, kao da predosećaju (što je vrlo verovatno istina) da se vreme njihove slobode bliži kraju. Zaletali su se i naglo zaustavljali, pri svakom naletu vetra okrećući glave ka zapadu, okrećući leđa zimi. Na rančevima su skinuli ljuljaške sa trema i postavili teške kapke na prozore. U velikim i malim kuhinjama niko nije krao ni davao žetvene poljupce i niko nije ni pomišljao na seks. Bilo je to vreme spremanja zimnica, i iz kuhinja se od jutra do mraka dizao dim. Nosio je mirise jabuka, cvekle, pasulja, repe i kaiševa sušenog mesa. Žene su radile do kasno u noć i odvlačile se u postelje kao leševi, da spavaju mrtvim snom do svanuća, kada se valjalo ponovo vratiti u kuhinju.

U gradskim dvorištima palili su suvo lišće, i što je lice Starog Demona postajalo uočljivije, to je više crvenorukih strašila gorelo na lomačama. Na poljima su poput baklji buktale stabljike obranih kukuruza, a sa njima često i strašila, trzajući crvenim rukama i žmirkajući belim krstićima očiju. Ljudi su stajali oko tih vatri, bez reči, ozbiljnih i strogih lica. Niko nije govorio o tome kakve je strašne drevne običaje i nepojmljive drevne bogove trebalo da umilostivi spaljivanje strašila, ali su svi dobro znali. S vremena na vreme, nekome bi se ispod glasa otele dve reči: drvo za spaljivanje.

Tako se radilo na kraju, kraju, kraju godine.

Na ulicama su treštale petarde, i poneka jača eksplozija od koje bi se usplahirili i najmirniji upregnuti konji, i odjekivao mahniti dečji smeh. Na tremu dućana preko puta ,Putnikovog predaha' trgovalo se poljupcima, ponekad vlažnim i palacavim, ali su se zato kurve iz krčme („slatkiši", kako su ih od milošte zvali tipovi poput Gerta Moginsa) neizmerno dosađivale.

Ove nedelje neće imati mnogo posla.

Nije to bio onaj Kraj godine kada peći bubnje punom parom i kada se Mejisom šire zvuci pesme i igre sa posela... pa ipak jeste. Ovo je bio pravi kraj godine, vreme drveta za spaljivanje, i to su svi znali, od Stenlija Ruiza, koji je stajao iza šanka pod Rompom, do vakerosa Frana Lengila na najzabačenijim medama Zle trave. Nešto je treperilo u vazduhu, žudnja za drugim mestima u krvi, usamljenost u srcu koja je zavijala kao vetar.

Ali ove godine postojalo je još nešto: osećaj pogrešnosti koji niko nije pominjao. Narod koji u svom životu nikada nije imao noćne more tokom ove nedelje fin de ano budio se uz vrisak, obliven hladnim znojem: ljudi koji su se smatrali smirenim uskoro će se potući između sebe; nezadovoljni dečaci koji su samo maštali o bežanju od kuće, naredne godine će to zaista učiniti, i većina se posle prve neprospavane noći više nikada neće vratiti.

Postojao je osećaj, neartikulisan ali vrlo prisutan, da će stvari krenuti po zlu. Bili su to poslednji dani godine, ali poslednji dani mira. Jer, upravo tu, u učmaloj baroniji Mejis, uskoro će započeti poslednji veliki obračun Srednjeg Sveta, i poteći će krv. Za dve godine, ne više, svet će biti zbrisan.

Sve počinje tu. Na svojim ružinim poljima Mračna Kula plače svojim zverskim glasom. Vreme je lice vode.

2.

Koral Torin je koračala ulicom Haj, vraćajući se iz hotela Bejvju, kada je ugledala šimija kako vodi Kaprićoza. Dečak je pevušio „Slepu ljubav", glasom visokim i slatkim. Kretao se sporo; burad pričvršćena za leđa mazge bila su upola manja od onih koja je ne tako davno nosio na Brdo gugutki.

Koralin pozdrav ovom dečaku za sve bio je prilično veseo. Imala je i dobar razlog za to: Eldred Džonas nije se mnogo osvrtao na običaj fin de aho apstinencije. A za čoveka s obogaljenom nogom bio je prilično maštovit.

"Simi!" uzviknu ona. "Kuda? U ,Obalu'?"

"Ja", uzvrati Simi. "Nosim graf koji su naručili. Najbolje su zabave na praznik Zetve, nema šta. Svi plešu, uspale se, a ondak piju graf da se raz'lade! Danas lepo izgledate, sai Torin, obrazi vam se rumene, baš."

"Laskavče jedan! Ljubazan si, Simi!" Korin mu pokloni jedan od svojih retkih blistavih osmeha. "Hajde, tutanj i ne zabušavaj."

"Ne brin'te se, odo' ja."

Koral je ostala da gleda za njim, smeškajući se. Svi plešu, uspale se, rekao je Simi. Za ples nije znala, ali je bila sigurna da će ovogodišnja Zetva biti vruća. Još kako vruća.

3.

Migel je presreo Simija u zasvođenom hodniku ,Obale', prostrelio ga poluprezrivim pogledom koji je čuvao samo za niže osoblje i izvukao čepove iz oba bureta. Prvi je omirisao s unutrašnje strane, a u drugo bure je umočio palac i zamišljeno ga olizao. Tako uvučenih obraza i napućenih staračkih usana ličio je na smežuranu bradatu bebu.

"Slatko, a?" upita Simi. "Slatko k'o šećer, zar ne, dobri stari Migele? Takvo je već hiljadu godina."

Ne prestajući da sisa svoj palac, Migel preseče šimija pogledom i procedi:

"Andale. Andale, simplon."

Dečak povede mazgu oko kuće u kuhinju. Tamo je morski vetar bio oštar i jak. Simi mahnu ženama u kuhinji, ali mu one ne uzvratiše; verovatno ga nisu ni primetile. Na svim ringlama ogromne peći oko koje su se žene, odevene u široke pamučne tunike dugih rukava i kose uvezane trakama jarkih boja, kretale kao fantomi u magli, u loncima se krčkala hrana.

Simi skide prvo bure sa mazginih leđa, a zatim i drugo. Stenjući, odnese ih do velikog hrastovog bureta iza vrata. Dečak vešto otvori poklopac velikog bureta, nadvi se nad njega i brže-bolje ustuknu, očiju suznih od jakog mirisa starog grafa.

"Fuj!" uzviknu, uzimajući prvo burence. "Čovek mož' se našljoka samo od mirisanja!"

Ispraznio je sveži graf, pazeći da ne prospe. Kada je završio sa drugim, veliko bure bilo je skoro do vrha puno. Bilo je to dobro, budući da se u Zetvenoj noći jabukovo pivo točilo kao voda.

Simi vrati prazne buriće na njihove nosače, još jednom pogleda po kuhinji da se uveri da ga niko ne gleda (tako je i bilo: Koralin retardirani krčmarski pomoćnik bio je poslednja stvar koja ih je tog jutra zanimala) i povede mazgu nazad, ali ne putem kojim je došao u ,Obalu'.

Bilo ih je tri u nizu, jedno pored drugog, sa onim crvenim rukama i iskeženim licima. Imao je osećaj da pilje u njega. Simi zadrhta i seti se isporuke staroj ludoj veštici Riji. Ona je bila strašna, a ovo su bili samo stari kaputi napunjeni slamom.

"Suzan?" tiho pozva. "Jesi tu?"

Vrata srednje šupe se odškrinuše tek toliko da kroz njih proviri devojčino lice.

"Ulazi!" pozva ona, isto tako tiho. "Uvedi mazgu! Požuri!"

Simi uvede Kaprićoza u šupu koja je mirisala na slamu, pasulj, eksere... i još nešto. Nešto oštrije. Petarde, pomisli on. Barut, takode.

Suzan, koja je celo jutro isprobavala haljine, imala je na sebi tanki svileni ogrtač i visoke kožne čizme. Kosa joj je bila uvezana plavim i crvenim trakama.

Simi se zacereka.

"Izgledaš smešno, Suzan, kćeri Patrikova. Baš smešno."

"Ja', poziram jednom slikaru, eto", uzvrati Suzan, delujući pomalo uzrujano. "Moramo da požurimo. Imam dvadeset minuta pre nego što primete da me nema. Primetiće i ranije, ako me onaj pohotni jarac bude tražio... hajde, požuri!"

Skinuše buriće sa mazge, i Suzan izvadi slomljenu konjsku potkovicu iz džepa svog ogrtača i oštrijom stranom izvadi čep. Jedan deo dobaci šimiju, koji spretno izvuče drugi. Oko njih se raširi vonj ukišeljenih jabuka.

"Drži!" Dobacila je šimiju meku krpu. "Osuši ga najbolje što možeš. Ne mora da bude savršeno pošto je ovo već umotano, ali bolje da budemo sigurni."

Dok su brisali unutrašnjost burića, Suzan je nervozno pogledavala prema vratima.

"U redu", konačno reče. "Dobro je. E, a sad... postoje dve vrste. Sigurna sam da neće zafaliti; dovoljno ga je da raznese pola sveta." Ona otrča nekud u senku šupe, pridržavajući ogrtač i trupkajući čizmama. Kada se vratila, ruke su joj bile pune zamotuljaka od platna.

"Ovi su veći", reče mu.

Simi poče da ih slaže u bure. Bilo je ukupno tuce zamotuljaka. Dečak je mogao da oseti njihov okrugli oblik, veličine dečjeg prsta. Jak eksploziv.

Kada su završili sa pakovanjem, ona otrča da donese još manjih zamotuljaka. Ove su složili u drugo bure. Bili su mali na dodir, od one vrste koja ne samo što eksplodira već i seva raznobojnom vatrom.

Suzan mu je pomogla da natovari buriće na Kapijeva leđa, ne prestajući da pogledava ka vratima. Kada su ih uvezali, Suzan sa olakšanjem odahnu i obrisa znoj sa čela.

"Hvala bogovima, ovaj deo je završen", izusti. "Znaš gde treba da ih odneseš?"

"Ja', Suzan, kćeri Patova. Na ,Bar K'. Moj drug Artur Hit će ih smestiti na sigurno."

"A ako te neko pita zašto ideš tamo?"

"Nosim slatki graf dečacima iz Unutrašnjeg Sveta, zato što su odlučili da ne dolaze u varoš na vašar... a zašto ne dolaze, Suzan? Zar oni ne vole vašare?"

"Uskoro ćeš znati zašto. Sada to nije važno, Simi. Hajde, pođi, i srećan put."

Oklevao je.

"Šta je?" upita ona, trudeći se da ne zvuči nestrpljivo. „Simi, šta je?

"Voleo bih da ukradem jedan fin de ano od tebe." Simijevo lice postade uznemirujuće crveno.

Suzan se nasmeja, izvi se na prste i poljubi ga u ugao usana. Simi potom odlete kao raketa na ,Bar K' s tovarom eksploziva.

4.

Rejnolds je sledećeg dana odjahao na Citgo, galopirajući sa šalom obmotanim oko lica tako da su mu se videle samo oči. Hteo je neprimetno da se izvuče iz tog prokletog mesta, za koje se nije znalo da li je farmersko ili ribarsko. Temperatura nije bila toliko niska, ali je na visovima iznad vode vetar sekao kao brijač. To nije bilo sve, u Hambriju i čitavom Mejisu je s približavanjem Zetve zavladalo neko čudno raspoloženje, sablasan osećaj koji mu se nimalo nije dopadao. Roj ga je takođe osećao. Rejnolds je to video u njegovim očima.

Ne, biće srećan kada ona tri slinava viteza budu prah na vetru, a ova zabit samo ružno sećanje.

Sjahao je na ispucali parking rafinerije i vezao konja za branik zarđale olupine na čijoj zadnjoj strani se nalazila jedva čitljiva ali tajanstvena reč, CHEVROLET, i pošao prema naftnim poljima. Jak vetar mu je ledio krv u žilama uprkos krznenom rančerskom kaputu, i dvaput je morao da navuče šešir na uši kako mu ne bi odleteo s glave. Sve u svemu, bio je srećan što ne može da vidi sebe; verovatno je ličio na jebenog gedžovana.

Mesto je delovalo mirno, mada... nekako napušteno. Vetar je sablasno zavijao, češljajući jele s druge strane naftne cevi. Nikada ne biste pomislili da vas dvanaest pari očiju posmatra dok koračate.

"Hej!" pozva. "Pokažite se, momci, i dođite da porazgovaramo."

Na trenutak nije bilo odgovora, a onda se iz svojih skloništa među drvećem pojaviše Hiram Kvint sa ranča Piano i Barki Kalahan iz ,Putnikovog predaha'. Sranje, pomisli Rejnolds, s pomešanim čuđenjem i divljenjem.

Ovakva goveda ne možeš da vidiš ni u kasapnici.

Kvintu je u pojasu bila zadenuta stara musketa. Rejnolds godinama nije video takvu. Prolete mu kroz glavu da Kvint treba da bude srećan ako mu oroz zakaže u trenutku kada ga povuče. U protivnom će mu oduvati lice i oslepeti ga.

"Sve mirno?" upita.

Kvint mu promrmlja nešto na mejiškom nemuštom jeziku. Barki ga sasluša, pa reče:

"Sve je u redu, sai. Kaže da on i njegovi ljudi postaju nestrpljivi."

Osmehnuvši se da se ovaj ne bi dosetio o čemu govori, Barki nastavi: "Da umesto mozga u glavi ima barut, ovaj kreten ne bi mogao da izduva nos."

"Ali može da mu se veruje?"

Barki slegnu ramenima. Ovo je moglo da se protumači samo kao saglasnost.

Krenuše kroz drveće. Na mestu gde su Roland i Suzan videli tridesetak rezervoara sada ih je bilo pola tuceta, i samo su dva bila puna. Ljudi su sedeli na zemlji ili dremali sa sombrerima navučenim preko lica. Većina je posedovala oružje koje nije ulivalo ništa više poverenja od onog u Kvintovom pojasu. Nekolicina siromašnijih bila je opasana lasom. Sve u svemu, Rejnolds je očekivao da će biti mnogo ubojitiji.

"Kaži ovom lordu Pertu, da će, ako dođu dečaci, morati da ih napadnu iz zasede jer će imati samo jednu priliku da završe posao kako treba", reče Rejnolds Barkiju.

Barki prevede Kvintu. Ovaj razvuče usta u kez, otkrivši dva niza jezivih crnožutih zuba. Promrmlja nešto nerazumljivo i podignu stisnute pesnice ispred sebe, jednu iznad druge, kao da davi nevidljivog neprijatelja. Barki zausti da prevede, ali Klej Rejnolds samo odmahnu rukom. Razumeo je samo jednu reč, i to mu je bilo dovoljno: muerto.

5.

Ria je celu sedmicu uoči vašara presedela pred čarobnim staklom, zagledana u njegove dubine. Izdvojila je tek toliko vremena da crnim koncem zašije Ermotovu glavu za mlitavo telo i poluraspadnutu zmiju omota oko svog vrata. Opčinjeno je gledala u kuglu, nesvesna vonja koji je vremenom počeo da se širi oko gmizavca. Smrda je dvaput pokušao da joj priđe, mjaučući za hranom, ali je Rija svaki put oterala gnjavatora, ne udostojivši ga pogleda. Postajala je sve mršavija, i oči su joj sada ličile na duplje lobanja koje su visile u mreži pokraj vrata njene spavaće sobe.

Povremeno bi zadremala za stolom, držeći staklo u krilu, glave spuštene i oštre brade zarivene u grudi, dok su joj bale curile iz usta na zmijsku kožu na vratu, ali nikada nije spavala. Toliko toga je moglo da se vidi, i previše.

A ona je bila tu da gleda. U poslednje vreme nije morala da mahne rukama iznad kugle ne bi li rasterala ružičastu maglu. Sva baronijska zlodela, sve te divne (i ne tako divne) gadosti, sve prevare i laži odvijale su se pred njenim očima. Uglavnom je bila svedok sitnih, sramnih stvari, dečaka koji onanišu gledajući kroz klučaonicu kako im se presvlače sestre, žena koje preturaju po džepovima odeće svojih muževa u potrazi za novcem ili duvanom, šeba klaviriste koji liže sedište stolice na kojoj je pre toga sedela njegova omiljena kurva, i domaćice u ,Obali' koja pljuje na jastuk Kimbe Rimera zato što ju je kancelar udario jer mu se nije na vreme sklonila s puta.

Bile su to stvari koje su potvrdile njeno mišljenje o društvu koje je napustila. U nekim prilikama bi se grohotom nasmejala, a u drugim je razgovarala s ljudima koje bi ugledala u staklenoj kugli, kao da mogu da je čuju. Trećeg dana sedmice pred Zetvu prestala je da odlazi u klozet, iako je mogla da ponese kuglu sa sobom. Uskoro je oko nje počela oštro da zaudara mokraća.

Četvrtog dana Smrda je prestao da joj prilazi.

Ria je sanjarila gledajući u kuglu, opijena svojim snovima, kao i svi drugi pre nje; udubljena u škrto zadovoljstvo gledanja na daljinu, nije bila svesna da ružičasta kugla guta zbrčkane ostatke njene duše. Da jeste, verovatno bi to proglasila poštenom razmenom. Videla je sve stvari koje su ljudi radili krijući se, oni su bili jedino što ju je zanimalo i smatrala je da je sasvim pošteno da za to plaća svojom životnom silom.

6.

"Daj to 'vamo", reče dečak, "ja ću da ti zapalim, proklet bio." Džonas prepozna glas dečaka; bio je to onaj slinavko koji je trčao ulicom mašući odsečenim psećim repom i uzvikujući Mi smo Lovci mrtvačkog kovčega, kao ti!

Dečak kojem se ovaj klipan obratio držao je komad krvave džigerice, ukradene sa tezge jednog od strvodera na donjoj pijaci. Prvi dečak mu je uvrtao uho. Drugi je urlao, stežući džigericu tako da mu je niz garave šake curila tamna krv.

"To je već bolje", reče prvi dečak, pošto mu je oteo. "Ima da zapamtiš ko je ovde glavni."

Stajali su iza tezge sa pecivom na donjoj pijaci. Nedaleko od njih, privučen mirisom svežeg hleba, stajao je šugavi pas bez jednog oka, čežnjivo mašući repom. Gladno je zurio u njih.

Komad živog mesa imao je mali prorez. Iz njega je virio zeleni fitilj eksploziva. Džigerica je ispod fitilja bila zaobljena kao stomak trudnice.

Prvi dečak izvadi sumpornu šibicu, zavuče je između dva prednja zuba i kresnu.

"Neće smeti!" uzviknu treći dečak, u agoniji nade i iščekivanja.

"Nego šta će!" reče prvi. "Vi'š da je lud. Kladim se u špil karata protiv tvog repa."

Treći dečak načas razmisli, a onda odmahnu glavom.

Klipan se iskezi.

"Pametan si ti klinja", reče, i zapali fitilj. "Hej, kuco!" pozva psa. "'O'š glocneš nešto dobro? 'Vataj!"

Dečak baci komad krvave džigerice. Ne obraćajući pažnju na šištavi fitilj, mršava džukela polete ka prvom komadu sočne hrane koji je video posle toliko dana. Kada je ščepao džigericu u vazduhu, dečaci su več bili na sigurnoj udaljenosti. Začu se režanje, a malo zatim prasak. Halapljivom mešancu se rascveta vilica. Još trenutak je stajao gde se zatekao, krvareći i piljeći u dečake zdravim okom, a onda se stropoštao na zemlju.

"Znao sam!" likovao je klipan. "Znao sam da će nasesti! Srećna nam Žetva, a?"

"Šta to radite, barabe?" povika oštar ženski glas. "Gubite se odavde, nevaljalci jedni!"

Dečaci šmugnuše u vedro popodne, kikoćući se. Zvučali su kao ptice grabljivice.

7.

Katbert i Alejn dojahaše do otvora Civije. Uprkos jakom vetru koji je nosio zvuk procepa u suprotnom pravcu, potmulo zavijanje im se usecalo u glavu, trepereći i čineći da im cvokoću zubi.

"Mrzim taj zvuk", procedi Katbert kroz stisnute zube. "Tako ti bogova, hajde da požurimo."

"Ja", složi se Alejn. Dečaci sjahaše, pomalo nespretni u debelim rančerskim kaputima, i vezaše konje za žbunje nedaleko od kanjona. Užad obično nije bila potrebna, ali su dečaci odmah shvatili da konji podjednako mrze taj prodomi, meljući zvuk. Katbertu se činilo da mu procep zavija u glavi, mameći ga svojim napuklim, zastrašujuće uverljivim glasom.

Dodi, Berte. Ostavi sve te gluposti iza sebe, burad, ponos, strah od smrti, usamljenost kojoj se smeješ zato što je smeh sve čega možeš da se setiš. I devojku, ostavi i nju. Voliš je, zar ne? Sve i da je ne voliš, želiš je. Tužno je što ona umesto tebe voli tvog druga, ali ako dodeš kod mene, uskoro će sve prestati da te muči. Zato dodi. šta čekaš?

"Šta čekam?" promrmlja on.

"Rekoh, šta čekamo? Daj da završimo s ovim i da se gubimo odavde."

Svaki izvuče po jednu malu pamučnu torbu iz bisaga. U njima je bio barut izvađen iz petardi koje im je Simi doneo dva dana ranije. Alejn kleknu, izvadi nož i poče da puzi unazad, kopajući rov pod nabacanim žbunjem, najdublje što je mogao.

"Dublje", reče Katbert. "Nećemo da ga oduva vetar"

Alejn ga prostreli pogledom.

"Hoćeš ti da kopaš? Čisto da budeš siguran da je dovoljno dobro?"

Ovo je zbog procepa, pomisli Katbert. Utiče i na njega.

"Neću, Ale", pomirljivo mu reče. "Dobro to radiš za nekog ko je slep i glup. Nastavi."

Alejn ga na trenutak ljutito odmeri, pa se naceri i nastavi da kopa plitki rov pod žbunjem.

"Umrećeš mlad, Berte."

"Da, verovatno." Katbert pade na kolena i zapuza pored Alejna, sipajući barut u rov, trudeći se da ignoriše ulagivački bruj procepa. Naravno, barut neće moći da oduva vetar, osim ako ne naide oluja. Medutim, ako padne kiša, onda mu ni naslagano šiblje neće pomoći. Ako padne kiša...

Ne razmišljaj o tome, reče sebi. To je ka.

Završili su posipanje baruta sa obe strane barijere od žbunja za samo deset minuta, iako se činilo duže. Konji su bili dobro, bar je tako izgledalo; nestrpljivo su trupkali, trzali glavama, kolutali očima. Katbert i Alejn ih odvezaše i uzjahaše. Katbertov konj pokuša da ga zbaci... jadničak bi možda i osetio Katberta na sebi da nije drhtao kao prut.

Negde na srednjoj udaljenosti, svetlost sunca odbijala se od svetlog čelika.

Rezervoari kod Viseće stene. Dovukli su ih tamo i gurnuli uz kameni greben, ali kada upeče zvezda, senke su se povlačile i više nikakav zaklon nije pomagao.

"Stvarno ne mogu da verujem", reče Alejn u povratku. Ako budu želeli da ostanu neprimećeni, čekao ih je dug obilazak oko Viseće stene. "Izgleda da misle da smo slepi."

"Glupo je ako tako misle", primeti Katbert, "ali pretpostavljam da im je svejedno." Sad kada je kanjon Civija bio iza njih, osećali su gotovo vrtoglavo olakšanje. Jesu li pre nekoliko dana zaista ujahali tamo?

Doslovno ujahali, približivši se na samo nekoliko jardi od one uklete zelene bare? Bilo mu je teško da poveruje... i terao je sebe da ne misli o tome pre nego što počne da veruje.

"Jahači kod Viseće stene", reče Alejn, pokazujući rukom prema šumi ispod kanjona. "Vidiš li ih?"

Udaljenost je činila da izgledaju kao mravi, ali ih je Bert sasvim dobro video.

"Menjaju položaj. Važno je da nas ne vide, misliš li da mogu?"

"Ovde? Teško."

Katbert je bio istog mišljenja.

"Na Dan Žetve će svi biti tu, zar ne?" upita Alejn. "Ne odgovara nam da uhvatimo samo nekoliko njih."

"Da, siguran sam da će svi biti tu."

"A Džonas i njegovi pajtaši?"

"I oni."

Približavali su se Zloj travi. Jak vetar duvao im je direktno u lice, terajući im suze na oči, ali Katbertu to nije smetalo. Zvuk procepa se jedva čuo iza njih, i uskoro će potpuno nestati. Trenutno je to bilo sasvim dovoljno da ga usreći.

"Misliš li da će nam to proći, Berte?"

"Nemam pojma", odgovori Katbert. Onda se seti baruta zakopanog ispod žbunja i naceri se. "Ali reći ću ti jedno, Ale: znaće da smo bili tamo."

8.

U Mejisu, kao i u svim ostalim baronijama Srednjeg Sveta, sedmica pred Vašarski dan bila je politički obojena. Iz udaljenih delova baronije dolazili su ugledni ljudi, da učestvuju u Razgovoranjima koja su prethodila glavnom Razgovaranju na Dan Žetve. Od Suzan se očekivalo da im prisustvuje, više kao ukrasno svedočanstvo gradonačelnikove nejenjavajuće moći. Oliva je takode prisustvovala toj komičnoj predstavi, koju su istinski cenile samo žene. Suzan je sipala kafu, Oliva je dodavala kolače, i obe su krotko primale pohvale za hranu i piće u čijem pripremanju nisu učestvovale.

Suzan nije moglo da promakne tuga koja se krila iza Olivinog nasmejanog lica. Njen muž nikada neće spavati sa kćerkom Pata Delgada... ali sai Torin to nije znala, a Suzan nije mogla da joj to kaže. Krajičkom oka je pogledala gradonačelnikovu ženu i setila se onoga što joj je Roland rekao na Litici: Za trenutak me je podsetila na moju majku. Ali u tome i jeste bio problem.

Oliva Torin nije bila ničija majka. Upravo je to bio uzrok cele ove lakrdije, zar ne?

Suzan se još nešto vrzmalo po glavi, ali zbog obaveza u gradonačelnikovoj kući samo tri dana pred Žetvu jednostavno nije imala priliku da se tome posveti. Tek pošto je ispratila i poslednjeg gosta, napokon je uspela da svuče sa sebe ružičastu haljinu sa našivcima (kako ju je samo mrzela! kako ih je sve mrzela!) i navuče svoje crne farmerke, jednostavnu jahačku košulju i rančerski kaput. Nije imala vremena da uplete kiku jer su je očekivali na gradonačelnikovoj čajanki, pa joj je Marija na brzinu prikupila kosu pre nego što je otišla kući, koju će uskoro zauvek napustiti.

Ostalo je nešto da obavi u prostoriji pored štale, sobičku koji je njen otac koristio kao kancelariju, ali je prethodno ušla u kuću i čula ono čemu se nadala: tiho, zviždukavo hrkanje njene tetke. Sjajno.

Odsekla je parče hleba, namazala ga medom i otišla u štalu, štiteći hranu od prašine koju je dizao vetar na dvorištu. Tetkino strašilo ljuljalo se na svom kocu u bašti.

Kada je kliznula u mirisnu senku štale, Pajlon i Felicija je pozdraviše klimajući glavom, i ona im podeli hleb sa medom. Bili su presrećni.

Naročito Felicija, koju će uskoro ostaviti za sobom.

Posle očeve smrti, izbegavala je malu kancelariju, bojeći se one turobne teskobe koju je osetila u grudima sada kada je skinula rezu i ušla. Uski prozori bili su prekriveni paukovim mrežama, ali su i dalje propuštali jarku svetlost jesenjeg sunca, dovoljno da ugleda očevu lulu i pepeljaru, crvenu, njegovu omiljenu, onu koju je zvao svojom lulom razmišljanja, i deo konjske opreme prebačen preko stoli'ce za radnim stolom. Verovatno je planirao da je zakrpi pod gasnom lampom, ali je udubljen u misli odložio to za sledeći dan... a onda je pod Peninim kopitima zmija odigrala svoj ples, i taj dan nikada nije svanuo. Bar ne za Pata Delgada.

"Jao, tata", zacvile drhtavim glasom. "Tako mi nedostaješ."

Suzan pride stolu i pređe prstima po njemu, ostavljajući trag u prašini.

Potom sede u njegovu stolicu, osluškujući kako škripi pod njom kao što je uvek škripala pod njim, i u tom trenutku iz nje provali sva tuga i jad.

Sledećih pet minuta neutešno je plakala, trljajući oči pesnicama kao malo dete. Samo što sada, naravno, više nije bilo Velikog Pata da joj pride i uteši je, da je uzme u naručje i poljubi joj osetljivo mesto pod bradom (naročito pod čekinjama iznad njegove gornje usne) i pretvori njene suze u smeh.

Vreme je bilo lice vode, a ovo vreme bilo je lice njenog oca.

Kada je presušila i poslednja suza, počela je da otvara fioke očevog radnog stola, jednu za drugom, pronalazeći sve više lula (uglavnom beskorisnih, zbog njegove navike da ih gricka), šešir, jednu od njenih lutaka (sa slomljenom rukom, koju Pat po svoj prilici nikada nije stigao da namesti), pera za pisanje, čuturicu, praznu ali sa bledim mirisom viskija, kojeg je oko grlića bilo još samo u tragovima. U poslednjoj fioci pronašla je nešto zanimljivo: par mamuza. Na jednoj je još stajao točkić, dok je na drugoj bio odlomljen. Bile su to mamuze, bila je gotovo sigurna, koje je nosio onog dana kada je stradao.

Da je moj tata ovde, rekla je tog dana na Litici. Ali nije, završio je Roland.

Mrtav je.

Par mamuza, slomljen točkić.

Dok ih je vrtela u rukama, pred očima joj iskrsnu scena propinjanja Okeanske Pene. Njen otac pada na leđa (jedna mamuza se upetljava u uzengiju; točkić otpada), a zatim se konj svom težinom ruši na njega. Sve je to jasno videla, ali nigde nije bilo zmije koju je pomenuo Fran Lengil. U njenoj viziji nije bilo zmije.

Odloživši mamuze nazad u fioku, ustade i osmotri policu desno od stola, postavljenu tako da Patu Delgadu uvek bude pri ruci. Veći deo knjiga na njoj bio je uvezan kožom, neprocenjiva kolekcija knjiga u društvu koje je zaboravilo kako se pravi papir. Njen otac se skoro trideset godina brinuo o baronijskim konjima, i tu su se nalazile knjige koje su to dokazivale.

Suzan uze poslednju u nizu i poče da je lista. Ovoga puta joj je gotovo prijao ubod teskobe u grudima kada je ugledala prepoznatljiv očev rukopis, pomalo grub, ali takav da uliva poverenje.

kobila: HENRIJETA, nakot: 2 zdrava ždrebeta

kobila: DELIJA, nakot: mrtvorođen čilaš (MUTANT)

kobila: JOLANDA, nakot: ČISTOKRVAN, DOBAR ŽDREBAC

Uz svaki podatak stajao je datum. Bio je tako uredan. Tako temeljan.

Tako...

Suzan naglo zastade, svesna da je otkrila nešto što joj je sve vreme bilo pred očima a da ni sama nije bila svesna toga. Poslednjih desetak stranica očeve knjige bile su iscepane.

Ko je to učinio? Svakako ne njen otac; tako učen čovek duboko je poštovao papir, kao što drugi ljudi poštuju bogove ili zlato.

Ali zašto bi neko iscepao stranice?

Odgovor dođe sam: zbog konja, naravno. Bilo ih je previše na Litici. I rančeri, Lengil, Krojdon, Renfru, lagali su o količini i kvalitetu stoke. Baš kao i Henri Vertner, čovek koji je nasledio posao njenog oca.

Da je moj tata tu...

Ali nije. Mrtav je.

Rolandu je rekla da ne može da veruje da bi Fran Lengil lagao u vezi sa pogibijom njenog oca... ali sada je mogla da poveruje u to.

Bogovi neka joj oproste, mogla je.

"Šta radiš tu?"

Suzan tiho vrisnu, ispusti knjigu i okrenu se. Kordelija je stajala u jednoj od svojih pohabanih crnih haljina. Gornja tri dugmeta bila su joj otkopčana, i Suzan je mogla da vidi kako joj ključne kosti štrče iznad obične bele potkošulje. Prizor tih izbočenih kostiju bio je dovoljan dokaz koliko je njena tetka smršala u poslednja tri meseca. Nisu joj promakli crveni tragovi zgužvanog jastuka na tetkinom levom obrazu, poput tragova šamara. Oči su joj sijale u mraku, modre duplje od mesa.

"Tetka Kord! Uplašila si me! Mislila sam..."

"Šta radiš tu?" ponovi tetka Kord.

Suzan se sagnu i uze knjigu.

"Došla sam da se setim svog oca", reče, i vrati knjigu na policu. Ko je iscepao te stranice? Lengil? Rimer? Sumnjala je. Kroz glavu joj prolete da je to učinila žena koja stoji pred njom. Možda za komadić crvenog zlata.

Nikom ni reči, i niko nikada neće saznati, verovatno je pomislila kada je spustila kovanicu u svoju kutiju za novac nakon što ju je zagrizla da se uveri da je stvarna.

"Da ga se setiš? Trebalo bi da moliš za oproštenje jer si zaboravila njegov lik. Najtužnije je što si to zaboravila, Su." Suzan ju je samo gledala. "Jesi li danas bila s njim?" upita Kordelija unjkavim glasom. Ruka joj polete ka izbrazdanom obrazu i protrlja ga. Suzan pomisli da je za kratko vreme vidno poružnela, ali se situacija znatno pogoršala od kada se proneo trač o Džonasu i Koral Torin. "Jesi li bila sa sai Dirbornom? Je l' ti pička još vlažna od njega? Daj da vidim!"

Kordelija nasrnu na nju, kao avet u crnoj haljini, razdrljenog vrata i šiljatih papuča, ali je Suzan odgurnu od sebe. U izlivu straha i gadenja, nije štedela snagu. Kordelija odlete na zid pored prozora obraslog u paučinu.

"Mogla bi i sama da ga moliš za oproštenje", procedi Suzan. "Zato što tako govoriš s njegovom kćerkom na ovom mestu. Na ovom mestu." Još jednom pogleda u policu s knjigama, a zatim u svoju tetku. Na tetkinom licu ugleda užasavajuću proračunatost, izraz koji joj je dao odgovor na sva pitanja.

Možda nije učestvovala u ubistvu svog brata, u to je Suzan mogla da poveruje, ali je svakako imala nešto s tim. Jeste, imala je nešto s tim. "Kučko neverna", prošaputa Kordelija.

"Ne", odbrusi Suzan, "ja sam bila iskrena."

Tada shvati da je to istina, i sa srca joj pade ogromno breme. Prišavši vratima očeve kancelarije, Suzan se okrenu i pogleda u svoju tetku.

"Večeras je moja poslednja noć ovde", reče joj. "Više ne moram ovo da slušam. Niti da te gledam takvu. Srce mi se cepa, i topi se ljubav koju sam gajila prema tebi kada sam bila mala, kada si davala sve od sebe ne bi li mi zamenila majku."

Kordelija zagnjuri lice u šake, kao da je sam pogled na Suzan povreduje.

"Onda odlazi!" vrisnu ona. "Vrati se u 'Obalu', ili idi i valjaj se sa tim dečkom! Ako više nikad ne vidim tvoje kurvinsko lice, računaću da živim dobar život!"

Suzan bez reči povede Pajlona iz štale. Kada je izašla u dvorište, toliko je jecala da nije mogla da ga uzjaše. Učinila je to, ipak, ne uspevajući da porekne osećaj olakšanja u srcu, kao i tuge. Kada je skrenula u ulicu Haj i poterala Pajlona u galop, više se nije osvrtala.

9.

Sledećeg jutra, pre zore, Oliva Torin se iskrala iz svoje sobe i ušunjala u onu koju je skoro četrdeset godina delila sa svojim mužem. Pod je bio hladan a ona bosa, i pre nego što je stigla do kreveta, vidno je drhtala... ali ne samo zbog ledenog poda. Kada se uvukla u postelju pored suvonjavog muškarca sa noćnom kapom koji je hrkao, on joj okrenu leđa (uz glasno krckanje kolena i kičme). Oliva ga zagrli i priljubi se uz njega. Nije to bila strast, samo potreba da upije malo muške toplote. Njegove grudi, uske ali njoj poznate kao sopstvene, oble, dizale su se i spuštale pod njenim rukama, i ona se malo primiri. Kada se pomerio, na trenutak joj se činilo da će se probuditi i pronaći je kako leži u njegovom krevetu, po prvi put posle bogovi znaju koliko vremena.

Hajde, probudi se, požele ona. Nije se usuđivala da to učini sama, svu hrabrost je potrošila u dolasku ovamo, šunjajući se kroz mrak posle jednog od najstrašnijih snova koje je ikad sanjala, ali ako se probudi, to će protumačiti kao znak i ispričati mu da je usnila ogromnu pticu okrutnih, zlatnih očiju kako leti iznad baronije, mašući velikim krilima, natopljenim krvlju.

Na koga god je pala njena senka bilo je krvi, reći će mu, a njena senka padala je svuda. Pokrivala je celu baroniju, od Hambrija pa sve do Civije.

Vetar je mirisao na vatru. Trčim da ti to kažem, ali ti sediš mrtav pored kamina. Glava ti leži u krilu, a oči su ti iskopane.

Ali umesto da se probudi, on uze njenu ruku u snu kao što je to činio pre nego što je izgubio glavu za mladim devojkama, uključujući i sluškinje u prolazu, i Oliva odluči da ostane da leži tu i primiri se, dopuštajući mu da je drži za ruku. Neka bar nakratko bude kao nekada, kada im je bilo tako dobro zajedno.

U jednom trenutku i nju je prevario san. Kada se probudila, kroz prozore su se uvlačili prvi sivi zraci zore. Torin joj je u meduvremenu pustio ruku, zapravo se potpuno odvojio od nje, i sklupčao se na svojoj strani postelje.

Ne bi bilo dobro da se probudi i zatekne je kraj sebe, zaključi Oliva, svesna da je strah od košmara potpuno nestao. Ona polako ustade, uamesti pokrivač kao što je bio i baci još jedan pogled na njega. Noćna kapa mu se bila nakrivila. Ona je vrati na mesto, pomilovavši tkaninu i koščato čelo pod njom. Gradonačelnik se promeškolji u snu. Oliva sačeka da se primiri, a zatim se iskrade napolje. Nekoliko sekundi kasnije kliznu u svoju sobu, nečujna kao fantom.

10.

Satre u središtu ,Zelenog srca' otvorene su dva dana pred Žetveni vašar, i počeli su da pristižu prvi gosti, u želji da okušaju svoju sreću na točku sreće, gadanju flaša i nabacivanju kolutova. Bio je tu i poni-voz, zaprežna kola puna razdragane dece koja je po uskim šinama u obliku osmice vukao poni.

"Da se poni možda ne zove Čarli?" Edi Din upita Rolanda.

"Mislim da ne", odgovori Roland. "Postoji jedna prilično neprijatna reč koja zvuči isto i u Uzvišenom govoru."

"Koja reč?" upita Džejk.

"Ona", odgovori revolveraš, "koja znači smrt."

Roj Dipapi je posmatrao kako se poni gega svojom nepromenljivom putanjom, sa setom se prisećajući kako se kao dete i sam vozio u takvim kolima. Naravno, u većini slučajeva morao je da se snađe da ne plati kartu.

Kada se nagledao poni-voza, Dipapi odšeta do šerifove kancelarije. Herk Ejveri, Dejv i Frenk Klejpul čistili su arsenal neverovatno šarenolikog oružja. Ejveri mu klimnu glavom i nastavi sa radom. Bilo je nečeg čudnog u vezi s tim čovekom, i Dipapiju je trebalo nekoliko trenutaka da shvati: šerif nije jeo. Bio je to prvi put da je ušao u njegovu kancelariju a da ga nije zatekao sa šakama punim hrane.

"Sve spremno za sutra?" upita Dipapi.

Ejveri mu uputi napola nezadovoljan, napola veseo osmeh.

"Dođavola, kakvo je to pitanje?"

"Ono koje mi je Džonas rekao da vam postavim", pojasni Dipapi, i Ejverijevo lica se opusti.

"Dabome da smo spremni." Ejveri pređe mesnatom rukom preko oružja.

"Zar ne vidiš?"

Dipapi je mogao da citira staru izreku da se na muci poznaju junaci, ali nije video razlog da se trudi. Ako nasamare ona tri dečaka kao što je Džonas planirao, sve će biti dobro; u suprotnom će verovatno iz debelog dupeta Herka Ejverija iščupati noge i njima nahraniti prvi čopor vukova na koji naiđu. Roju Dipapiju je bilo svejedno kakav će biti ishod.

"Džonas mi je takođe rekao da vas podsetim da dođete ranije."

"Dobro, dobro, uranićemo", složi se Ejveri. "Ova dvojica i još šestorica valjanih momaka. Fran Lengil me je zamolio da povedem i njega, i obećao je da će poneti svoj mitraljez." Poslednje reči izgovorio je sa neskrivenim ponosom, kao da je lično izumeo mitraljez. Zatim lukavo pogleda u Dipapija i upita: "A ti, kovčegoruki? Ideš li s nama? Očas posla mogu da te imenujem za svog zamenika."

"Imam drugo zaduženje. Rejnolds takođe." Dipapi se osmehnu. "Ima mnogo posla za sve, šerife, uostalom, Žetva je."

11.

Tog popodneva Suzan i Roland su se sastali u kolibi u Zloj travi. Ispričala mu je o knjizi sa iscepanim stranama, a Roland je njoj pokazao ono što je sakrio pod gomilom načete životinjske kože u severnom uglu kolibe.

Pogledala je najpre u to, a zatim u njega, očima punim straha.

"Šta nije u redu? šta očekuješ da neće biti u redu?"

Roland odmahnu glavom. Ništa nije bilo u redu... ali to svakako nije smeo da joj kaže. Ipak, osećao je snažnu potrebu da učini ono što je naumio, da ostavi ono što je tu sakrio. Nije to bio dar, ništa slično, već samo slutnja.

"Mislim da je sve u redu... ili onako kako treba da bude kada su šanse pola-pola. Suzan, uspećemo samo ako ih iznenadimo. Toliko nećeš da rizikuješ, zar ne? Ne planiraš da odeš kod Lengila i razmašeš mu se pred nosom očevom knjigom o ždrebljenju?"

Suzan odmahnu glavom. Ako je Lengil učinio ono u šta je sada otvoreno sumnjala, za samo dva dana stići će ga kazna. Biće žetve, u to nema sumnje. Obilne žetve. Ali ovo... ovo ju je plašilo, i to nije mogla da sakrije od njega.

"Slušaj." Roland joj obujmi lice dlanovima i pogleda je u oči. "Samo hoću da budemo oprezni. Ako stvari krenu po zlu, a mogle bi, ti si jedina koja će moći da se izvuče. Ti i Simi. Ako se to dogodi, Suzan, moraćeš da dođeš ovamo i uzmeš moj pištolj. Odnećeš ga na zapad, u Gilead. Pronaći ćeš mog oca, on će ti poverovati kada mu budeš rekla ko si i šta si i kada mu ga budeš pokazala. Ispričaćeš mu sve što se ovde dogodilo. To ti je to."

"Ako ti se nešto desi, Rolande, moći ću samo da umrem."

Ne skidajući ruke s njenog lica, on joj blago prodrma glavu, s jedne na drugu stranu.

"Nećeš umreti", uzvrati on. U njegovom glasu i očima bilo je neke hladnoće, hladnoće koja joj je ulivala ne strah, već strahopoštovanje. Suzan pomisli na njegovu krv, koliko je mogla da bude stara i kako je ponekad morala da bude hladna. "Sada, dok još nije sve završeno, obećaj mi to."

"O-Obećavam, Rolande."

"Kaži šta mi obećavaš."

"Da ću doći ovamo. Uzeću tvoje oružje. Odneću ga tvom ocu. Ispričaću mu šta se dogodilo."

Roland klimnu glavom i pusti joj lice. Na njenim obrazima ostadoše bledi tragovi njegovih dlanova.

"Uplašio si me", izusti Suzan i odmahnu glavom. To nije bilo tačno. "Plašiš me."

"Ne mogu da pobegnem od onoga što jesam."

"Ne bih to ni menjala." Suzan se sagnu i poljubi ga u levi obraz, zatim u desni i na kraju u usta. Ruka joj kliznu pod njegovu košulju i pomilova mu bradavicu. Ova smesta otvrdnu pod njenim prstima.

"Ptico, medo, ribo i ti, zeko, najlepše vas molim", prošaputa ona, obasipajući mu sada celo lice poljupcima. "Ispunite želju onoj koju volim."

Malo kasnije, ležali su pod medveđom kožom koju je Roland doneo sa sobom i slušali kako vetar češlja travu.

"Volim ovaj zvuk", reče ona. "Uvek poželim da budem deo vetra... da idem kuda i on, vidim što i on."

"Ove godine, ako to ka dopusti, i hoćeš."

"Ja'. S tobom." Suzan se okrenu prema njemu, oslonjena na lakat. Snop svetla se provuče kroz urušeni krov i obasja joj lice. "Volim te, Rolande."

Ona ga poljubi... i briznu u plač.

Roland je zagrli. Bio je zabrinut.

"Šta je? Su, šta te muči?"

"Ne znam", zacvile ona i zaplaka još jače. "Znam samo da mi neka senka leži na srcu." Potom ga pogleda uplakanim očima. "Nećeš me ostaviti, zar ne, ljubavi? Nećeš otići bez svoje Su, je l' tako da nećeš?"

"Neću."

"Jer, dala sam ti sve što imam. Svoju čednost, znaš."

"Nikada te neću ostaviti." Izgovorivši to, Roland oseti neku čudnu jezu, uprkos medveđem krznu, do maločas tako prijatnom, vetar je zavijao kao ranjena zver. "Nikada, kunem ti se."

"Plašim se. Zaista se plašim."

"Nemaš razloga." Govorio je oprezno i sporo... odjednom kao da su sve pogrešne reči htele da mu istrče iz usta. Otići ćemo odavde, Suzan, ne prekosutra, za vreme Zetve, već odmah sada, ovog minuta. Obuci se i otići ćemo preko vetra; odjahaćemo na jug i više se nećemo osvrtati. Bićemo...

... progonjeni.

Bićemo upravo to. Progoniće nas lica Alejna i Katberta, progoniće nas lica svih ljudi koji bi mogli da poginu na Ćelavim Planinama, ljudi iskasapljenih oružjem ukradenim iz vojnih grobnica gde su zauvek zakopani. Progoniće nas lica njihovih očeva, do kraja njihovih ubogih života. Južni pol neće biti dovoljno daleko da pobegnemo od tih lica.

"Sve što prekosutra treba da učiniš jeste da odglumiš neraspoloženje za ručkom." Ovo su već jednom prošli, ali sada, u njegovoj iznenadnoj, besmislenoj borbi sa sobom, bilo je to sve čega je mogao da se seti. "Pođi u svoju sobu, a zatim se izvuci iz kuće kao one noći kada smo se našli u vinogradu. Tu se malo krij, a onda, tačno u tri, dojaši ovamo i pogledaj ispod onih koža u uglu. Ukoliko ne bude mog oružja, a neće ga biti, kunem ti se da neće, onda je sve u redu. Uzjaši i dođi na dogovoreno mesto iznad kanjona, tamo gde sam ti rekao. Mi ćemo..."

"Dobro, znam sve to, ali nešto ne valja." Suzan ga pogleda i dodirnu mu prstima obraz. "Plašim se za tebe i mene, Rolande, a znam i zašto."

"Sve će biti dobro", uveravao ju je. "Ka..."

"Ne pominji mi više ka," vrisnu ona. "Molim te! Ka je kao vetar, govorio je moj otac, koji nosi bez obzira na to da li si muško ili žensko. Stari pohlepni ka, uh kako ga mrzim!"

"Suzan..."

"Nemoj više ništa da mi pričaš."

Ona leže i strgnu medveđu kožu do kolena, otkrivajući telo za koje bi ljudi daleko veći od Harta Torina dali čitava kraljevstva. Sunčevi zraci joj obasjaše glatku kožu kao zlatna kiša. Ona ispruži ruke ka njemu. Rolandu nikada nije bila lepša nego tada, sa kosom rasutom oko glave i tim progonjenim izrazom na licu. Mnogo kasnije će shvatiti: Znala je. Nekim delom svog bića je znala.

"Dosta priče", reče ona. "Završili smo. Ako me voliš, onda me voli."

I po prvi put, Roland učini tako. Poleteše zajedno, koža uz kožu, dah uz dah, dok je vetar napolju hučao kao plimski talas.

12.

Te večeri, dok se iscereni Demon dizao na nebu, Kordelija je izašla iz kuće i sporo se odvukla preko travnjaka svoje bašte, zaobišavši hrpu suvog lišća koje je tog popodneva izgrabuljala. Odeću koju je nosila u rukama spustila je pored koca na kojem je bilo nataknuto njeno strašilo, a zatim zaneseno pogledala u mesec: on joj znalački namignu, kezeći se zlokobno; bio je srebrn kao kost, belo dugme na ljubičastoj svili.

Kordelija mu uzvrati kez. Konačno, u maniru žene koja se budi iz transa, ona priđe bliže i smaknu strašilo sa koca. Glava mu se mlitavo zaljulja na ramenima, kao glava čoveka previše pijanog za ples. Crvene ruke se zakoprcaše.

Kordelija mu svuče odeću i otkri vretenasto telo humanoidnog oblika u dugačkim gaćama njenog pokojnog brata. Zatim uze jedan od komada odeće iznetih iz kuće i podiže ga na mesečini. Crvena srebrna jahačka košulja, jedna od onih koju je gradonačelnik Torin poklonio njenoj nezahvalnoj bratanici. Jedna od onih koju nikada nije obukla. Kurvinska odeća, tako ju je zvala. šta je u tom slučaju bila Kordelija Delgado, koja se brinula o njoj čak i nakon što je njen tvrdoglavi brat odlučio da se suprotstavi Franu Lengilu i Džonu Krojdonu? Vlasnica kupleraja, valjda.

Ova misao prizva sliku Eldreda Džonasa i Koral Torin, nagih i uspaljenih u njenoj sobi na spratu, dok sa klavira prčvarnice odjekuje „Bugi crvene prašine", i Kordelija zacvile kao kuja.

Onda navuče crvenu košulju preko glave strašila, a preko nje jednu od Suzaninih širokih jahačkih sukanja. Na noge mu zakači devojčine papuče, i na kraju, umesto sombrera, na glavu mu nataknu jedan od Suzaninih prolećnih šeširića.

Tako! Strašilo je sada bilo ženskog roda.

"Crvenih ruku, jašta", prošaputa ona. "Znam. O da, znam. More, nisam sam ja od juče, 'ej!"

Kordelija uze žensko strašilo i prenese ga do hrpe suvog lišća na travnjaku.

Zatim zagrabi šaku lišća i poče da ga trpa u gornji deo jahačke košulje, praveći ženske grudi. Kada je to završila, iz džepa izvadi šibicu i zapali je.

Vetar, kao i svaki drugi verni pomagač, naglo se primiri. Kordelija prinese plamičak suvom lišću. Uskoro je cela hrpa gorela u plamenu. Ona uhvati žensko strašilo za mlitave ruke i podiže ga iznad vatre. Više nije čula praskanje petardi iz grada, ni šištavi razglas iz ,Zelenog srca', niti marijače koji su svirali na donjoj pijaci; plameni jezičci lizali su tik uz njenu kosu, preteći da je zapale, ali ona to kao da nije primećivala. Oči su joj bile iskolačene i prazne.

Kada se lomača razgorela, Kordelija priđe bliže i baci strašilo u vatru.

Plamen suknu i proguta ga, šišteći i pucketajući; iskre i spaljeno lišće zakovitlaše prema nebu.

"Neka tako bude!" povika Kordelija. Svetlost plamena obasja joj lice, pretvarajući suze u krv. "Ugljenisano drvce.' Ja'!"

Strašilo u jahačkoj odeći se raspadalo, lice mu je tamnelo, crvene ruke plamtele a beli krstići od očiju pretvarali se u crne duplje. šeširić je brzo izgoreo; lice je počelo da se ugljeniše.

Kordelija je stajala i gledala taj prizor stiskajući pesnice, nesvesna varnica koje su joj obasjavale lice, nesvesna užarenog lišća koje se kovitlalo prema kući. Da se nekim slučajem zapalila i sama kuća, verovatno ne bi bila svesna toga.

Zurila je u vatru sve dok se strašilo u odeći njene bratanice nije pretvorilo u pepeo. Tek tada, sporo kao robot zarđalog mehanizma, zaputi se ka kući, leže na svoju sofu i zaspa kao mrtva.

13.

Bilo je tri i trideset ujutru na dan uoči Žetve, i Stenli Ruiz je konačno priveo posao kraju. Poslednji zvuci muzike uminuli su pre dvadesetak minuta, Seb je nadživeo marijače za čitav sat, možda i više, i sada je ležao potrbuške i hrkao lica zarivenog u strugotine. Sai Torin bila je na spratu, a od Lovaca mrtvačkog kovčega nije bilo ni traga ni glasa; Stenli je pretpostavljao da su proveli veče u ,Obali'.

Takođe je pretpostavljao da je u pitanju neki mutan posao, iako nije mogao biti siguran u to. Pogleda u Rompov staklast, dvoglavi pogled.

"Ne želim ni da znam, stari druže", reče. "Hoću samo da se naspavam, sutra će biti lumperaja do zore. Prema tome..."

Odnekud iza kuće dopre ženski vrisak. Stenli se trgnu i udari šakom o šank.

Pored klavira, šeb na trenutak podiže glavu, promrmlja

"Š'a je?" i opet je zari u jastuk od dasaka.

Stenli nije imao ni volju ni želju da istraži izvor i uzrok tog užasnog vriska, ali je po svoj prilici morao. Po zvuku bi rekao da je pripadao onoj matoroj kučki Peti Kasačici.

"E što bi' vol'o da te šutnem u to tvoje matoro, mlohavo dupe, da odletiš iz ovog grada", promrsi on i sagnu se ispod šanka. Tu je čuvao dva debela štapa od jasenovog drveta, Miritelja i Ubicu. Miritelj je bio napravljen od glatkog, čvornovatog drveta, garantujući zvezde dva sata posle preciznog udarca u glavu pijanca koji izaziva nered.

Poslušavši osećaj, Stenli se odluči za drugi štap, Ubicu. Bio je nešto kraći, ali deblji od Miritelja. Vrh su mu krasili svirepo oštri ekseri.

Stenli ode na kraj šanka, otvori vrata i uđe u mračnu ostavu punu buradi koja su zaudarala na graf i viski. Kroz vrata na drugom kraju izlazilo se u zadnje dvorište. Stenli im priđe, duboko udahnu i otključa ih. Očekivao je da će čuti još jedan Petin vrisak, ali ga nije bilo. Čulo se samo potmulo zavijanje vetra.

Možda ti se posreći i ugledaš je golu, pomisli Stenli. Otvori vrata i izađe napolje, istovremeno podigavši štap ojačan ekserima.

Peti nije bila gola. Kurva u flekavoj spavaćici (Petinoj uobičajenoj odeći, slobodno se moglo reći) stajala je na stazi koja je vodila ka poljskim klozetima, ruku skupljenih na bujnim oteklinama grudi, tik ispod oklembešene kože na vratu. Zurila je u nebo.

"Šta je bilo?" upita Stenli, pritrčavši joj. "Skratila si mi život za deset godina, najmanje. "

"Mesec, Stenli!" prošaputa ona. "Pogledaj mesec. Kuku nama!"

On podiže glavu i srce mu zalupa brže od onoga što je ugledao, ali se natera da zvuči pribrano i mirno. "Ma daj, Peti, to je samo prašina.

Urazumi se, dušice, znaš i sama kako je duvalo poslednjih dana. A nije pala ni kap kiše; nije to ništa, samo prašina."

Ali nije izgledalo kao prašina.

"Nisam luda, znam šta vidim", prošaputa Peti.

Iznad njih, Demonski mesec cerio se i namigivao jednim okom kroz nešto što je izgledalo kao drhtava skrama od krvi.

Poglavlje 7.
Uzimanje kugle

1.

Dok su naši poznanici kurva i šanker buljili u krvavi mesec, Kimbu Rimera probudilo je kijanje.

Dođavola, prehlada na Žetvu, pomisli on. Budući da ću sledeća dva dana biti non-stop napolju, biće pravo čudo ako prehlada ne preraste u...

Nešto ga zagolica po nosu, i on opet kinu. Iz njegovih uskih grudi i kroz skupljena usta, to je zvučalo kao pucanj iz malokalibarskog pištolja u mračnoj sobi.

"Ko je to tamo?" dreknu on.

Nije bilo odgovora. Rimer najednom zamisli pticu, nešto podmuklo i gadno što se preko dana uvuklo u sobu i sada leti po mraku, lepršajući mu pred nosom dok on pokušava da spava. Strese se od jeze, mrzeo je ptice, bube, slepe miševe, i ruka mu polete ka gasnoj lampi na stočiću pored uzglavlja, takvom silinom da je umalo oborio na pod.

Kada ju je povukao sebi, nešto ponovo zaleprša. Ovoga puta ga okrznu po obrazu. Rimer kriknu i ustuknu prema jastucima, stežući lampu na grudima. Okrenu točkić, začu šištanje gasa i upali je. Kada se soba osvetlila, Rimer ugleda Kleja Rejnoldsa kako sedi na ivici njegovog kreveta. U jednoj ruci držao je pero kojim je, po svoj prilici, golicao gradonačelnikovog kancelara. Druga ruka bila mu je skrivena pod ogrtačem, prebačenim preko nogu.

Rejnoldsu se Rimer nije svideo još prvog dana kada ga je upoznao u šumi zapadno od varošice, u istoj onoj šumi, iza kanjona Civija, gde je Farsonov čovek Latigo sada okupljao vojsku. Noć je bila vetrovita, i Lovci mrtvačkog kovčega dojahali su do malog proplanka na kojem su Rimer, Lengil i Krojdon sedeli oko logorske vatre. Rejnoldsov ogrtač lepršao je na vetru. „Sai Manto", rekao je Rimer, na šta su se ostala dvojica nasmejala.

Trebalo je to da bude bezazlena šala, ali Rejnoldsu nije bila nimalo smešna.

U većini zemalja kroz koje je putovao, reč manto nije značila „ogrtač", već

„usukani" ili „uvlakač." Bio je to, zapravo, ulični izraz za homoseksualca.

Rejnoldsu nijednog trenutka nije palo na pamet da bi Rimer (provincijalac pod perfidnom maskom cinične uglađenosti, to mogao da zna. Umeo je, međutim, da oseti kada ga ponižavaju, i ako bi mu se ukazala prilika da se osveti, nije je propuštao.

Osveta je stigla i Kimbu Rimera.

"Rejnoldse? šta radiš tu? Kako si ušao u ku..."

"Mora da misliš na nekog drugog kauboja", reče čovek koji je sedeo na njegovoj postelji. "Ovde nema nikakvog Rejnoldsa. Samo senor Manto."

I ispod ogrtača izvuče ruku u kojoj je stezao opako naoštren kuchilo. Kupio ga je na donjoj pijaci, specijalno za ovaj posao. Sečivo noža potonu dvadesetak centimetara u Rimerove grudi. Do kraja. Rimer se zakoprca kao probodena buba. Kao stenica, zaključi Rejnolds.

Lampa ispade iz kancelarovih ruku i otkotrlja se sa kreveta. Nije se razbila, jer je pala na prostirku na podu. Na suprotnom zidu ukaza se izdužena, trzava senka Kimbe Rimera. I senka drugog čoveka koji se nadvija kao gladni strvinar.

Rejnolds diže ruku u kojoj je držao nož i okrenu je tako da mali plavi istetovirani kovčeg na kožici između palca i kažiprsta bude pred Rimerovim očima. Hteo je da to bude poslednja stvar koju će Rimer videti sa ove strane pustare.

"Da čujem sad kako me ismevaš", procedi Rejnolds, cereći se. "Hajde. Da te čujem."

2.

Malo posle pet sati ujutro, gradonačelnika Torina probudio je užasan san.

Sanjao je pticu velikih ružičastih očiju koja sporo kruži iznad baronije. Gde god bi pala njena senka, trava je postajala žuta, lišće je opadalo s drveća, a usevi umirali. Senka je pretvarala njegovu lepu, zelenu baroniju u pustaru.

Možda je ovo moja baronija, ali onda je i ptica moja, pomislio je pre nego što se probudio, šćućuren na jednom kraju kreveta. Moja ptica, koju sam ja doneo ovde i pustio je iz kaveza.

Torin je znao da za njega više nema spavanja. Nasuo je čašu vode, ispio je i zaputio se u radnu sobu, usput odsutno izvlačeći noćnu košulju iz procepa svoje mršave, pljosnate zadnjice. Kićanka noćne kape igrala mu je na leđima; kolena su krckala pri svakom koraku.

A taj osećaj krivice iz ružnog sna... pa, šta je bilo bilo je. Džonas i njegovi prijatelji će već sutra dobiti ono zbog čega su došli (lepu svotu novca), a narednog dana će otići. Odleteće i ptica ružičastih očiju i kobne senke; odleteće tamo odakle je i došla i odneće sa sobom Lovce mrtvaćkog kovčega. Pretpostavljao je da će do Kraja godine biti previše zauzet seksom da bi mislio o tome. Ili da bi sanjao takve snove.

Uostalom, snovi bez jasnog znaka bili su samo snovi, a ne predskazanja.

Jasni znaci mogle su da budu čizme ispod zavese u radnoj sobi, doduše, videli su se samo oguljeni vrhovi, ali Torin nijednog trenutka nije pogledao u tom pravcu. Pogledom je fiksirao bocu pored svoje omiljene fotelje. Nije običavao da pije crveno vino u pet ujutro, ali neće mu naškoditi da malo srkne. Za ime bogova, ružno je sanjao, a osim toga...

"Sutra je Žetva", reče naglas, tonući u udobnost fotelje pokraj kamina.

"Valjda čovek može malo da se počasti i pre Žetve."

On nasu sebi vina, poslednjeg koje će piti na ovom svetu, i zakašlja se kada mu vatra buknu u utrobi i poče da se penje u grlo, grejući ga. Ovako je već bolje, dakako, mnogo bolje. Ogromnoj ptici više nije bilo ni traga, kao ni njenoj kužnoj senci. Gradonačelnik protegnu ruke, uplete duge, koščate prste visoko iznad glave i žestoko ih izvrnu da puknu.

"Mrzim kada to radiš, mršavi gade", progovori glas nadomak Torinovog levog uha.

Ovaj se sledi u mestu. Srce je htelo da mu iskoči iz grudi. Prazna čaša mu ispade iz ruke, ali na podu nije bilo prostirke. Staklo se razbi o ivicu kamina.

Pre nego što je Torin stigao da krikne, Roj Dipapi mu strgnu noćnu kapu, zgrabi paučinaste ostatke sede grive i zabaci njegovu mlitavu glavu unazad.

Nož koji je Dipapi držao u drugoj ruci bio je mnogo skromniji od Rejnoldsovog, ali je zato rez na gradonačelnikovom vratu bio više nego precizan. Krv šiknu po mračnoj sobi. Dipapi pusti Torinovu kosu, otrča do zavese gde se do maločas skrivao i podiže nešto sa poda. Bio je to Katbertov stražar. Zatim se vrati do fotelje i spusti ptičju lobanju u krilo umirućeg gradonačelnika.

"Ptica... " zakrklja Torin kroz usta puna krvi. "Ptica!"

"Jes', matori, mudro od tebe što to primećuješ u ovom treuntku, moram da priznam." Dipapi opet zabaci Torinovu glavu i u dva vešta poteza nožem iskopa starčeve oči. Jedno odlete u ugašeni kamin, drugo pogodi zid i pade iza žarača. Torinova desna noga na trenutak zadrhta, a onda se zauvek umiri.

Ali to nije bilo sve.

Dipapi pogleda oko sebe, ugleda Torinovu noćnu kapu i zaključi da će kićanka na njenom kraju biti idealna. Uze kapu, umoči kićanku u lokvu krvi na gradonačelnikovom krilu i nacrta sigul Dobrog Čoveka..... na zidu.

"Tako", promrmlja, udaljivši se. "Ako ih to ne dokrajči, ništa neće."

Istina. Ostalo je još samo naći odgovor na pitanje da li je Rolandov ka-tet moguće uhvatiti živ.

3.

Džonas je Franu Lengilu tačno rekao kako da razmesti svoje ljude, dvojicu u štali i šestoricu napolju, tako da se trojica sakriju iza starih, zarđalih mašina, dvojica u izgorelim ostacima porodične kuće a jedan, Dejv Holis, da čuči na krovu štale. Lengilu je bilo drago što grupa naoružanih ljudi ozbiljno shvata svoj posao. Jeste da su to bili samo dečaci, ali su ti dečaci jednom prilikom ponizili Lovce mrtvačkog kovčega.

Šerif Ejveri odavao je utisak čoveka koji kontroliše situaciju sve dok se nisu približili ranču ,Bar K'. Tada je Lengil, sa mitraljezom obešenim o jedno rame (i uspravan u sedlu kao kada je imao dvadeset), preuzeo komandu. Ejveri, koji je izgledao nervozno i zvučao zadihano, umesto uvređenosti osetio je vidno olakšanje.

"Reći ću vam kuda da idemo kako mi je rečeno, jer to je dobar plan i neću da ga menjam", rekao je Lengil svojim ljudima. U mraku, njihova lica bila su samo nejasne mrlje. "Ali reći ću vam i jednu stvar na svoju ruku. Ne trebaju nam živi, ali je bolje da to ipak budu, predaćemo ih baroniji, običnom narodu i tako na njih svaliti celu stvar. Zatvorićemo vrata, ako vam se više sviđa. Stoga vam kažem ovo: ako budete morali da pucate, pucajte. Ali odraću kožu s lica svakom ko bude pucao bez razloga.

Razumete li?"

Nije bilo odgovora. Očigledno su svi razumeli.

"U redu", rekao je Lengil. Lice mu je bilo kamena maska. "Daću vam minut da još jednom proverite opremu i onda krećemo. Više neću da čujem ni muvu."

4.

Roland, Katbert i Alejn su tog jutra ustali tačno u šest i petnaest i izašli na verandu. Alejn je završavao svoju kafu. Katbert je zevao i protezao se.

Roland je zakopčavao košulju, gledajući jugozapadno, prema Zloj travi.

Zaseda mu nije bila ni na kraj pameti. Razmišljao je o Suzan. O njenim suzama. Stari pohlepni ka, uh kako ga mrzim, rekla mu je.

Njegovi instikti su još spavali. Alejnov dar, koji ga je upozorio na Džonasa onog dana kada im je ovaj ubio golubove, nije se javljao. A što se Katberta tiče...

"Još jedan spokojan dan!" svečano uzviknu on gledajući u svitanje. "Još jedan blažen dan! Još jedan miran dan koji će narušiti samo uzdah ljubavnika i topot konjskih kopita!"

"Još jedan dan tvojih baljezgarija", reče Alejn. "Daj, molim te."

Dečaci krenuše preko dvorišta, nesvesni osam pari očiju koje su ih pomno pratile. Kada su ušli u štalu, dvojica naoružanih ljudi prišunjaše se vratima, jedan zaklonjen prastarom drljačom, drugi plastom sena.

Samo je Rašer osećao da nešto nije u redu. Udarao je prednjom nogom o zemlju i kolutao očima. U trenutku kada mu je Roland prišao, uplašena životinja se prope.

"Hej, momče", reče Roland i pogleda oko sebe. "Verovatno zbog paukova.

Ne podnosi ih."

Napolju, Lengil ustade iz svog zaklona, mašući obema rukama da se krene u napad. Ljudi u tišini opkoliše štalu. Na krovu, Dejv Holis ustade sa zapetom puškom. Njegov monokl bio je u džepu prsluka kako ga ne bi otkrio odbljeskom u pogrešnom trenutku.

Katbert izvede svog konja iz štale. Alejn za njim. Roland izađe poslednji, vodeći na ularu svog nervoznog ljubimca.

"Vidi", veselo reče Katbert, i dalje nesvestan ljudi koji su stajali svuda okolo. Pokazivao je na sever. "Oblak u obliku medveda! Donosi sreću..."

"Ne mrdajte, naivčine", povika Fran Lengil. "Da niste napravili ni jedan jedini korak."

Alejn se ipak okrenu, više iz zaprepašćenja, i začu hor kratkih klikova, nalik pucketanju suvog granja. Bio je to zvuk zapetih pištolja musketa.

"Ne, Ale!" uzviknu Roland. "Ne mrdaj! Nemoj!" U glasu mu nabuja očaj, kao otrov, a u uglovima očiju zapekoše suze... ali je stajao mirno. Katbert i Alejn su takođe morali da stoje mirno. Ako se pomere, ubiće ih. "Ne mrdajte!" povika on jače. "Obojica!"

"Pametan mali." Lengilov glas sada je bio bliži, praćen batom još nečijih koraka. "Ruke iza leđa."

Dve senke opkoliše Rolanda, izdužene na jutarnjem suncu. Sudeći po oblini one leve pretpostavljao je da je to bio šerif Ejveri. Ovoga puta im sigurno neće ponuditi beli ledeni čaj. Druga senka pripadala je Lengilu.

"Požuri, Dirborne, ili kako se već zoveš. Stavljaj ih iza leđa. Niže. Tvoji drugovi su nam na nišanu, i ako ovako nastavimo, razgovaraćemo samo sa dvojicom umesto sa trojicom. Život ide dalje."

Ovi se ne šale, pomisli Roland, i na trenutak oseti perverzan ponos. S njim dođe ukus nečeg što ga je skoro zabavljalo. Nečeg gorkog; taj ukus nečeg veoma gorkog.

"Rolande!" U Katbertovom glasu čuo je agoniju. "Rolande, nemoj!"

Ali nije imao drugog izbora. Roland stavi ruke iza leđa. Rašer prekorno zanjišta, kao da hoće da kaže da je njegov gest bio krajne neprikladan, i otkasa sam prema verandi barake.

"Osetićeš metal na rukama", reče Lengil. "Lisice."

Oko Rolandovih ručnih zglobova sklopiše se dva hladna metalna obruča.

Začu se klik i lisice mu najednom postadoše tesne.

"U redu", reče drugi glas. "Sada ti, sinak."

„Nek' sam proklet ako ću!" Katbertov glas drhtao je od histerije.

Začu se udarac i prigušeni bolni krik. Roland se okrenu i vide Alejna na kolenima. Levom rukom držao se za glavu. Krv mu se slivala niz lice.

"Oćeš da sredim i onog drugog?" upita Džejk Vajt. Držao je pištolj za cev, spreman da još jednom udari teškom drškom po nečijoj glavi. "Mogao bih, znaš, ruka me baš sluša ovako sabajle."

"Ne!" Katbert se zgrči od straha i od nečeg što je ličilo na tugu. Oko njega su stajala tri naoružana čoveka, željna akcije.

"Onda budi dobar dečko i stavi ruke na leđa."

Boreći se sa suzama, Katbert učini kako mu je naređeno. Lisice mu je stavio pomoćnik Bridžer. Drugi čovek povuče Alejna na noge. Ovaj se malo zatetura, zatim mirno sačeka da mu stave lisice. Pogled mu presretnu Rolandov, i A1 pokuša da se osmehne. Bio je to, na neki način, najgori trenutak za zasedu. Roland mu uzvrati klimnuvši glavom, zaklinjući se u sebi: više nikada ga neće ovako iznenaditi, ni za hiljadu godina.

Lengil je tog jutra umesto kaubojske kravate nosio maramu, ali Rolandu nije promaklo da je i dalje bio u istom sakou koji nije skidao još od gradonačelnikove zabave. Pored njega, dahćući od uzbuđenja i samovažnosti, stajao je šerif Ejveri.

"Dečaci", poče šerif, "uhapšeni ste zbog kršenja baronijskog zakona.

Optuženi ste za izdaju i ubistvo."

"Koga smo ubili?" mirno upita Alejn, i jedan od ljudi se nasmeja, Roland nije mogao da odredi je li to bilo iznenađeno ili cinično.

"Gradonačelnika i njegovog kancelara, kao što dobro znate", odgovori Ejveri. "Asada..."

"Kako možete ovo da radite?" radoznalo upita Roland. Obraćao se Lengilu.

"Mejis je vaš rodni dom; video sam lozu vaših očeva na gradskom groblju.

Kako možete ovo da radite u svom rodnom mestu, sai Lengile?"

"Nemam nameru da stojim ovde i ćaskam s tobom", uzvrati Lengil i pogleda preko Rolandovog ramena. "Alvarez! Dovedi njegovog konja!

Snalažljivci kao vi mogu bez problema da jašu s rukama na leđima..."

"Odgovorite mi", prekide ga Roland. "Ne skrećite temu, sai Lengile, došli ste sa svojim prijateljima, a ne s nekim ko nije unutar kruga. Kako možete ovo da radite? Da li biste silovali sopstvenu majku kada bi joj se zadigla suknja u snu?"

Lengilova usta se zgrčiše, ne od stida ili srama, već od preterano čednog gadenja. Jedan od rančera pogleda u Ejverija.

"U Gileadu ih baš lepo uče da govore, zar ne?"

Ejveri priđe mladim revolverašima u lisicama i podiže pušku u rukama.

"Naučiću ih kako se priča sa čovekom iz gospodskog staleža! Izbiću mu zube iz glave, samo kaži, Frane!"

Lengil ga zadrža, delujući umorno.

"Ne budi lud. Neću da ih vezujem za sedlo osim ako nisu mrtvi."

Ejveri spusti pušku. Lengil se okrenu prema Rolandu.

"Nećeš poživeti dovoljno dugo da bi imao neke vajde od mog saveta, Dirborne", procedi on, "ali svejedno ću ti ga dati: drži se pobednika u ovom svetu. Pažljivo slušam kako vetar duva kako bih mogao da predvidim kada će da promeni pravac."

"Zaboravio si lice svog oca, prokleti izdajniče", razgovetno reče Katbert.

Ovo je kod Lengila izazvalo nešto što nije kod Rolandove majke, jarko crvenilo u staračkim obrazima.

"Na konje s njima!" naredi on. "Hoću da budu iza rešetaka za manje od sat vremena!"

5.

Rolanda su bacili na Rašera, tako grubo da umalo nije preleteo preko njega i pao na drugu stranu, verovatno i bi da se tu nije našao Dejv Holis da ga pridrži i uvuče Rolandovu čizmu u uzengiju, uputivši mu nervozan pogled i polustidljiv osmeh.

"Žao mi je što te vidim ovde", primeti Roland, smrtno ozbiljan.

"I meni je žao što sam ovde", uzvrati pomoćnik. "Da sam znao da se bavite ubistvima, došao bih i ranije. Tvoj prijatelj bio je dovoljno arogantan da ostavi posetnicu." On pokaza glavom na Katberta.

Roland nije imao pojma na šta je pomoćnik Dejv mislio, ali to ionako nije bilo važno. Bio je to samo deo igre, iako niko od prisutnih ljudi nije preterano verovao u to, uključujući i Dejva. Roland je znao da će vremenom poverovati u tu priču, pričajući je svojoj deci i unucima kao jevanđelje. Slavni dan kada su se naoružali i uhapsili izdajnike.

Revolveraš stisnu kolenima Rašera, okrećući ga... i gle, pored kapije koja je odvajala ,Bar K' od Velikog druma ugleda Džonasa. Sedeo je na snažnom škopcu, obučen u stari sivi ogrtač i zeleni filcani šešir kakav nose goniči. U futroli pored njegovog desnog kolena nalazila se puška. Leva strana ogrtača bila je zavrnuta unazad, otkrivajući dršku njegovog revolvera. Džonasova bela kosa danas je bila puštena, padajući mu na ramena.

On skide šešir i u znak pozdrava ga ispruži prema Rolandu.

"Sjajna partija", reče. "Dobro si igrao za nekog ko je još juče sisao mleko."

"Starče", uzvrati Roland, "naživeo si se."

Džonas se osmehnu.

"Promenio bi to da možeš, zar ne? Jašta da bi." On na trenutak pogleda u Lengila. "Pokupi im igračke, Frane. Naročito obrati pažnju na noževe.

Imaju i pištolje, ali ne sa sobom. Znam o njihovim pucama mnogo više nego što mogu da sanjaju. Ne zaboravi onu smešnu praćku. Njom je, ne tako davno, Roju hteo da otfikari glavu."

"Misliš na katapult?" upita Katbert. Njegov konj bio je nemiran; Bert se ljuljao napred-nazad, levo-desno, kao cirkuzant koji pokušava da održi ravnotežu. "Nikada mu ne bi promašio glavu. Jaja možda, ali glavu nikako."

"Vrlo verovatno", složi se Džonas, posmatrajući kako njegovi ljudi Rolandu zaplenjuju kratki luk i strele. Praćka se nalazila u Katbertovom opasaču, u futroli za pištolj koju je sam napravio. Roj Dipapi je imao mnogo sreće što nije iskušao Berta, zaključi Roland - Bert je pogađao pticu u letu na visini od šezdeset jardi. Kesica sa čeličnim kuglama visila je dečaku s leve strane. Bridžer uze i nju.

Džonas je sve vreme netremice gledao u Rolanda, ne skidajući ljubazni kez s lica.

"Kako ti je pravo ime, derle? Priznaj, sada više nema vajde da to tajiš; obojica znamo da ćeš jahati, i to k'o bela lala."

Roland ne reče ništa. Lengil začuđeno pogleda u Džonasa. Ovaj slegnu ramenima i pokaza glavom u pravcu varošice. Lengil potvrdno klimnu i grubo ubode Rolanda svojim kvrgavim kažiprstom.

"Hajde, momče. Pokret."

Roland stisnu Rašerove bokove; konj krenu mimo Džonasa, i u tom trenutku Rolandu nešto sinu. Kao da je sva snaga i moć njegove intuicije nagrnula niotkuda i odasvud, jednog trenutka nepostojeća, a sledećeg u svom svojem sjaju.

"Ko te je poslao na zapad, barabo?" upita on Džonasa u prolazu. "Da nije možda Kort - ali ne, previše si mator. Možda njegov otac?"

Sa Džonasovog lica nestade izraz prezrivog samozadovoljstva, iščeznu, kao oduvan vetrom. U kratkom trenutku iskrene zaprepašćenosti čovek bele kose postade dete: šokirano, posramljeno i povredeno.

"Da, bio je to Kortov otac, vidim ti u očima. A sada si ovde, na Čistom moru... ali si zaista na zapadu. Duša čoveka kao što si ti nikada ne napušta zapad."

Džonasov pištolj izleteo je i bio zapet brzinom i pokretom koji je mogao da registruje samo Rolandov izvanredan vid. Iza njih se začu žamor, delimično iznenađenja, ali ponajviše strahopoštovanja.

"Džonase, ne budi lud!" dreknu Lengil. "Nećeš valjda da ga ubiješ posle ovolikog planiranja i rizika koji smo uložili da ih uhapsimo?"

Džonas je izgledao kao da ga ne čuje. Oči su mu bile razrogačene, a uglovi usana jedva vidno podrhtavali.

"Pazi šta govoriš, Vile Dirborne", procedi tihim, promuklim glasom. "Ako nećeš da te napunim olovom dok trepneš."

"Pucaj, šta čekaš?" izazivao je Roland, prkosno gledajući u Džonasa.

„Pucaj, prognaniče. Pucaj, crve. Pucaj, gubitniče. Živećeš i umrećeš u izgnanstvu."

Na trenutak je bio siguran da će Džonas pucati. Bio je to trenutak kada je Roland osetio da bi smrt bila dovoljno prihvatljiva nakon sramote što je tako lako uhvaćen. U tom trenutku Suzan nije postojala u njegovoj glavi.

Ništa nije disalo u tom trenutku, ništa se nije micalo, niti se javljalo. Senke posmatrača ovog sukoba, što na nogama što na konjima, bile su ambisi u zemlji.

Ali Džonas otpusti oroze pištolja i vrati ih u futrole.

"Vodi ih u grad i zatvori ih", dobaci on Leniglu. "Kada dođem, neću da im fali dlaka s glave. Ako sam mogao da se uzdržim od toga da ne ubijem ovog ovde, moći ćete i vi da se uzdržite od povređivanja ostalih. Hajde, gubite se."

"Pokret", reče Lengil. Glas mu je izgubio nešto varljivog autoriteta, i zvučao je kao glas čoveka koji shvata (prekasno) da učestvuje u igri sa previsokim ulozima.

Krenuše, i Roland se poslednji put osvrnu za sobom. Prezir koji je Džonas video u njegovim hladnim očima pekao ga je više od biča koji mu je unakazio leđa pre mnogo godina u Garlanu.

6.

Kada su mu se izgubili iz vida, Džonas ude u baraku, podiže dasku pod kojom se krio mali arsenal i tamo nađe samo dva pištolja. Revolveri sa šest metaka, tamnih drški, po svoj prilici Dirbornovi, nedostajali su.

Na zapadu si. Duša čoveka kao što si ti nikada ne napušta zapad. Živećeš i umrećeš u izgnanstvu.

Džonas se baci na posao, rasklapajući pištolje koje su Katbert i Alejn doneli na zapad. Alejnov nikada nije nošen, bilo je očigledno da je korišćen samo za vežbu. Napolju, Džonas razbaca delove na sve strane. Zamahivao je iz sve snage, trudeći se da izbriše iz glave hladni plavi pogled i šok nakon onoga što je verovao da niko ne zna. Roj i Klej su sumnjali, ali niko sa sigurnošću nije znao.

Pre zalaska sunca, svi u Mejisu će znati da Eldred Džonas, sedokosi ubica sa kovčegom istetoviranim na ruci, nije bio ništa drugo do propali revolveraš.

Živećeš i umrećeš u izgnanstvu.

"Možda", promrmlja on, zamišljeno gledajući u spaljenu rančersku kuću.

„Ali ću tebe nadživeti, mladi Dirborne, i umreću tek kada tvoje kosti budu istrulile u zemlji."

Džonas uzjaha i svirepo potera konja u pravcu Citga. Tamo su ga čekali Roj i Klej. Koliko god da je brzo jahao, Rolandove oči su ga pratile.

7.

"Probudite se! Probudite se, sai! Probudite se! Probudite se!"

U prvi mah joj se činilo da reči dopiru iz velike daljine, spuštajući se nekom magijom na mračno mesto gde je ležala. Kada ju je grubo prodrmala nečija ruka, Suzan je znala da mora da se probudi. Bila je to duga, teška borba sa sobom.

Nedeljama se nije pošteno naspavala, i očekivala je mnogo više od prethodnih noći... naročito od poslednje. Ležala je budna u raskošnoj spavaćoj sobi u ,Obali', razmišljajući o mogućnostima, nimalo svetlim, koje su joj se rojile po glavi. Spavaćica joj se bila zadigla do bedara i nagužvala na leđima. Kada je ustala da ode na nuždu, skinula je ogavnu stvar sa sebe, fijuknula je u ugao i naga se uvukla u krevet.

Oslobađanje od teške svilene spavaćice urodilo je plodom. Ubrzo je pala u san... i u ovom slučaju, pala je bio pravi izraz: to je više ličilo na pad u nekakvu gluvu pukotinu u zemlji nego na san.

"Probudite se, sai! Probudite se! Za ime Kornjače i Medveda, probudite se!"

Marijin glas. Suzan ga nije odmah prepoznala zato što je Marija zvučala neobično uznemireno. Suzan je nikada nije čula tako uznemirenu. Ipak, bila je; služavka je zvučala kao da je na ivici histerije.

Suzan sede u krevetu. Najednom joj se sve sakupilo, sve ono loše, pritisnuvši je tako da nije bila u stanju da se pomeri. Perina kojom se pokrivala pade joj u krilo, otkrivši joj nage grudi, ali se osećala toliko slabom da nije mogla ni prstom da mrdne.

Prva pogrešna stvar bila je dnevna svetlost. Slivala se kroz prozore jače nego obično... verovatno zato što u ovoj sobi nikada do sada nije ostajala tako dugo, zaključi ona. Bogovi, bilo je deset sati, možda i više.

Druga pogrešna stvar bili su zvuci u prizemlju. Jutrom je gradonačelnikova kuća obično bila mirna; sve do podneva kada bi se čuli kaza vagerosi kako izvode konje na jutarnje jahanje, Miguelovo stenjanje dok briše dvorište i neprestan šum talasa. Ovog jutra čuli su se uzvici, psovke, konjski galop i povremeni izlivi neobičnog, isprekidanog smeha. Negde u kući, možda ne u ovom, ali sigurno iz susednog krila, Suzan začu bat trčećih koraka.

Najpogrešnija stvar bila je Marija, pepeljastih obraza pod preplanulom kožom i zamršene i neuredne kose koja je uvek bila uredno uvezana. Suzan je pretpostavljala da uzrok tome može da bude samo zemljotres.

"Marija, šta je?"

"Morate d' odete odavde, sai. 'Obala' više nije sigurno mesto za vas. Možda jebolje d' odete svojoj kući. Pošto vas jutros nisam vid'la, mislila sam da ste već otišli. Izabrali ste pogrešan dan da se uspavate."

"Da odem?" upita Suzan, navlačeći polako perinu do brade, zagledana u služavku iskolačenim, naduvenim očima. "Kako to misliš da odem?"

"Na sporedni izlaz." Marija istrgnu pokrivač iz Suzaninih od spavanja utrnulih ruku, otkrivši joj ovoga puta celo telo. "K'o što rekoh. Odma', gospojice, odma'! Oden'te se i idite! Oni dečaci su sklonjeni, ja', ali šta ako imaju prijatelje? šta ako se vrate pa ubiju i vas?"

Suzan se ukoči. Taman je bila ustala, kada joj kolena zaklecaše i požuri da sedne.

"Dečaci?" prošaputa ona. "Dečaci su ubili koga? Koji dečaci?"

Ovo je bilo daleko od gramatičke tačnosti, ali je Marija odmah shvatila.

"Dirborn i njegovi pajtaši", odgovori služavka.

"Koga su to ubili?"

"Gradonačelnika i kancelara." Gledala je u Suzan sa nekom vrstom uvrnute simpatije. "Hajde, ustajte više. I odlas'te. Ovo mesto je loko."

"Nisu oni uradili ništa slično", reče Suzan, uzdržavajući se da ne doda To nije bilo u planu.

"Sai Torin i sai Rimer su mrtvi, ko god da ih je ubio." Iz prizemlja dopreše povici i prasak koji je ličio na eksploziju petarde. Marija pogleda u vrata, a zatim poče da dobacuje Suzan odeću. "Gradonačelniku su iskopane oči iz glave."

"Nemoguće! To nisu bili oni. Marija, poznajem ih..."

"E, pa ja ih ne znam, i ne brinem zbog toga - ali brinem za vas. Odevajte se i odlas'te, čujete li? Najbrže što moš'te."

"Šta im se dogodilo?" Užasna misao natera Suzan da skoči na noge. Odeća slete na pod. Ona očajnički zgrabi Mariju za ramena. "Nisu ih valjda ubili?"

Suzan je divljački protrese. "Reci da ih nisu ubili!"

"Mis'im da nisu. 'Iljadu priča kola gradom, ali mis'im da su ih strpali u 'aps.

Samo... "

Nije bilo potrebe da završi rečenicu; Marija spusti pogled, i taj nehotičan gest (zajedno sa sve većim komešanjem u prizemlju] govorio je sve. Još su bili živi, ali je Hart Torin bio omiljena ličnost u svom rodnom mestu.

Roland, Katbert i Alejn bili su obični stranci.

Još su bili živi... ali sutra je Žetva, i noć paljenja Žetvene lomače.

Suzan poče da se oblači najbrže što je mogla.

8.

Rejnolds, koji je Džonasa poznavao duže od Dipapija, osmotri priliku koja im se približavala, jašući između skeletnih naftnih crpki, a zatim pogleda u ortaka.

"Nemoj ništa da ga pitaš, jutros nije raspoložen za glupa pitanja."

"Kako znaš?"

"Nije važno. Samo začepi jebenu gubicu."

Džonas im priđe, snuždeno sedeći na svom konju, bled i zamišljen. Njegov izgled izmami Dipapijevo pitanje, uprkos Rejnoldsovom upozorenju.

"Eldrede, jesi li dobro?"

"A ko je dobro?" uzvrati Džonas i opet ućuta. Iza njega, preostale pumpe na Citgu umorno zacvileše.

Džonas se konačno uspravi na sedlu i reče:

"Novajlije su se dosad pobrinule za zalihe. Rekao sam Lengilu i Ejveriju da pucaju iz oba pištolja za slučaj da nešto krene naopako. Zasad nije bilo pucnjave."

"Ni mi nismo ništa čuli, Eldrede", žurno reče Dipapi. "Ama baš ništa."

Džonas napravi grimasu.

"I da ste hteli ne biste ni mogli pored ove buke. Budalo!"

Dipapi se ujede za usnu, postara se da primeti uvrnut remen na svojoj uzengiji i brže-bolje se sagnu da ga poravna.

"Je l' vas neko video jutros?" upita Džonas. "Mislim kada ste otišli da sredite Rimera i Torina. Ima li šanse da vas je neko video?"

Rejnolds odmahnu glavom u ime obojice.

"Sve je bilo čisto."

Džonas klimnu glavom, i ta tema je za njega bila završena. Zatim se osvrnu i osmotri naftna polja iza sebe.

"Možda su ljudi u pravu", reče jedva čujnim glasom. "Možda su Stari Narodi zaista bili đavoli." Onda se okrenu prema svojim pomoćnicima.

"Sada smo mi đavoli. Zar ne, Klej?"

"Ako ti tako kažeš, Eldrede", saglasi se Rejnolds.

"Kažem. Sada smo mi davoli, i za ime bogova, tako se i ponašamo. šta je sa Kvintom i ostalom bagrom?" upita, klimnuvši glavom prema šumovitoj padini gde je postavljena zaseda.

"Još su tamo, čekaju na tvoj znak", uzvrati Rejnolds.

"Više nam ne trebaju", procedi Džonas i smrknuto pogleda u Rejnoldsa.

"Onaj balavac Dirborn. Voleo bih da sutra uveče budem u Hambriju i lično mu prinesem baklju pod noge. Danas je malo falilo da ga ostavim mrtvog i hladnog na ranču ,Bar K'. Da nije bilo Lengila, ubio bih ga. Balavac jedan slinavi."

Ramena su mu se srozavala dok je govorio, a lice postajalo sve mračnije, kao kada olujni oblak proguta sunce. Namestivši uzengiju, Dipapi nervozno pogleda u Rejnoldsa. Ovaj ne reče ništa. Čemu? Ako Eldred sada poludi (a Rejnolds je već bio svedok njegovih ludila), neće biti te sile koja će na vreme obuzdati njegov ubilački nagon.

"Eldrede, čeka nas još jedan poslić."

Rejnolds je govorio tiho ali ubedljivo. Džonas uspravi ramena, skide šešir, okači ga na jabuku svog sedla kao na čiviluk i odsutno provuče prste kroz kosu.

"Da, važan poslić. Odjaši dole i poruči Kvintu da pošalje po volove i ona dva poslednja rezervoara otpremi do Viseće stene. Neka odredi četiri čoveka koji će ih otpratiti Latigu. Ostali mogu da odu kao prethodnica."

Rejnolds proceni da je trenutak da postavi pravo pitanje.

"Kada stižu ostali Latigovi ljudi?"

"Ljudi?" Džonas frknu. "Ne zanosi se, naivčino! Ostali Latigovi momčići će do ponoći odjahati do Viseće stene, verovatno sa barjacima koje treba da vide i uzmu na pamet svi krijumčari i pustinjski psi. Do sutra u deset trebalo bi da budu spremni za pratnju, mada... ako pripadaju onoj vrsti momaka kojoj mislim da pripadaju, sranja će biti neminovna. Dobra vest je što nam više ne trebaju. Stvari trenutno idu po planu. Sada idi tamo i nateraj ih da zasuču rukave. Hajde, požuri."

Džonas podiže glavu, gledajući u grudvastu uzvisinu na severozapadu.

"Čeka nas važan posao", reče im. "Što pre krenemo, momci, pre ćemo ga završiti. Hoću što pre da otresem prašinu jebenog Mejisa sa šešira i čizama.

Dozlogrdila mi je."

9.

Tereza Marija Dolores O'šien je u svojoj četrdesetoj godini bila bucmasta ali lepuškasta žena, majka četvoro dece, udata za Pitera, farmera vesele čudi. Prodavala je prostirke i zavese na gornjoj pijaci, i oprema za većinu otmenih prijema u ,Obali' prošla je kroz Terezine ruke, tako da je njena porodica bila prilično dobrostojeća. Iako joj je muž bio samo zemljoradnik, klan O'šivenovih pripadao je srednjoj klasi tog vremena. Njena dva najstarija sina su odrasla i napustila baroniju. Treći sin bio je romantična duša i planirao je da oženi ljubav svog života na Kraju godine. Samo je najmlađa ćerka sumnjala da s njenom majkom nije sve u redu, ne sluteći koliko je Tereza bila blizu opsesivnog ludila.

Uskoro, pomisli Ria, pomno prateći svaki Terezin pokret u kugli. Samo što nije, ali prvo mora da se reši balavice.

Tokom praznika nije bilo škole, a pijačne tezge radile su samo nekoliko sati popodne. Tereza je odlučila da pošalje najmladu ćerku u komšiluk sa pitom. Zetveni poklon komšijama, nagađala je Ria, iako nije mogla da čuje šta je žena pričala ćerki dok joj je navlačila pletenu kapu na glavu. I to ne prvim komšijama: Tereza Marija Dolores Osiven htela je da ostane što duže sama kako bi mogla da se pozabavi kućnim poslovima. Porodična kuća bila je prostrana, puna ćoškova koji su vapili za čišćenjem.

Ria se zakikota, i kikot se ubrzo pretvori u napad suvog kašlja. U uglu sobe, Smrda podiže glavu i mračno osmotri staricu. Iako nije ličio na kostur kao njegova gazdarica, Smrda nije izgledao mnogo bolje.

Devojčica je izašla iz kuće, noseći pitu u rukama, i uputila majci još jedan zabrinut pogled sa praga, ali joj je ova zalupila vrata pred nosom.

"Sada!" zakrešta Ria. "Ćoškovi čekaju! Na kolena, ženo, na posao!"

Tereza najpre pride prozoru. Kada je bila zadovoljna onim što vidi, njena ćerka je upravo zatvorila kapiju i krenula niz ulicu Haj, vrati se u kuhinju i priđe stolu, zamišljeno gledajući u prazno.

"Ne, nemoj sada to!" nestrpljivo kriknu Ria.

Više nije primećivala svoju prljavu kolibu, niti je osećala ogavne mirise koji su se širili oko nje. Sada je bila u Čarobnjakovoj dugi. Bila je sa Terezom O'šiven, čija kuća je imala najčistije uglove u čitavom Mejisu.

Možda i u čitavom Srednjem Svetu.

"Požuri, ženo!" vrisnu Ria. "Čeka te mnogo posla!"

Kao da je čuje, Tereza otkopča kućnu haljinu, skide je i uredno prebaci preko stolice. Potom zadignu podsuknju, zavrnu rukave i kleknu u ugao kuhinje.

"Tako je!" kliknu Ria, umalo se ugušivši od smeha i kašlja. "Sada se baci na čišćenje kuće, i to živo."

Tereza O'šiven sagnu glavu, izvi obli vrat, otvori usta, isplazi jezik i poče da liže pod u uglu. Palacala je jezikom kao Smrda kada loče mleko. Ria je sve to ushićeno posmatrala, kličući i pljeskajući rukama o kolena, lica sve crvenijeg dok se ljuljala napred-nazad. Naravno, Tereza joj je bila ljubimical Bez sumnje! Satima je mogla da puzi na rukama i kolenima, sa zadnjicom visoko u vazduhu, ližući ćoškove svoje kuće, moleći nekog neznanog boga, svakako ne Čoveka, Isusa, da joj oprosti to što čini, ispaštajući svoj izvitopereni greh. Svaki put do sada, šesto čulo joj je govorilo da ustane i obuče se pre nego što u kuću uđe neko od članova porodice, ali Ria je znala da će ta opsesija Terezu pre ili kasnije odvesti predaleko, i da će je tada uhvatiti na delu. Možda baš danas, devojčica bi mogla da se vrati ranije, možda da iskamči novčić koji će potrošiti u gradu, i da ugleda majku kako na kolenima liže ćoškove. Jao, kakav će to biti šok!

Ria je izgarala od želje da to vidi! Žudela je za...

Najednom Tereza O'šiven nestade. Unutrašnjost njene uredne kuhinje takođe. Sve iščeznu u ružičastoj izmaglici. Po prvi put u poslednjih nekoliko nedelja, Čarobnjakova kugla se zamrači.

Ria podiže staklo kvrgavim, tankim prstima dugih noktiju i prodrma je.

"Šta ti je, prokletinjo? šta ne valja?"

Kugla je bila teška, a Rijina snaga na izmaku. Posle dva-tri gruba drmusanja kugla joj iskliznu iz ruku. Ona je žudno privi uz ispumpane grudi, drhteći.

"Ne, ne, ljubavi", ulagivala joj se. "Vrati se kada budeš spremna, jašta, Ria je malo izgubila strpljenje, ali sada ga je povratila, nije htela da te trese i nikada, nikada te neće ispustiti, u to budi..."

Veštica ućuta i naćuli uši, osluškujući. Približavali su se konji. Ne, nisu se približavali, već su bili tu. Tri jahača, rekla bi po zvuku. Prišunjali su joj se u trenutku nepažnje.

Dečaci? Oni nevaljali dečaci?

Ria jače zagrli kuglu, iskolačenih očiju i vlažnih usana. Ruke su joj sada bilo toliko tanke da se ružičasti sjaj kugle probijao kroz njih, ocrtavajući tamnu mrežu njenih krvnih sudova i kostiju.

"Ria! Ria od Gugutki!"

Ne, nisu bili dečaci.

"Izađi i donesi ono što ti je dato na čuvanje!"

Mnogo gore.

"Farson hoće svoje vlasništvo! Došli smo po njega!"

Nisu dečaci, već Lovci mrtvačkog kovčega.

"Nikada, matori sedokosi gade", prošaputa ona. "Nikada mi je nećeš uzeti."

Oči su joj letele levo-desno. Krastave glave i drhtavih usana, izgledala je kao ranjena ženka kojota, saterana u ćorsokak.

Ria spusti pogled na staklenu kuglu i nekontrolisano zacvile. Više nije bilo ni ružičastog sjaja. Staklo je bila mračno kao očna jabučica mrtvaca.

10.

Kolibom se prolomi vrisak.

Dipapi pogleda u Džonasa, širom otvorenih očiju i naježene kože. Zvuk koji su čuli nimalo nije ličio na ljudski.

"Ria!" ponovo pozva Džonas. "Iznesi to napolje, ženo, i predaj nam!

Nemam vremena za tvoje igre!"

Vrata od kolibe se otvoriše. Dipapi i Rejnolds potegnuše pištolje, uperivši ih u staricu koja je izmilela napolje, žmirkajući na suncu kao neko ko je čitav život proveo u pećini. Farsonovu omiljenu igračku držala je visoko iznad glave. Dvorište je bilo dovoljno kamenito da je razbije o njega, čak i kada bi loše naciljala ili je samo ispustila.

To bi moglo da bude loše, i Džonas je to znao, postojali su neki ljudi koji jednostavno nisu trpeli pretnju. Toliko se usredsredio na ona tri balavca (koji su, kakva ironija, glatko uhvaćeni) da mu nijednog trenutka nije palo na pamet da brine o veštici. Kimba Rimer, čovek koji je Riju predložio kao savršenog čuvara Merlinove duge, sada je bio pokojni. Nije mogao da krivi Rimera što su stvari krenule u ovom smeru, zar ne?

A onda, kada je mislio da su se stvari previše omakle kontroli da bi uspeo da se izvuče, on začu škljocanje oroza Dipapijevog pištolja.

"Sklanjaj to, idiote!" zareža Džonas.

"Ali pogledaj je!" prostenja Dipapi. "Pogledaj je, Eldrede!"

Ovaj to učini. Spodoba u crnoj haljini nosila je ogrlicu od raspadnute zmije.

Veštica je bila toliko mršava da je podsećala na skelet koji hoda. Sa oljuštene lobanje visilo je samo nekoliko pramenova sede, prljave kose; ostatak je opao. Kraste na njenim obrazima i obrvama, kao i ožiljak nalik na ujed pauka levo od usana bili su zastrašujući. Džonas pomisli da bi to mogla biti psorijaza, iako mu je zaista bilo svejedno. Brinulo ga je samo staklo koje je umiruća starica stezala u svojim dugačkim, drhtavim kandžama.

11.

Sunčevi zraci toliko su zaslepili Riju da u prvi mah nije ni videla pištolj uperen u nju, a kada joj se vid razbistrio, Dipapi ga je već bio sklonio. Ona osmotri muškarce pred sobom, crvenokosog sa naočarima, onog u ogrtaču i matorog sedokosog Džonasa, i prasnu u kreštav, starački smeh. Da li se plašila ovih moćnih Lovaca mrtvačkog kovčega? Pretpostavljala je da jeste, ali zaboga, zašto? Bili su to samo muškarci, ništa više. Bedni muškarci koje je čitavog svog života nadvladavala. Umišljali su da gospodare svetom, u redu, niko u Srednjem Svetu nije optuživan da je zaboravio lik svoje majke, ali bila su to u dubini duše jadna stvorenja. Tužne pesme su ih dovodile do suza, a pogled na bujne ženske grudi potpuno razoružavao. Na taj način se njima moglo kao od šale manipulisati, uprkos njihovom uverenju da su veliki, jaki i pametni.

Staklena kugla bila je tamna, i koliko god da je mrzela tu tamu, ona joj je razbistrila um.

"Džonase!" povika ona. "Eldrede Džonase!"

"Tu sam, staramajko", javi se on. "Dugi dani i prijatne noći."

"Ne ulizuj se, vreme nam ističe." Ona siđe niz četiri stepenika i zastade.

Kuglu je i dalje držala iznad glave. Nedaleko od njenih nogu, iz travnate zemlje virio je oštar sivi kamen. Ona načas pogleda u njega, a zatim opet u Džonasa. Prećutna pretnja bila je više nego jasna.

"Šta hoćeš?" upita Džonas.

"Kugla je potamnela", reče ona, ne odgovarajući mu direktno. "Sve vreme dok sam je čuvala bila je živa, ja', čak i kada nije pokazivala ništa, bila je živa, sijajući jarkoružičasto, ali ugasila se na zvuk tvog glasa. Neće da ide s tobom."

"Svejedno, naređeno mi je da je uzmem." Džonasov glas postade mekši, pomirljiviji. Ne baš ton kojim se služio u krevetu sa Torin, ali veoma blizu.

"Razmisli malo, i razumećeš moju situaciju. Farson je želi, i ko sam ja da se suprotstavljam čoveku koji će sledeće godine u vreme Demonskog meseca biti najmoćniji u Srednjem Svetu? Ako se vratim bez nje i kažem da me je Ria od Gugutki odbila, biću mrtav."

"Ako se vratiš i kažeš mu da sam ti je razbila pred tim ružnim licem, opet ćeš biti mrtav", zaključi Ria. Bila je dovoljno blizu da Džonas vidi koliko ju je pojela bolest. Iznad preostalih pramenova njene kose, kugla je vidno podrhtavala u njenim staračkim rukama. Neće izdržati još dugo u tom položaju. Najviše minut. Džonas oseti kako mu graške znoja rose čelo.

"Pravo veliš, majko. Znaš, kada već mogu da biram sopstvenu smrt, radije bih da izvor problema ponesem sa sobom. A to si ti, draga."

Ria se opet zacereka, onom šuštavom imitacijom smeha, i odobravajući klimnu glavom.

"Farsonu bez mene ionako ne bi ništa vredela", reče ona. "Otkrila je svoju gospodaricu, zato je potamnela čim je čula tvoj glas."

Džonas se pitao koliko je ljudi do sada verovalo da je kugla stvorena samo za njih. Zeleo je da obriše znoj sa čela pre nego što mu uđe u oči, ali mu ruke ostadoše skrštene na jabuci sedla. Nije se usuđivao da pogleda u Rejnoldsa ili Dipapija. Mogao je samo da se nada da će igru prepustiti njemu. Veštica je balansirala na fizičkoj i mentalnoj oštrici noža; najmanji pokret bi mogao da je obori na ovu ili onu stranu.

"Otkrila je onu koju je tražila, je li?" Učini mu se da vidi način da se izvuče iz ovoga. Imao je sreće. Možda će se i njoj posrećiti. "Šta predlažeš?"

"Da me povedeš sa sobom." Lice joj se iskrivi u masku jezive pohlepe; izgledala je kao leš koji pokušava da kine. Nije ni svesna da umire, pomisli Džonas. Hvala bogovima na tome. "Ponećeš staklo, ali ćeš povesti i mene.

Idem s tobom kod Farsona. Postaću njegova proročica i ništa nam neće stati na put, jer ću mu ja tumačiti kuglu. Vodi me!"

"U redu", pristade Džonas. Tome se i nadao. "Ali ono što što Farson bude odlučio neće imati nikakve veze sa mnom. Dogovoreno?"

"Ja'."

"Odlično. Sad mi daj kuglu. Vratiću ti da je čuvaš, ako hoćeš, ali moram da se uverim da je cela."

Ria je polako spusti. Džonasu se činilo da neće biti sasvim bezbedna ni kada je bude uzeo u ruke, ali će bar malo lakše disati. Veštica mu pride bliže, i on snagom volje uguši želju da podbode konja da se propne.

Džonas se sagnu, pružajući ruke prema kugli. Ria ga odmeri lukavim pogledom iza krastavih kapaka. Džonas zaverenički namignu.

"Znam šta misliš, Džonase. Misliš, 'Uzeću kuglu a onda ću da izvučem pištolj i ubijem je, ništa ne gubim.' Je l' tako? Ali tek tada gubiš, i ti i svi tvoji. Ubiješ li me, kugla više nikada neće zasijati Farsonu. Nekom, možda, jednog dana, ali njemu ne... šta misliš, hoće li te ostaviti u životu kada otkrije da si mu doneo pokvarenu igračku?"

Džonas je već razmislio o tome.

"Dogovorili smo se, stara majko. Poći ćeš na zapad sa staklenom kuglom... osim ako usput ne skončaš. Izvini, ali ne izgledaš baš najbolje."

Veštica se zacereka. „Bolje se osećam nego što izgledam! Predamnom su još godine života!"

Bojim se da tu nisi u pravu, staramajko, pomisli Džonas, ali bez reči ispruži ruku da uzme staklo.

Držala ju je još jedan trenutak. Njihova pogodba bila je obostrano prihvaćena, ali nikako nije mogla da se natera i ispusti dragocenost iz ruku.

Pohlepa joj je sijala u očima kao mesečina kroz maglu.

Džonas strpljivo zadrža ruku u vazduhu, ne govoreći ništa, čekajući da se veštica pomiri sa sudbinom, ako popusti, imao je neke šanse. Ako ne popusti, verovatno će svi završiti na tom kamenitom, travnatom dvorištu, jašući u beznađe.

Uz tužan uzdah, Ria konačno spusti staklo u njegove šake. U trenutku razmene, u dubini staklene sfere sevnu ružičasti sjaj. Džonasovu glavu ispuni pulsirajući bol... a kroz prepone mu prođe drhtaj pohote.

Kao kroz maglu, začu Dipapija i Rejnoldsa kako vade pištolje.

"Sklanjajte to", dreknu on.

"Ali..." zbunjeno zamuca Rejnolds.

"Mislili su da ćeš da prevariš Riju", prosikta starica, cerekajući se. "Dobro je što ti njima komanduješ, Džonase... možda znaš nešto što oni ne znaju."

Naravno da je znao, koliko je glatka, staldena stvar u njegovim rukama bila opasna. Mogla bi da ga proždere u treptaju oka, kada bi joj dopustio. Za mesec dana bi izgledao kao ova veštica: smežurano, krastavo i previše posednuto da bi se zbog toga brinuo.

"Sklanjajte to!" povika Džonas.

Rejnolds i Dipapi se zgledaše i bez reči vratiše pištolje u futrole.

"Kugla je bila upakovana", mirno reče Džonas. "U platnenu vreću sa uzicom i položena u kutiju. Donesi je."

"Evo", reče Ria, cereći mu se u lice. "Ali to ti neće pomoći da odoliš njenim čarima. Ne nadaj se da ćeš uspeti." Starica prostreli ostalu dvojicu pogledom, a zatim se zagleda u Rejnoldsa. "U mojoj šupi su kola koja obično vuku dva dobra siva jarca." Obraćala se Rejnoldsu, ali joj je pogled uporno bežao prema kugli, primeti Džonas... baš kao što su i njegove oči vapile da istu progutaju pogledom.

"Ne primam naređenja od tebe", uzvrati Rejnolds.

"Ne, nego od mene", reče Džonas. Pogled mu pade na kuglu. Istovremeno je strepeo i žudeo da ponovo ugleda ružičastu iskru u njenoj dubini. Ništa.

Hladna i mračna. On vrati pogled na Rejnoldsa. "Idi po kola."

12.

Rejnoldsa je na ulazu u šupu dočekalo zujanje muva i nepogrešiv smrad lešine. On se uvuče unutra, iako je znao da su Rijine koze već danima mrtve. Ležale su u toru naduvenih stomaka, s nogama u vazduhu, dok su im po očnim dupljama gmizali crvi. Nije znao kada ih je Ria poslednji put nahranila, ali je po mirisu naslućivao da je to bilo veoma davno.

Previše zauzeta onim što se događa u kugli da bi brinula, zaključi on. Zašto li je nosila mrtvu zmiju oko vrata?

"Ne želim da znam", promrmlja on pod maramom navučenom na nos. Sada je jedino želeo da se što pre izgubi odavde.

On ugleda kola, obojena u crno i ukrašena kabalističkim simbolima zlatne boje. Rejnoldsa su podsećala na lekarsku prikolicu, i na mrtvačka kola. On zgrabi drške i izvuče ih iz šupe najbrže što je mogao. Za ime bogova, Dipapi bi mogao da učini ostalo, da upregne svog konja i odvuče smrdljivu staricu... kuda? Ko zna? Eldred, verovatno.

Ria se izgega iz svoje kolibe sa platnenom vrećom u kojoj je dobila kuglu.

Zatim zastade, nakrivivši glavu, osluškujući, baš u trenutku kada je Rejnolds postavio pitanja.

Džonas malo razmisli i reče.

"Za početak u 'Obalu'. Ja', to će joj odgovarati, kao i ovoj staklenoj tričariji, pretpostavljam, bar dok se ne završi sutrašnja zabava."

"Ja', u 'Obalu'. Nikad nisam bila tamo", reče Ria, nastavivši da se gega.

Kada je stigla do Džonasovog konja (sirota životinja nesvesno ustuknu od nje), starica otvori vreću. Nakon kraćeg razmišljanja, Džonas spusti kuglu unutra. Vreća se zaobli na dnu, poprimivši oblik suze.

Ria se prepredeno nakezi.

"Možda ću upoznati Torina. U tom slučaju imam nešto da mu pokažem u igrački Dobrog Čoveka, nešto što će ga veoma zanimati."

"Ako ga budeš srela", reče Džonas, sjahavši da pomogne Dipapiju da upregne svog konja, "to će biti na mestu gde nikakva magija ne vidi daleko."

Ona ga pogleda, mršteći se, a zatim se opet lukavo naceri.

"Nije valjda naš gradonačelnik doživeo neku nesreću!"

"Može biti", reče Džonas.

Veštica se zakikota, i njen kikot zatim preraste u grohotan smeh. Još se cerekala kada su napustili dvorište, sedeći na malim crnim kolima sa kabalističkim ukrasima kao Kraljica Tame na svom tronu.

Poglavlje 8.
Pepeo

1.

Panika je bila veoma zarazna, naročito u situacijama kada se ništa nije znalo i kada je sve dolazilo u obzir. Prvo što je Suzan videla kada je izašla iz kuće bio je Miguel, stari mozo. Stajao je nasred dvorišta, oslonjen o metlu od pruća koja mu je dopirala do grudi, i zurio u jahače koji su se muvali tamo-amo sa izrazom zbunjenosti i očaja na licu. Sombrero mu je nakrivo visio na leđima, i Suzan sa dozom užasa shvati da Miguel, uvek čist, očešljan i besprekorno uredan, sada nosi svoj serape naopačke. Niz obraze su mu tekle suze, i kada se okrenuo da isprati pogledom još jednog jahača u prolazu, pozdravljajući one koje je poznavao, Suzan pomisli kako je podseća na tek prohodalo dete koje stoji nasred dvorišta, čudeći se svetu oko sebe. To dete bi otac obično na vreme uzeo u naručje i sklonio na sigurno; ko će da skloni Migela?

Suzan krenu ka njemu, i u tom trenutku jahač divljeg pogleda projuri na čilašu pored nje, tako blizu da joj se jedna uzengija očešala o kuk, a konjski rep je ošinuo po čelu. Ote joj se nervozan smeh. Brinula je za Migela, a umalo da sama bude pregažena. Smešno!

Došavši k sebi, Suzan pogleda levo pa desno i pohita napred, a onda ponovo ustuknu da propusti natovarena zaprežna kola koja su iskrsnula iza ugla, jedva se kotrljajući pod teškim teretom. Nije mogla da vidi šta je u njima, robu su obično pokrivala ceradom, ali je videla kako Migel kreće za njima, ne ispuštajući svoju metlu. Suzan opet pomisli na napušteno dete i ispusti neartikulisan vrisak upozorenja. Migel se ukopa u mestu, i kola protutnjaše mimo njega, ljuljajući se u zaletu, i nestadoše pod ciglenim svodom.

Migel ispusti metlu i pokri rukama lice, te pade na kolena i poče plačnim glasom da se moli. Suzan ga je još jedan trenutak posmatrala, nemo, otvorenih usta. Sledećeg trenutka potrča prema štali, ne obraćajući više pažnju na gungulu u dvorištu. Obolela je od iste bolesti kojom će do kraja dana biti zaražen ceo Hambri. I mada je odavno naučila da rasedla Pajlona (nekog drugog dana trojica konjušara bi se otimala koji će da pomogne lepoj sai), onog trenutka kada je uplašenog konja poterala u kas, potisnula je sposobnost rasuđivanja.

Projahala je pored Migela, koji je i dalje bio na kolenima, moleći se s rukama podignutim ka vedrom nebu, ne primećujući više jahače oko sebe.

2.

Jahala je ulicom Haj, zarivajući pete bez mamuza u Pajlonove sapi sve dok veliki konj nije poleteo. Misli, pitanja, mogući planovi akcije... u njenoj glavi nije bilo mesta ni za šta od toga. Jedva je primećivala ljude koji su prolazili ulicom, dopuštajući Pajlonu da sam pronađe put kroz gužvu.

Jedina stvar koje je bila svesna bilo je njegovo ime, Roland, Roland, Roland!, i odzvanjala je u njenoj glavi kao vrisak. Sve se okrenulo naopako. Mali, smeli ka-tet koji su stvorili one noći na groblju bio je razbijen, tri njegova člana ležala su u zatvoru i uskoro ih je čekala surova smrt (ako su uopšte bili živi), a poslednji član bio je izgubljen i zbunjen, prestravljen kao ptica u ambaru.

Ako njena panika potraje, stvari bi mogle da se završe na drugačiji način.

Ali dok je sada jahala kroz centar grada i dalje, put ju je vodio prema kući u kojoj je odrasla sa svojim ocem i tetkom. Onom koja ju je tamo strpljivo čekala.

Kada se Suzan približila, vrata kuće se naglo otvoriše i Kordelija, obučena u crnu haljinu do zemlje, istrča na ulicu, vrišteći od smeha i užasa. Možda oboje. Pri pogledu na nju Suzan preplaviše iskonski strah i panika... ali ne zato što ju je prepoznala.

"Ria!" vrisnu ona i povuče uzde sebi, tako divlje da se konj zanese, prope i umalo prevrnu na leđa. Na taj način bi verovatno naudio svojoj gospodarici, ali Pajlon se osloni na zadnje noge, prednjim mašući visoko ka nebu i glasno njišteći. Suzan jednom rukom obgrli njegov snažni vrat, instiktivno spasavajući goli život.

Kordelija Delgado u svojoj najsvečanijoj crnoj haljini, sa crnom čipkastom maramom na glavi, stajala je mrtva hladna ispred konja, ne primećujući kopita koja su sekla vazduh na samo pola metra od njenog nosa. U jednoj ruci obloženoj rukavicom držala je drvenu kutiju.

Suzan naposletku shvati da pred njom ne stoji Ria, iako greška nije bila bezrazložna. Tetka Kord možda nije bila mršava kao matora veštica (ne još), i bila je uredno obučena (osim prljavih rukavica, zašto je uopšte nosila rukavice, i to prljave, Suzan nije imala ideju), ali je zato ludačka iskra u njenom pogledu bila gotovo istovetna kao kod veštice.

"Dobar dan, gospoj'ce!" pozdravi je tetka Kord čilim, kreštavim glasom od kojeg se Suzan stegnu srce. Tetka se damski nakloni, u jednoj ruci stežući malu kutiju, a drugu grčeći na grudima. "Kuda si krenula po ovako lepom jesenjem danu? Kuda tako žuriš? U naručje svom draganu, dabome. Onom pokojnom, ili onom u zatvoru?"

Kordelija se ponovo nasmeja, razvukavši tanke usne preko krupnih belih zuba. Skoro poput konjskih. Oči su joj blistale na suncu.

Pukla je, zaključi Suzan. Jadnica. Matora jadnica.

"Jesi li ti napujdala Dirborna da ono uradi?" upita tetka Kord, prišavši Pajlonu sa strane, piljeći u Suzan iskričavim, vodnjikavim očima. "Jesi, je l' da? Jašta si! Verovatno si mu dala i nož koji si prethodno olizala za sreću.

Zajedno ste to učinili, što ne priznaš? Bar priznaj da si spavala s tim dečakom, što sigurno znam da jesi. Videla sam kako se gledate onog dana kada je prolazio dok si ti stajala na prozoru!"

Suzan više nije mogla da ćuti.

"Hoćeš istinu? Reći ću ti je. Ljubavnici smo, i pre Kraja godine ćemo se venčati."

Kordelija podiže jednu prljavu rukavicu ka nebu i mahnu nevidljivim bogovima. Njen vrisak bio je mešavina trijumfa i očaja.

"Venčaće se, mašta ona! Oooooo! Pred oltarom nećeš misliti na krv vaših žrtava, je li? Jao, grozni ste! Najradije bih zaplakala!" Ali umesto da plače, ona se opet nasmeja, veselo podvriskujući ka slepom plavom licu neba.

"Nismo planirali nikakva ubistva", uzvrati Suzan, povezujući, u mislima, ubistva u gradonačelnikovoj kući i zamku koju su planirali da namesti Farsonovim vojnicima. "I on nikog nije ubio. Ne, to je uradio tvoj prijatelj Džonas. Njegov plan, njegov prljavi posao."

Kordelija zavuče ruku u kutiju koju je držala, i Suzan tada shvati od čega su joj prljave rukavice: kopala je njima po peći.

"Proklinjem te ovim pepelom!" vrisnu Kordelija, i baci crno-sivi oblak na Suzanine noge i ruku kojom je stezala Pajlonove uzde. "Proklinjem vas na večnu tamu, obojel Budite srećni zajedno, nevernicil Ubice'. Lažljivci!

Bludnici! Dabogda bili izgubljeni i odbačeni!"

Pri svakom vapaju, Kordelija Delgado bacala je šaku pepela na Suzan. Pri svakom vapaju, Suzanine misli bivale su sve bistrije, hladnije. Mirno je sedela, dopuštajući tetki da je kudi; štaviše, kada je Pajlon pokušao da se izmakne pred oblakom pepela, Suzan ga zadrža na mestu. Imali su i publiku, koja je pomno pratila taj stari ritual odricanja (Simi je netremice posmatrao scenu, širom otvorenih očiju i drhtavih usana), ali Suzan nije ništa primećivala. Pribranih misli, ona donese odluku šta joj je činiti, istovremeno shvativši da za to može da zahvali upravo svojoj tetki.

"Opraštam ti, tetka", reče joj.

Kutija sa pepelom sada je bila prazna. Kordelijine ruke klonuše, kao da ju je Suzan ošamarila.

"Molim?" šapnu ona. "Šta si rekla?"

"Za ono što si učinila svom bratu, a mom ocu", nastavi Suzan. "Za ono u čemu si učestvovala."

Suzan rukom protrlja nogu i sagnu se da posegne ka svojoj tetki. Pre nego što je Kordelija stigla da se povuče, Suzan joj nanese pepeo na obraz. Mrlja na njenom licu ličila je na veliki, mračni ožiljak.

"Ali ćeš istovremeno da nosiš i to", reče joj. "Operi ga s lica, ako hoćeš, ali iz srca nećeš moći." Potom zastade. "Ali ti to već znaš. Zbogom."

"Kuda ćeš?" Tetka Kord je jednom rukom trljala umrljani obraz, i kada je poletela prema Pajlonu u želji da ga zgrabi za uzde, kutija joj ispade iz ruke i ona se umalo saplete i pade. Još nadvijena nad tetkom, Suzan je zgrabi za rame i pridrža. Kordelija se istrgnu iz njenog stiska kao oparena. "Ne idi kod njega! Ne idi sada kod njega, glupačo jedna!"

Suzan okrenu konja.

"To te se ne tiče, tetka. Ovo je između nas. Ali upamti šta ti kažem: venčaćemo se do Kraja godine. Naše prvorođenče je već začeto."

"Ako sada odeš kod njega, venčaćete se već sutra uveče! Sjedinjeni u dimu, vatri i pepelu! Spavaćete u pepelu, čuješ li?"

Bezumnica pohita ka njoj, psujući i proklinjući, ali Suzan više nije imala vremena da je sluša. Dan je prolazio. Imaće dovoljno vremena da završi sve što je trebalo, ali samo ako požuri.

"Zbogom", ponovi ona i odjaha galopom. Pratile su je poslednje tetkine reči:

U pepelu, čuješ li?

3.

Izašavši iz varoši i našavši se na Velikom drumu, Suzan ugleda jahače kako joj dolaze u susret i skrenu s puta. Znala je da nije pravi trenutak za susret sa hodočasnicima. U blizini se nalazio stari ambar; ona potera Pajlona iza njega i pomilova mu vrat, smirujući ga šapatom.

Jahačima je do mesta gde je skrenula s druma trebalo duže nego što je očekivala, i kada su konačno stigli do njega, shvatila je razlog: sa sobom su vodili Riju. Sedela je na crnim kolima, išaranim magičnim simbolima. One noći u Mesecu poljubaca kada ju je posetila veštica izgledala je zastrašujuće, ali sada je jedva podsećala na ljudsko biće; stvorenje koje je Suzan ugledala u prolazu, ljuljajući se na crnim kolima i stežući u krilu nekakvu vreću, bilo je bezoblično, sasušeno i više je ličilo na čudovište nego na staricu. S njom su bili Lovci mrtvačkog kovčega.

"U 'Obalu'!" ciknu nakaza na kolima. "Hitajte punom brzinom! Večeras ću spavati u Torinovom krevetu, a znam i zašto! Spavaću i pišaću u njega ako mi se prohte! Hitajte, kažem!"

Dipapi, čiji je konj bio upregnut u kola, osvrnu se iza sebe i pogleda je sa izrazom gađenja i užasa.

"Umukni."

Njen odgovor bio je novi izliv kreštavog smeha. Ljuljala se levo-desno, jednom rukom pridržavajući vreću u krilu, upirući kvrgavi kažiprst sa dugačkim savijenim noktom u Dipapija. Pri samom pogledu na nju Suzan oseti navalu straha i panike, kao da će joj neka mračna tečnost ispuniti mozak ako joj pruži i najmanju priliku.

Borila se sa osećanjima najbolje što je mogla, odbijajući da podlegne tom mračnom stanju kao što je to bio slučaj pre, poput ptice zarobljene u ambaru, koja naleće na zidove i ne primećuje otvoren prozor kroz koji je uletela unutra.

Čak i kada je sablasna povorka nestala iza sledećeg brda i poslednji oblačak prašine se razišao u vazduhu, i dalje je čula Rijin mahniti smeh.

4.

Sat kasnije stigla je pred kolibu u Zloj travi. Jedno vreme je samo sedela na Pajlonu, gledajući u nju. Pre samo dvadesetčetiri časa bila je tamo unutra sa Rolandom. Vodili su ljubav i razrađivali planove. Bilo joj je teško da u to poveruje, ali kada je sjahala i ušla, korpa u kojoj je tom prilikom donela hladan obrok to joj je potvrdila. Stajala je na klimavom stolu gde ju je i ostavila.

Zvirnuvši u korpu, Suzan shvati da nije ništa jela od prethodne noći, tokom večere sa Hartom Torinom jedva da je nešto okusila, previše svesna njegovog pohotnog pogleda na svom telu. Ali s njegovim pipkanjem je završeno, zar ne? Više nikada neće ići u ,Obalu', strepeći iz kojih vrata bi starac mogao da iskrsne, smejući se kao klovn, grabljivih ruku i ukrućenog kurca.

Pepeo, pomisli ona. Pepeo pepelu. Ali ne naš, Rolande. Kunem ti se, ljubavi moja, ne naš.

Bila je uplašena i napeta, pod pritiskom da završi sve što se od nje očekivalo, bila je to procedura^ poput sedlanja konja, ali imala je šesnaest godina i bila je zdrava. Čim je pogledala u korpu, zakrčala su joj creva.

Otvorivši je, ugleda mrave kako mile po sendvičima sa hladnom govedinom. Preostala su još dva. Bez gadenja, Suzan otrese mrave i pojede oba. Hleb je bio prilično suv, ali ona to nije primetila. U korpi se nalazio krčag, dopola pun soka od jabuke, i kriška kolača.

Kada je sve počistila, Suzan ode u severni ugao kolibe i pomeri životinjske kože koje je neko počeo da suši, ali je u meduvremenu izgubio interesovanje. Ispod njih se nalazila šupljina, a u njoj, umotani u meku kožu, ležali su Rolandovi pištolji.

Ako stvari krenu po zlu, moraćeš da dođeš ovde i uzmeš moje oružje.

Odnećeš ga na zapad, u Gilead. Pronaći ćeš mog oca.

Suzan se zapita da li je Roland zaista očekivao od nje da bezbrižno odjaše u Gilead, sa nerođenim detetom u stomaku, dok se on i njegovi drugovi budu pekli na Žetvenoj lomači, ispuštajući jezive krike.

Ona izvuče jedan pištolj iz futrole. Trebalo joj je nekoliko sekundi da dokuči kako se drži pištolj. Tada se burence odvoji i ona opazi da je svako ležište popunjeno. Suzan ga vrati na mesto i proveri drugi.

Sakrivši ih u vreću za spavanje na svom sedlu kao što je činio i Roland, uzjahala je Pajlona i poterala ga na istok. Ali ne prema gradu. Ne još. Usput je morala da obavi još nešto.

5.

Negde oko dva sata pronela se vest da će se Fran Lengil obratiti žiteljima Mejisa u Gradskoj većnici. Niko nije znao odakle je potekla ta vest (bila je previše konkretna i jasna da bi bila trač), i niko nije mario; ljudi su je jednostavno širili dalje.

Do tri sata, Gradska većnica bila je dupke puna. Dve stotine ili više ljudi stajalo je napolju, slušajući Lengilov kratak govor i šapatom ga prenoseći dalje. Koral Torin, koja je vest o Lengilovom predstojećem obraćanju objavila u ,Putnikovom predahu', nije bila prisutna. Znala je šta će Lengil da kaže, i podržala je Džonasov stav da je najbolje da govor bude što kraći i što direktniji. Nije bilo potrebe za raspaljivanjem duhova; na Dan žetve skup će se do zalaska sunca pretvoriti u ubilačku rulju, a rulja uvek sebi odabere vodu.

Lengil je govorio sa šeširom u ruci i žetvenom amajlijom oko vrata. Bio je sažet, ozbiljan i uverljiv. Većina prisutnih poznavala ga je čitavog života i nije sumnjala u njegove reči.

Harta Torina i Kimbu Rimera ubili su Dirborn, Hit i Stokvort, saopštio je Lengil muškarcima u izbledelim farmerkama i ženama u ispranim haljinama. Zločinci su otkriveni zahvaljujući konkretnom dokazu, ptičjoj lobanji, ostavljenom na krilu zaklanog gradonačelnika Torina.

Narod je ovo propratio gnevnom vikom. Mnogi Lengilovi slušaoci videli su ptičju lobanju, bilo na jabuci Katbertovog sedla, bilo na lancu oko njegovog vrata. Njegovo šegačenje tada im je bilo zabavno. Sada su se pitali zašto su mu se smejali, shvativši da se on sve vreme smejao nekoj drugoj šali. Lica im se smračiše.

Oružje kojim je prerezan kancelarov vrat, nastavio je Lengil, pripadalo je Dirbornu. Tri mladića su se tog jutra spremala da pobegnu iz Mejisa.

Njihovi motivi nisu u potpunosti otkriveni, ali su ih po svoj prilici zanimali baronijski konji. U skladu s tim, planirali su da se povežu sa Džonom Farsonom, za kojeg se znalo da otkupljuje dobre konje, i tako zarade novac.

Drugim rečima, bili su izdajnici svoje zemlje, a samim tim i Saveza.

Lengil je u treći red postavio Rufusa, sina Brajana Hukija. U tom trenutku, po dogovoru, Rufus Huki povika:

"Jesu li priznali?"

"Ja", reče Lengil. "Priznali su oba ubistva, i ne kaju se."

Glasniji žamor, početak nemira. Od usta do usta, napolju se do poslednjeg čoveka pronese: ne kaju se, ne kaju se, ubili su u gluvo doba noći i ne kaju se. Galama prestade. Stisnuše se pesnice.

"Dirborn je izjavio da su Džonas i njegovi prijatelji otkrili ono što je učinio i o tome obavestili Rimera. Kancelara su ubili da bi ga ućutkali i uništili tragove za sobom, a Torina za slučaj da Rimer prenese vest dalje."

Latigo se prethodno pobunio da to nema mnogo smisla. Džonas se osmehnuo i klimnuo glavom. Ne, rekao je, nema nimalo smisla, ali to nije bitno.

Lengil se pripremio da odgovara na pitanja, ali ih niko nije postavio.

Vladalo je samo komešanje, mračni pogledi i nemo zveckanje žetvenih amajlija dok su se ljudi premeštali s noge na nogu.

Dečaci su bili u zatvoru. Lengil nije rekao šta će dalje biti s njima, ali ga ponovo niko nije pitao. Saopštio je da su neke od aktivnosti zakazanih za sutrašnji dan, igre, jahanje, nadmetanja u trčanju, takmičenje u rezbarenju bundeve, trka svinja, rešavanje zagonetki i ples, otkazane zbog tragedije.

Stvari koje su bile istinski važne će se dogoditi, naravno, kao i uvek do tada: ocenjivanje stoke, nadvlačenje konopca, šišanje ovaca i prodaja nadmetanjem: konja, svinja, krava i ovaca. Lomača će biti zapaljena po izlasku meseca. Na njoj će spaliti i trojicu dečaka. Ugljenisano drvce označavalo je kraj Žetvenog vašara, kao što je bilo od vajkada, i biće do kraja sveta.

"Lomača će goreti, i strašila u njoj", rekao je Eldred Džonas Lengilu.

"Samo to ćeš da kažeš. Samo to moraš da kažeš."

I bio je u pravu, shvati Lengil. Pročitao je to na licima svih prisutnih. Ne samo rešenost da se istera pravda, već i neku vrstu perverzne želje da se prede s reči na dela. Postojali su stari načini, stari rituali od kojih je još jedino upražnjavano paljenje crvenorukih strašila. Takozvani los ceremonios: ugljenisano drvce. Običaj se upražnjavao generacijama unazad (kada su to vremena zahtevala, na tajnim lokacijama u brdima], i svaki put kada bi svet otišao dalje, ponovo je oživljavao.

Budi kratak, rekao je Džonas, i to je bio dobar savet, uistinu dobar. Nije bio čovek kojeg bi Lengil želeo da sretne u nekim mirnijim vremenima, ali je u ovim burnim bio prilično koristan.

"Bogovi neka vam podare mir", završi Lengil besedu, i ustuknu jedan korak, s rukama prekrštenim na grudima. "Bogovi, podajte nam mir."

"Dugi dani i mirne noći", uzvrati masa u tihom, automatskom horu. A onda se jednostavno raziđoše, da obave poslednje pripreme pred Žetvu. Za mnoge od njih, Lengil je znao, biće to odlazak u ,Putnikov predah' ili u hotel ,Vidikovac'. Podiže ruku i obrisa čelo. Mrzeo je da se obraća narodu, naročito danas, ali je ipak verovao da je prošlo dobro. U stvari, veoma dobro.

6.

Skup se razišao bez reči. Većina se, kao što je Lengil pretpostavio, zaputila u krčme. Put ih je vodio pored zatvora, ali se samo poneko osvrnuo da ga pogleda... krišom. Na tremu nije bilo nikoga (osim debelog crvenorukog strašila, zavaljenog u šerifovoj stolici za ljuljanje), a vrata su bila odškrinuta, kao što su uvek bila u toplim i sunčanim danima. Dečaci su bili unutra, bez sumnje, ali revnosnim čuvarima nije bilo ni traga.

Da su se ljudi na putu ka ,Predahu' i ,Vidikovcu' udružili u jednu grupu, mogli su bez poteškoća da izvedu Rolanda i njegove drugove i presude im na licu mesta. Umesto toga, prolazili su pognutih glava, tupo i ćutke koračajući jer ih je tamo negde čekalo piće. Danas nije bio taj dan. Niti noć.

Ali sutra...

7.

Nedaleko od ranča ,Bar K', na prostranoj baronijskoj livadi, Suzan ugleda nešto što je natera da zaustavi konja i ostane da sedi u sedlu, otvorenih usta.

Ispod nje i nešto dalje prema istoku, otprilike tri milje daleko, grupa od dvanaestak kauboja okružila je najveće krdo konja sa Litice koje je ikada videla: ukupno možda četiri stotine grla. Kaskali su u pravcu u kojem su ih vešto usmeravali kauboji.

Verovatno ih sklanjaju pred zimu, pomisli Suzan.

Nisu ih, međutim, terali prema rančevima duž grebena Litice; krdo, toliko veliko da se razvlačilo i skupljalo na travi kao ogromna senka oblaka, pomeralo se na zapad, prema Visećoj steni.

Suzan je poverovala u sve što joj je Roland rekao, ali je ovo bio živi dokaz njegovih reči, nešto što je mogla direktno da poveže sa smrću svog oca.

Konji, naravno.

"Gadovi", promrmlja ona. "Prljave konjokradice."

Ona okrenu Pajlona i odjaha na spaljeni ranč. S njene desne strane rasla je senka. Iznad nje, Demonski mesec sablasno je sijao na dnevnom nebu.

8.

Strahovala je da je Džonas zbog nečega ostavio svoje ljude na ranču ,Bar K', ali budući da za to nije imao valjanog razloga, njen strah je samim tim bio neosnovan. Ranč je bio prazan kao što je bio i pet ili šest godina posle požara, a pre dolaska dečaka iz Unutrašnjeg Sveta. Mogla je da vidi tragove gušanja, i kada je ušla u baraku u kojoj su spavali, odmah je opazila zjapeću rupu u podu. Džonas je zaboravio da je zatvori nakon što je zaplenio pištolje.

Suzan kleknu na pod i zaviri u rupu. Ništa. Sumnjala je da će ono zbog čega je došla uopšte biti na tom mestu, rupa nije bila dovoljno velika.

Ona ustade i osmotri tri poljska kreveta. Koji li je bio Rolandov?

Pretpostavljala je da bi to lako mogla da otkrije, prepoznala bi miris njegove kože i kose, ali ipak zaključi da će biti bolje da te nagone sahrani u sebi. Sada mora da bude odlučna i brza, bez suvišnog zadržavanja i bez osvrtanja.

Pepeo, prošapta tetka Kord u njenoj glavi, jedva čujno. Suzan nestrpljivo odmahnu glavom, kao da želi da otrese taj glas, i krenu dalje.

Iza barake nije bilo ničeg, iza klozeta i sa bočnih strana takođe. Ona ode okolo iza letnje kuhinje i tamo pronađe ono što je tražila, spušteno na zemlju bez namere da se sakrije: dva omanja bureta koja je poslednji put videla na leđima Kaprićoza.

Sećanje na mazgu prizva šimijevlik, pun nade. Voleo bih da ukradem jedan fin de afio od tebe.

Simi, kome je život spasio „gospodin Artur Hit." Simi, koji je rizikovao da na sebe navuče gnev opake veštice tako što je Katbertu dao poruku namenjenu njenoj tetki. Simi, koji je doneo burad ovamo, zamazana čadu radi kamuflaže. Uspravljajući buriće, Suzan je isprljala rukave košulje, još pepela. Ali petarde su još bile unutra: okrugle, srednje veličine, zatim one malo veće, veličine šake, i one najmanje, poput dečjih prstića.

Suzan napuni džepove svim vrstama i ponese još u rukama da ih sve ubaci u bisage svog sedla. Kada je i to obavila, pogleda u nebo. Tri i trideset. U Hambri nije morala da se vraća pre sumraka, a to je značilo još najmanje sat vremena čekanja. Ipak će imati malo vremena da se razneži.

Kada se vratila u baraku, odmah je prepoznala Rolandov krevet. Suzan kleknu pored, kao dete koje se moli pred spavanje, glave spuštene na njegov jastuk, duboko udišući.

"Rolande", reče, prigušenim glasom. "Kako te volim. Kako te samo volim, dragi."

Ležala je na njegovom krevetu i gledala kroz prozor kako pada veče. U jednom trenutku podiže ruke, proučavajuči čad sa burića na svojim prstima.

Pade joj na pamet da ih opere na dvorišnoj česmi, ali odustade. Ostade da leži. Bili su ka-tet, jedno od više njih, jaki u htenju i jaki u ljubavi.

Neka pepeo ostane i učini svoje.

9.

Moja Suzi ima svojih mana, ali je uvek tačna, često je govorio Pat Delgado.

Uvek na vreme, tak'a ti je ona.

Tako je bilo i u noći pred Žetvu. Prošunjavši se mimo svoje kuće, odjahala je u pravcu ,Putnikovog predaha'. Stigla je tamo desetak minuta nakon što je sunce zašlo za brda, šarajući ulicu Haj gustim senkama slezove boje.

Ulica je bila sablasno prazna za noć uoči Žetve; muzikanti koji su poslednjih sedmica svake noći svirali u ,Zelenom srcu' utihnuli su; povremeno se čulo pucanje petardi, ali ne i dečja vriska i smeh; gorelo je samo nekoliko od mnogobrojnih uličnih lampiona.

Činilo se da sa svakog senovitog trema vrebaju strašila. Suzan zadrhta pri pogledu na bele krstiće njihovih očiju.

Atmosfera u ,Predahu' bila je podjednako čudna. Stubovi za vezivanje konja bili su pretrpani (najviše ih je bilo vezano ispred dućana preko puta), i svaki prozor krčme bio je osvetljen, sa tolikim brojem prozora i toliko blještavog svetla, ,Predah' je podsećao na usamljeni brod usred mračnog mora, s tim što u njemu nije bilo uobičajene vreve i nisu se čuli veseli zvuci šebovog klavira.

Suzan nije bilo teško da zamisli mušterije u krčmi, njih stotinak, možda i više, kako stoje oko šanka i piju. Ne pričaju, ne smeju se, ne bacaju kockice niz avolji sokak, niti se kartaju. Nema milovanja i štipkanja zadnjica; nema ukradenih Zetvenih poljubaca; nema svađa koje su se završavale tučama.

Ljudi ćutke loču, dok njena ljubav sa svojim drugovima leži u zatvoru, na manje od trista jardi odatle. Posetioci krčme večeras neće raditi ništa, već će se samo opijati. Ako bude imala sreće... hrabrosti i sreće...

Suzan povede Pajlona prema krčmi, mrmljajući mu umirujuće reči, i tada iz debelog mraka pred njom iskrsnu ljudska prilika. Ona se ukoči, ali ne zadugo. Narandžasta mesečina obasja šimijevo lice. Suzan s olakšanjem odahnu, čak se i nasmeja, više za sebe. Bio je deo njihovog ka-teta; znala je da jeste. Možda je vreme da i on to sazna.

"Suzan", promrmlja on, pošto je skinuo sombrero i počeo da ga gužva na grudima. "Ček'o sam te."

"Zašto?"

"Zato što sam znao da ćeš doći." Dečak se osvrnu i baci pogled na ,Predah', crni masiv iz kojeg je na sve strane sveta kipela žuta svetlost.

"Oslobodićemo Artura i ostale, je l' da?"

"Nadam se", uzvrati ona.

"Moramo. Ljudi su ovde, ništa ne pričaju, al' ne moraju da pričaju. Znam to, Suzan, kćeri Patova. Znam." Verovala mu je. "Je li Koral unutra?"

Simi odmahnu glavom.

"Stenli kaže da je otišla u gradonačelnikovu kuću da pomogne oko sahrane, koja će biti prek'sutra, ali ona verovatno neće biti na njoj. Mislim da Lovci mrtvačkog kovčega odlaze, i da će je povesti sa sobom." On podiže ruku i protrlja suzne oči.

"Tvoja mazga, Simi..."

"Spremna za pokret, na dugačkom ularu." Suzan ga pogleda otvorenih usta.

"Kako si znao..."

"Isto k'o što sam znao da dolaziš, sai Suzan. Jednostavno sam znao." Dečak slegnu ramenima i pokaza rukom na ,Predah'. "Kapi je pozadi. Vez'o sam ga za kuhinjsku česmu."

"Odlično." Suzan povadi manje petarde iz bisaga. "Drži. Uzmi ovo. Imaš li šibicu?"

"Ja". Ništa nije pitao, samo je ubacio petarde u prednji džep. Suzan, koja nikada nije prošla kroz dvokrilna vrata ,Putnikovog predaha', imala je za njega još jedno pitanje.

"Šta gosti rade sa kaputima, šeširima i sarapeima kada udu, Simi?

Pretpostavljam da ih skidaju; piće greje."

"Naravski. Ostavljaju ih na dugačkom stolu odmah pored vrata. Nekad se potuku oko odeće, jer zaborave šta je čije."

Ona klimnu glavom, hitro razmišljajući. Stajao je pred njom, gužvajući svoj sombrero u rukama i prepuštajući joj da učini ono što on nije smeo... bar ne na uobičajen način. Suzan konačno podiže glavu.

"Simi, ako mi pomogneš, završio si sa Hambrijem... sa Mejisom... sa Spoljnim obodom. Ako uspemo da pobegnemo, poći ćeš s nama. Razumeš li šta ti pričam?"

Videla je da jeste; lice mu je sijalo.

"Ja', Suzan! Poći ću s tobom i Vilom Dirbornom i Ričardom Stokvortom i mojim najboljim drugom gospodinom Arturom Hitom! Otići ćemo u Unutrašnji Svet! Videćemo zgrade i spomenike i žene u haljinama poput princeza iz bajki, i...

"Ako nas uhvate, poginućemo."

Simi prestade da se smeška, ali su mu oči i dalje blistale.

"Da, poginućemo, znam."

"I dalje želiš da mi pomogneš?"

"Kapi je spreman", uzvrati on. Suzan je pretpostavljala da je to dovoljno.

Ona ga zgrabi za ruku kojom je stiskao sombrero (koji je sada izgledao prilično zgužvano, ali to nije bilo prvi put). Zatim se sagnu, držeći se jednom rukom za šimija a drugom za sedlo, i poljubi ga u obraz. Dečak joj uzvrati osmehom.

"Daćemo sve od sebe, je l' tako?" upita ona.

"Ja', Suzan, kćeri Patova. Učinićemo sve za svoje prijatelje. Daćemo sve od sebe."

"Da. Sada me slušaj, Simi. Slušaj me dobro."

Pričala je, a Simi ju je pažljivo slušao.

10.

Dvadeset minuta kasnije, dok se lenji narandžasti mesec peo iznad gradskih krovova kao trudnica uz strme stepenice, usamljeni vakero vodio je mazgu ulicom Hil, u pravcu šerifove kancelarije. Ovaj deo ulice ležao je u dubokom mraku. Naziralo se samo slabo svetlo oko ,Zelenog srca'. Park je bio sablasno pust (iako je u ovo doba godine obično vrveo od ljudi). Od svih tezgi bila je otvorena samo ona za kojom je radila proročica. Večeras je svima proricala zlu sreću, ali i to je bila neka sreća, zar ne?

Vakero je bio umotan u teški serape; da je nekim slučajem imao ženske grudi, bile bi dobro skrivene. Na glavi je nosio sombrero vlažan od znoja; da je ovaj kauboj imao žensko lice, i ono bi bilo dobro skriveno. Dole, ispod širokog oboda, tiho je pevušio „Slepu ljubav."

Za sedlo mazge bio je privezan oveći zavežljaj, od platna ili čak odeće, ali se to u dubokom mraku teško moglo odrediti. Najzanimljivije od svega bilo je ono što je visilo oko mazginog vrata, poput neobične žetvene amajlije: dva sombrera i kaubojski šešir na dugačkom užetu.

Kada se približio šerifovoj kancelariji, vak prestade da peva. Zdanje je možda bilo prazno, ali je s jednog prozora dopiralo slabo svetlo. Na verandi, posađeno u stolicu za ljuljanje, bilo je smešno strašilo u jednoj od uniformi Herka Ejverija, sa malom šerifskom zvezdom. Nije bilo nikakvog obezbeđenja: ništa nije ukazivalo na činjenicu da unutra čuvaju tri najomraženija čoveka u Mejisu. Iznutra su dopirali jedva čujni zvuci gitare.

Muziku tada zagluši prasak petarde. Vak se osvrnu i ugleda nejasnu figuru koja mu mahnu. On klimnu glavom, uzvrati mahanjem i poče da vezuje mazgu za stub, isti onaj za koji su Roland i njegovi prijatelji jednog davnog letnjeg dana vezali svoje konje, kada su došli da se predstave šerifu.

11.

Vrata se otvoriše, niko se nije trudio da ih zaključa, u trenutku kada je Dejv Holis pokušavao, po hiljaditi put, da odsvira refren pesme

"Kapetane Mils, propalice stara." Preko puta njega sedeo je šerif Ejveri, zavaljen u svojoj stolici za radnim stolom, ruku skrštenih na stomaku. U prostoriji je treperila samo jedna gasna svetiljka.

"Udri, pomoćniče Dejv, i neće biti potrebe da nas pogubite", začu se glas Katberta Olguda. Stajao je na vratima jedne od ćelija, držeći se za šipke.

"Sami ćemo se poubijati. U samoodbrani."

"Tišina, slinavko", odbrusi šerif Ejveri. Dremuckao je, vareći četiri kremenadle koje je pojeo za večeru, razmišljajući o tome kako će svom bratu (i njegovoj prelepoj ženici), koji je živeo u susednoj baroniji, da ispriča o ovom herojskom danu. Biće skroman, ali svakako neće propustiti priliku da napomene kako je igrao ključnu ulogu u toj akciji; da nije bilo njega, ova tri mlada razbojnika verovatno bi...

"Samo nemoj da pevaš", preklinjao je Katbert. "Priznaću da sam lično ubio Artura Elda, samo nemoj da pevaš."

S Bertove leve strane, Alejn je sedeo na svom ležaju, prekrštenih nogu.

Roland je ležao na svom, s rukama pod glavom, zureći u tavanicu. Tada škljocnu brava na vratima i on se naglo uspravi. Kao da je svo vreme samo to čekao.

"To mora da je Bridžer", reče pomoćnik Dejv, i zadovoljno nasloni gitaru uza zid. Mrzeo je današnje dežurstvo i jedva je čekao smenu. Najteže su mu padale Hitove šale. Zbijao je šale uprkos onome što ih je čekalo sutradan.

"Mislim da nije jedan od njih", reče šerif Ejveri, misleći na Lovce mrtvačkog kovčega.

Nije, međutim, bio ni jedan ni drugi. Bio je je to kauboj umotan u serape koji mu je očigledno bio preveliki (krajevi su mu se vukli po podu kada je zakoračio unutra i za sobom zatvorio vrata), sa šeširom na glavi, natučenim do očiju. Herku Ejveriju je pridošlica ličio na kaubojsko strašilo.

"Kaži, stranče!" povika on, razvukavši debele usne u osmeh... jer ovo je sigurno bila nečija šala, a Herk Ejveri je umeo da se šali. Naročito posle četiri kremenadle i planine krompir-pirea. "Zdravo! šta te to dovodi..."

Ruka kojom nije zatvorio vrata bila je zavučena pod serape. Kada ju je izvukao, u njoj je bio glomazno veliki pištolj koji su zatvorenici odmah prepoznali. Ejveri je zurio u moćnu pucaljku, dok mu je osmeh zamirao na usnama. Ruke mu kliznuše sa stomaka. Noge, podignute na radni sto, bučno tresnuše o pod.

"Polako, ortak", oprezno reče. "Hajde da porazgovaramo."

"Skidaj ključeve sa zida i otključaj ćelije", uzvrati vak promuklim, namešteno dubokim glasom. Napolju odjeknu rafal petardi. Niko osim Rolanda nije to primetio.

"Bojim se da ne mogu to da uradim", reče Ejveri, nogom neprimetno otvarajući najnižu fioku radnog stola. U njoj se nalazilo nekoliko pištolja, ostavljenih tu posle jutrošnje akcije. "Slušaj, ne znam da li je ta stvar napunjena, ali sumnjam da bi iskusni kauboj kao ti..."

Pridošlica uperi pištolj u radni sto i povuče obarač. Prasak je bio zaglušujući u maloj prostoriji. Roland je znao da kroz zatvorena vrata zvuči kao obična petarda. Ni velika, ni mala.

Pametna devojka, pomisli on. Samo tako, mudro, ali oprezno. Za ime bogova, Su, budi oprezna.

Sva trojica su sada stajala na vratima ćelija, širom otvorenih očiju i stisnutih usana.

Metak pogodi sam ćošak šerifovog radnog stola i odvali veliku cepku.

Ejveri kriknu i stropošta se nazad u svoju stolicu. Noge mu se zakačiše o poluizvučenu fioku; pod pritiskom, fioka izlete napolje i prevrnu se. Na drveni pod se prosuše tri prastare pucaljke.

"Pazi, Suzan!" dreknu Katbert, i odmah zatim zaurla: "Ne, Dejve!"

Nekoliko trenutak pred kraj svog života, Dejv Holis je shvatio da ga je dužnost, a ne strah od Lovaca mrtvačkog kovčega, podstakla na ovaj potez.

Godinama je živeo u nadi da će postati šerif baronije Mejis nakon što Ejveri ode u penziju (ponekad je svojoj ženi, Džudi, govorio da bi sigurno bio bolji od debeljka). Medutim, zaboravio je da se ozbiljno pozabavi privedenim dečacima, kao i pravim razlozima zbog kojih su zarobljeni. Na pameti mu je bilo samo to da su baronijski zatvorenici, koji to svakako ne bi bili da on tome nije pripomogao.

Pomoćnik Dejv nasrnu na kauboja u prevelikoj odeći, u nameri da mu istrgne pištolj iz ruke, i upuca ga njime ako to bude potrebno.

12.

Suzan je zurila u žuti ožiljak odvaljenog drveta na uglu šerifovog radnog stola, zaboravivši u svojoj zatečenosti na sve oko sebe, toliko štete od jednog jedinog trzaja prstom!, kada je Katbertov očajnički krik vrati u stvarnost.

Ona se pribi uza zid, za dlaku izbegavši Dejvov prvi nalet, i bez razmišljanja ponovo povuče obarač. Začu se još jedan gromoglasan prasak, i Dejv Holis, mladić samo dve godine stariji od nje, odlete unazad sa zadimljenom rupom na košulji, tačno između dva kraka njegove šerifske zvezde. Oči su mu bile iskolačene od neverice. Monokl mu je ležao na otvorenom dlanu, na svojoj crnoj svilenoj uzici. Jedna noga mu zape za gitaru i obori je na pod, uz akord sličan onom koji je do malopre pokušavao da odsvira.

"Dejve", prošapta ona. "O, Dejve, oprosti mi, šta sam to uradila?"

Poslednjim ostacima snage Dejv pokuša da ustane, ali se beživotno svali licem nadole. Rupa koja je spreda izgledala mala na leđima bila je velika i strašna, sva crna i crvena usred pokidanih ivica tkanine... kao da je proboden vrelim žaračem a ne metkom iz pištolja, koji se smatrao milosrdnim i civilizovanim iako nije bio ni jedno ni drugo.

"Dejve", ponovi ona šapatom. "Dejve, ja... "

"Suzan, pazi!" povika Roland.

Bio je to Ejveri. Iskoristivši trenutak njene nepažnje on jurnu napred, na rukama i nogama, i zgrabi je za nožne članke. Suzan izgubi ravnotežu i pade na zadnjicu, zacvokota zubima i nađe se licem u lice s njim, njegovim žabljim očima, proširenim porama i razjapljenim ustima iz kojih je smrdelo na beli luk.

"Bogovi, pa ti si žensko", dahnu on i baci se na nju. Ne gubeći vreme, Suzan pritisnu obarač Rolandovog pištolja. Prednja strana njenog prosviranog serapea se zapali. Hitac načini rupu u tavanici, odvalivši komad maltera koji pade na pod. Ejverijeve čelične ruke sklopiše joj se oko vrata, presekavši joj dovod vazduha. Negde u daljini Roland vrisnu njeno ime.

Imala je još jednu šansu. Možda.

Jedna je dovoljna, Su, progovori očev glas u njenoj glavi. Jedna je sve što ti treba, dušo moja.

Ona palcem nategnu oroz Rolandovog pištolja, prisloni otvor cevi uz nabreklu kožu pod bradom šerifa Herka Ejverija i povuče obarač.

Efekat je bio jeziv.

13.

Ejverijeva glava joj pade u krilo, teška i vlažna kao živa pečenica. Osećala je kako iz nje zrači toplota. Na donjoj ivici vidokruga opazi žuto treperenje vatre.

"Na stolu!" povika Roland, i tako snažno prodrma vrata svoje ćelije da su zazvečala u okviru. "Suzan, bokal s vodom! Tako ti oca!"

Ona otkotrlja Ejverijevu tešku glavu sa svog krila, ustade i zatetura se prema stolu. Prednja strana njenog serapea bila je u plamenu. Osećala je gorak smrad, delićem svog uma zahvalna sebi zbog toga što je, čekajući da padne mrak, našla vremena da veže kosu.

Bokal je bio skoro pun, ali ne vode: zapahnu je sladunjavo-oštri miris grafa. Ona ga prosu po sebi i začu šištav zvuk gašenja vatre. Zatim strgnu serape sa sebe (zajedno sa ogromnim sombrerom) i baci ga na pod. Pogled joj pade na Dejva, dečaka sa kojim je odrasla i kojeg je jednom davno poljubila iza vrata Hukijeve kovačnice.

"Suzan!" Bio je to Rolandov glas, usplahiren i grub. "Ključevi! Brzo!"

Suzan zgrabi svežanj ključeva sa eksera na zidu, pritrča Rolandovoj ćeliji i dobaci mu ključeve kroz rešetke. Vazduh je bio zasićen smradom baruta, spaljene vune i krvi. Pri svakom uzdahu prevrtao joj se želudac.

Roland odvoji pravi ključ, provuče ruku kroz rešetke i gurnu ga u bravu.

Trenutak kasnije bio je slobodan i grlio je, dok su joj niz obraze tekli potoci suza. Odmah zatim oslobodio je Katberta i Alejna.

"Pravi si andeo!" reče Alejn, i sam je grleći.

"Nisam", uzvrati Suzan i zaplaka još jače, pa dobaci pištolj Rolandu. Bio joj je prljav na dlanu; želela je da ga više nikada ne dotakne. "On i ja smo se igrali zajedno kao deca. Bio je jedan od dobrih momaka, nikada me nije vukao za kosu niti se pravio važan, i izrastao je u dobrog čoveka. A ja sam mu presudila. I ko će sada da kaže njegovoj ženi?"

Roland je uze u naručje i na trenutak je privi uza se.

"Uradila si ono što si morala. Da nisi ti njega, on bi nas. Znaš?"

Ona klimnu glavom na njegovim grudima.

"Ejverija mi nije žao, ali Dejva... "

"Hajde", reče Roland. "Neko bi mogao da prepozna pucnje iz pištolja. Je l' to Simi pali petarde?"

Suzan klimnu glavom.

"Donela sam vam odeću. šešire i serapee."

Ona pohita do vrata, otvori ih, izviri napolje u oba pravca i kliznu u mrak.

Katbert podiže zapaljeni serape i prebaci ga preko lica pomoćnika Dejva.

"Bedak, druže", promrmlja. "Našao si se između dve vatre, zar ne? Znao sam da nisi tako loš."

Suzan se tada ponovo pojavi, natovarena ukradenom odećom sa sedla mazge. Simi je već bio daleko, bez podsećanja obavljajući svoj sledeći zadatak. Ako je dečak iz krčme imao pola pameti, većina ljudi u njenom okruženju razmišljala je četvrtinom ili čak osminom mozga.

"Odakle ti ovo?" upita Alejn.

"Iz 'Putnikovog predaha'. I nisam ja. Simi je." Suzan im pruži šešire.

"Hajde, požurimo."

Katbert uze šešire i podeli ih ostalima. Roland i Alejn su već nabacili serapee sa šeširima navučenim na licu ličili su na bilo kog kauboja sa Litice.

"Kuda ćemo?" upita Alejn kada su izašli na verandu. Ulica je i dalje bila mračna i napuštena; pucnji očigledno nisu nikoga privukli.

"Za početak kod Hukija", odgovori Suzan. "Tamo su odveli vaše konje."

Njih četvoro podoše niz ulicu. Suzanino srce je mahnito tuklo i osećala je graške znoja na obrvama, ali i neobičnu jezu. Morala je da se pomiri s tim da je večeras oduzela dva života i prekoračila liniju iza koje nije bilo povratka. Učinila je to za Rolanda, za svoju ljubav, svesna da joj sada više ništa ne može pružiti veću utehu.

Budite srećni zajedno, nevernici, bludnici, ubice. Proklinjem vas ovim pepelom.

Suzan uhvati Rolanda za ruku, on je nežno stegnu i ona uzvrati stisak. Kada je pogledala u Demonski mesec, čije se zlokobno lice iz kolerične crvenonarandžaste sada prelivalo u srebrnu nijansu, ona shvati da je ubistvom Dejva Holisa zapravo platila cenu svoje ljubavi, i to u najvrednijoj valuti, platila ju je svojom dušom. Ako je on sada napusti, kletva njene tetke će biti ispunjena, jer će od svega ostati samo pepeo.

Poglavlje 9.
Žetva

1.

Dok su se šunjali kroz štalu osvetljenu samo jednom prigušenom gasnom lapom, u jednoj od pregrada se pomeri senka. Roland, koji je u opasaču nosio oba pištolja, spremno ih isuka. Iz senke iskrsnu Simi. Na licu mu je bio nesiguran osmeh dok je u rukama držao uzengiju. Onda mu se osmeh raširi, oči sevnuše od sreće i on potrča ka njima.

Roland spusti pištolje u futrole i raširi ruke da primi dečaka u zagrljaj, ali ovaj protrča mimo njega i baci se Katbertu u naručje.

"Polako, polako", reče Katbert, komično se zateturavši unazad a zatim podiže šimija sa zemlje. "Oborićeš me, dečače!"

"Izbavila te jel" povika Simi. "Znao sam da hoće! Dobra stara Suzan!"

Dečak potraži pogledom Suzan koja je stajala pored Rolanda. Još je bila bleda, ali je delovala pribrano. Simi se okrenu prema Katbertu i spusti mu poljubac posred čela.

"Čekaj malo!" zgranu se Bert. "Zašto sad to?"

"Zato što te volim, dobri stari Arture Hite! Spas'o si mi život!"

"Pa, možda i jesam", uzvrati Katbert, nelagodno se smejući (pozajmljeni sombrero na njegovoj glavi sada je bio smešno zabačen unazad), "ali ako ne požurimo, onda nam nikom nema spasa."

"Konji su odsedlani", svečano izjavi Simi. "Suzan mi je rekla da to uradim i uradio sam. Ostalo je još samo da stavim uzengiju konju gospodina Ričarda Stokvorta, pošto se stara izlizala."

"To može da sačeka", reče Alejn, uzimajući uzengiju od dečaka, spuštajući u stranu. Zatim pogleda u Rolanda. "Kuda ćemo?"

Roland predloži da se vrate u Torinov mauzolej.

Simi odmah odreagova ne skrivajući užas.

"Na groblje? Po punom Demonskom mesecu?" Divlje odmahnu glavom i sombrero mu spade, otkrivajući razbarušenu kosu iznad ušiju. "Tamo su svi mrtvi, sai Dirborne, ali ako ih uznemirite u vreme Demona, mogu da ustanu i koračaju!"

"Ionako nije sigurno", zaključi Suzan. "Žene iz grada će posipati cveće od 'Obale' do groblja, uključujući i unutrašnjost mauzoleja. Oliva će biti na čelu, naravno ako bude u stanju, ali moja tetka i Koral će joj praviti društvo. Njih svakako ne želimo da sretnemo."

"U redu", složi se Roland. "Uzjašimo i krenimo. Razmišljaj, Suzan. I ti Simi. Treba nam mesto gde ćemo biti sigurni do zore, udaljeno manje od sat vremena jahanja. Nedaleko od Velikog druma u bilo kom pravcu od Hambrija samo ne severozapadno."

"Zašto ne severozapadno?" upita Alejn.

"Zato što tamo idemo sada. Treba da obavimo jedan poslić... i hoću da i oni za njega saznaju. Pre svega Eldred Džonas." Roland se kratko osmehnu.

"Hoću da zna da je igra završena. Ovo više nisu Zamkovi. U pitanju je pravo revolveraštvo. Videćemo koliko je tome vičan."

2.

Sat vremena kasnije, dok je mesec plovio visoko iznad drveća, Rolandov ka-tet stigao je na Citgova naftna polja. Družina je jahala paralelno sa Velikim drumom bezbednosti radi, međutim, ispostavilo se da je njihov oprez bio uzaludan: na putu su ugledali jahača koji im je išao u susret. Kao da se Zetva ove godine uopšte ne slavi, pomisli Suzan... i zadrhta pri sećanju na crvenoruka strašila. Sutra uveče bi ofarbali Rolandove ruke u crveno. Još je postojala mogućnost da se to desi, naravno u slučaju da ih uhvate. Ne samo njega. Sve nas. šimija takode.

Konje (uključujući Kaprićoza koji je sve vreme nevoljno kasao za njima na ularu) ostavili su vezane za jednu od odavno mrtvih pumpi na jugoistočnom delu polja i polako pešice krenuli prema grupi aktivnih crpki na suprotnom kraju. Kada bi morali da se konsultuju, činili su to šapatom.

Rolandu je atmosfera na Citgu bila jezivija od one na groblju, i dok je sumnjao da bi mrtvi mogli da se probude čak i po punom Demonskom mesecu, ovde su neki leševi još bili budni, skičeći i škripeći na mesečini dok su im klipovi kljucali zemlju kao ogromne gvozdene ptice.

Uprkos tome, Roland ih je vodio kroz aktivni deo naftnog polja i dalje pored table na kojoj je pisalo NOSIŠ LI ŠLEM? i one druge sa parolom PROIZVODIMO NAFTU, RAFINIŠEMO SIGURNOST. Zaustavili su se u podnožju crpke koja je tako glasno strugala da je Roland morao da viče iz petnih žila kako bi ga čuli.

"Simi! Dodaj mi nekoliko ekploziva!"

Simi iz džepa izvadi punu šaku onih što mu je dala Suzan i dade mu.

Roland uze Berta za ruku i povuče ga napred. Oko pumpe se nalazila rdava, četvrtasta ograda, i kada su dečaci pokušali da se uzveru uz nju, horizontalna prečka puče kao stara kost. Oni se zgledaše u senci mašinerije koja je igrala na mesečini. Bili su zbunjeni i nervozni.

Suzan povuče Rolanda za ruku.

"Čuvaj se!" doviknu ona, pokušavajući da nadjača ritmičko vump-vump-vump neumornog krana. Nije bila uplašena, primeti Roland, samo uzbuđena i brižna.

On joj podari osmeh, privuče je sebi i poljubi je u uho.

"Budite u pripravnosti", prošaputa joj. "Ako ovo ispadne kako treba, ovde na Citgu će zasijati nova sveća. Prokleto velika."

Roland i Katbert se provukoše ispod najnižeg podupirača zarđale pumpe i zastadoše pored opreme, ježeći se od kakofonije. Roland se zapita kako je ovo čudo uspelo da se održi uprkos godinama. Većina aktivnih pumpi bila je obložena rdavim metalnim blokovima iako se nazirala neka vrsta gigantske osovine, sjajne od nafte kojom se automatski podmazivala. Iz ove blizine mogao je da oseti vonj izduvnih gasova koji ga podseti na mlaz svetlosti na drugom kraju naftnog polja.

"Džinovski prdež!" dreknu Katbert.

"Šta?"

"Rekoh, smrdi k'o... ma, nije važno! Daj da ovo obavimo... možemo li?"

Roland nije bio siguran. Prišao je mašineriji koja je cvilela pod metalnim poklopcem ofarbanim u davno izbledelu zelenu boju. Bert ga je pratio, pomalo nevoljno. Njih dvojica se uvukoše u kratki procep, smrdljiv i sparan, koji je vodio direktno ispod crpke. Pred njima se kraj klipa stabilno okretao, ispuštajući crne masne kapi koje su se slivale niz njegove glatke stranice. Iza njega nalazila se izrezbarena cev, verovatno cev za prelivanje, zaključi Roland. S njene ivice povremeno je kapljala sirova nafta koja se skupljala u crnoj lokvi na zemlji. On pokaza na nju i Katbert klimnu glavom.

Dovikivanje ovde nije vredelo; skičanje i struganje bilo je prejako. Jednom rukom Roland povuče Katberta za vrat u nameri da mu vikne na uho; u drugoj je držao ekploziv tako da ga Bert vidi.

"Pripali i beži", reče mu. "Pridržaću ga da bi dobio na vremenu. Za tvoje i za moje dobro. Hoću da raščistim put kroz ovu mašineriju, razumeš?"

Katbert klimnu glavom i okrenu revolveraševu glavu kako bi mu na isti način dreknuo na uho.

"Šta ako bude previše gasa i sve bukne kod prve iskre?"

Roland ustuknu i podignu dlanove kao da želi da kaže

"Otkud znam?" Katbert se nasmeja i izvuče kutiju sumpornih šibica koje je pokupio sa Ejverijeveg radnog stola. Izvijanjem obrva on upita Rolanda da li je spreman. Ovaj klimnu glavom.

Vetar je jako duvao, ali pod pumnom mašinerijom dečaci su bili dovoljno zaštićeni jer je plamen zapaljene šibice sijao uvis. Roland uze eksploziv i u momentu ga zapljusnu bolno sećanje na majku: koliko je mrzela ove stvari, večito strepeći da njihovim paljenjem ne izgubi oko ili prst.

Katbert se potapša po grudima, tamo gde je bilo srce, i poljubi svoj dlan u znak univerzalnog gesta za dobru sreću. Kada je plamen dotakao fitilj, ovaj momentalno zapucketa. Bert se okrenu i skoči u stranu, glumeći eksploziju koja ga baca svom silinom, nepopravljiv je, pomisli Roland uz smešak; taj bi se šegačio i na vešalima, a potom potrča duž kratkog prolaza kojim su došli.

Roland je držao okrugli eksploziv koliko god je mogao, a onda ga je spustio u cev za prelivanje. Kada se okrenuo, na licu mu je bio neopisiv grč jer je svakog časa očekivao ono čega se Bert pribojavao: eksploziju gasa.

Nije se desilo ništa od toga. Protrčao je kroz kratki prolaz, izbio na čistinu i ugledao Katberta kako stoji s druge strane slomljene ograde. Roland mu u trku pokaza rukama, beži, idiote, beži, i u tom trenutku svet iza njega polete u vazduh.

Zvuk eksplozije bio je dubok i potmuo. Rolandu se učini da mu gura bubne opne unutra i isisava dah iz grla. Zemlja pod nogama mu se zaljulja kao talas ispod broda, i ogromna topla šaka mu se spusti na leđa, gurajući ga napred. Činilo mu se da trči ukorak s njim, možda samo dva ili tri koraka, a onda ga obara s nogu, direktno na ogradu iza koje više nije bilo Katberta; ležao je na leđima, zureći u nešto iza Rolanda. Dečakove oči bile su razrogačene i uplašene; donja vilica mu je visila. Roland je sve to video savršeno dobro jer je Citgo sada blještao kao po danu. Izgleda da su uspešno zapalili svoju Žetvenu lomaču, doduše jednu noć ranije, ali gorela je sjajnije nego bilo koja do tada.

Roland pade na kolena pored Katberta i zgrabi ga za jednu ruku. Iza njega čula se zastrašujuća škripa lomljenja metala, i komadi crpke počeše da padaju na sve strane. Dečaci ustadoše i potrčaše prema Alejnu koji je stajao ispred Suzan i šimija nastojeći da ih zaštiti.

Roland se nakratko osvrnu iza sebe i ugleda ostatke pumpe, gornja polovina je nedostajala, koja je sijala crno-crvenim sjajem, poput usijane potkovice, oko gigantske žute baklje čiji plamen je liptao ka nebu, visok dobrih sto pedeset stopa. Ovo je bio samo početak. Nije znao koliko pumpi će uspeti da zapale pre nego što ljudi nagrnu iz grada, ali bio je rešen da ih bude što više, bez obzira na rizik. Dizanje rezervoara kod Viseće stene u vazduh bila je samo polovina posla. Farsonov izvor je morao da bude uništen.

Ispostavilo se da dodatno ubacivanje eksploziva u cevi za prelivanje nije bilo potrebno. Pod zemljom je postojala čitava mreža povezanih cevi, uglavnom ispunjenih prirodnim gasom koji je na starim, trulim plombama poprilično curio. Roland i Katbert su mogli samo da se pridruže ostalima kada je nova eksplozija, nova plamena kula, eruptirala desno od onog krana kojeg su zapalili. Trenutak kasnije, treći kran, koji se nalazio čitavih šezdeset jardi od prva dva, eksplodirao je kao razbesneli zmaj. Gvoždurija izlete iz betonskog temelja kao zub izvađen iz bolesnih desni. Iz zemlje suknu plavičasto-žuti plamen, dostižući visinu od čak sedamdeset stopa, a potom splasnu, bacajući varnice na sve strane.

Još jedan. Još jedan. I još jedan.

Petoro zapanjenih mladih ljudi stajalo je u uglu s rukama na očima. Nafto polje je sada gorelo kao rođendanska torta, zapahnjujući ih nesnosnom vrućinom.

"Bogovi, smilujte se", prošaputa Alejn.

Ako se još malo zadrže tu, zaključi Roland, mogli bi da se ispeku kao kukuruzi na žaru. Morali su da misle i na konje; bili su dovoljno daleko od eksplozija, ali niko nije mogao da garantuje da će ostati mirni; uostalom, primetio je kako plamen guta dve pumpe koje odavno nisu aktivne. Konji će biti prestravljeni.

Dođavola, on je bio prestravljen.

"Idemo!" povika.

Družina obasjana žuto-narandžastim sjajem otrča prema svojim konjima.

3.

U prvom trenutku Džonas je mislio da je sve to u njegovoj glavi, da su eksplozije samo posledica njihovog divljeg vođenja ljubavi.

Vođenja ljubavi, malo sutra! On i Koral vodili su ljubav kao životinje. Ali i to je bilo nešto. O da, itekako je bilo.

I ranije je strasno ljubio žene, obično one koje muškarca uvuku u neku vrstu furune i više ih ne puštaju, gutajući ih svojim pohotnim pogledom dok pumpaju kukovima. Međutim, nikada do tada nije vodio ljubav sa ženom čije telo je bilo u tako snažnoj harmoniji sa njegovim. Po pitanju seksa, uvek je pripadao onim muškarcima koji su ga upražnjavali kad god bi im se ukazala prilika i koji za njega nimalo nisu marili kada ga ne bi imali. Ali sa Koral je samo želeo da uzima, uzima i uzima nešto više.

Vodili su ljubav kao mačke, neobuzdano i divlje; jedno drugo su ujedali, psovali, grebali čak i onda kada su daleko od vrhunca. Džonas je ponekad imao osećaj da se prži u slatkom ulju.

Večeras je održan sastanak Jahačkog udruženja koje je u poslednje vreme preraslo u Farsonovo udruženje. Džonas ih je okupio da bi ostali u toku, odgovorio na njihova idiotska pitanja i uverio se da shvataju šta ih čeka sledećeg dana. Kada je to obavio, obišao je Riju koja se u meduvremenu smestila u starom apartmanu Kimbe Timera. Nije ni primetila kada je Džonas provirio unutra. Sedela je Rimerovoj radnoj sobi sa visokom tavanicom i zidovima punim knjiga, za Rimerovim gvoždem okovanim radnim stolom, u Rimerovoj tapaciranoj stolici, odudarajući od ambijenta kao ženske čakšire od crkvenog oltara. Na Rimerovom stolu stajala je Čarobnjakova duga. Kružila je rukama iznad nje, mrmljajući nešto ispod glasa, ali kugla je uporno ostajala mračna.

Džonas ju je zaključao i otišao kod Koral. Čekala ga je u gostinskoj sobi gde će sutra biti održan Razgovor. Taj deo kuće bio je pun soba, ali ga je povela u sobu svog pokojnog brata... nimalo slučajno, Džonas je bio siguran. Vodili su ljubav u bračnom krevetu sa baldahinom u kojem je Hart Torin trebalo da razdeviči svoju mladu naložnicu.

Bilo je divlje, kao i uvek do tada, i Džonas se približavao svom orgazmu kada je eksplodirala prva naftna pumpa. Hriste, ova žena je prava bomba, pomisli on. Na celom prokletom svetu nema žene poput...

Još dve eksplozije, jedna za drugom, i Koral se načas ukoči pod njim da bi već sledećeg opet umešno mešala kukovima.

"Citgo", reče ona promuklim, maznim glasom.

"Ja", prostenja on i nastavi da prodire u nju. Iako je izgubio volju za seksom, nalazio se u onoj fazi kada je bilo nemoguće stati, čak i pod pretnjom smrću.

Dva minuta kasnije, nag je izašao na Torinov mali balkon dok mu je poluukrućeni penis landarao s jedne na drugu stranu, poput neke sumanute ideje magičnog štapića. Koral ga je ukorak pratila, podjednako gola.

"Što baš sad?" prasnu ona dok je Džonas otvarao balkonska vrata. "Mogla sam da svršim još tri puta!"

Ignorisao ju je. Severozapad je bio taman... osim naftnih polja. Na njima je buktala narandžasto-žuta vatra. Rasla je i širila se; jedna za drugom, eksplozije su odjekivale miljama unaokolo.

Džonas oseti ljubopitljivo pomračenje u svom umu, taj osećaj se rodio u njemu od kada je onaj balavac, Dirborn, uz pomoć neke neobične, grozničave intuicije prepoznao ko je i šta je. Vodenje ljubavi sa energičnom Koral donekle je ublažilo taj osećaj, ali sada, dok je gledao u plameno more koje je samo pet minuta ranije predstavljalo naftne rezerve Dobrog Čoveka, povratio mu se sa iznurujućim intenzitetom, kao sušica koja ponekad napusti telo ali se sakrije u kostima i nikada zaista ne nestane.

Ti si na zapadu, rekao mu je Dirborn. Duša čoveka kao što si ti nikada ne napušta zapad. Naravno, to je bilo tačno i nije bilo potrebe da mu pametnjaković kao Vil Dirborn to kaže... ali sada kada je to učinio, jednim delom svog uma jednostavno nije mogao da prestane o tome da misli.

Jebeni Vil Dirborn. Gde je on zapravio bio sada, on i njegova dva dobro vaspitana ortaka? U Ejverijevom kalabozu? Džonas je sumnjao to.

Nove eksplozije prasnuše kroz noć. Dole, ljudi koji su tog jutra usplahireno trčali i vikali nakon ubistva gradonačelnika, sada su to činili opet.

"Ono je najveća Žetvena lomača ikada", tiho primeti Koral.

Pre nego što je Džonas uspeo da joj odgovori, začu se lupanje na vratima.

Sekund kasnije, u sobu utrča Klej Rejnolds, obučen samo u plave farmerke.

Kosa mu je bila divlja; oči još divljije.

"Loše vesti iz grada, Eldrede", prodahta on. "Dirborn i ostala dva žgebeta iz Unutrašnjeg Sveta..."

Još tri eksplozije, jedna za drugom. Sa zapaljenog Citga lenjo su se dizale vatre lopte, bledeći i nestajući visoko na noćnom nebu. Rejnolds izađe na balkon i stade uz ogradu, nesvestan njihove golotinje. Zaprepašćeno je piljio u vatrene lopte sve dok nisu iščezle. Džonas je osećao čudnu, umarajuću turobnost koja je pretila da ga ponovo proždere.

"Kako su pobegli?" upita on. "Znaš li? Zna li Ejveri?"

"Ejveri je mrtav. Pomoćnik koji je bio s njim takođe. Pronašao ih je drugi pomoćnik, Tod Bridžer... Eldrede, šta se tamo dešava? šta je ono?

"O, to su tvoji dečaci", reče Koral. "Nije im mnogo trebalo da počnu sa svojim Žetvenim veseljem, zar ne?"

Koliko će imati hrabrosti? zapita se Džonas. Bilo je to pravo pitanje, možda jedino koje je uistinu bilo važno. Je li ovo bio kraj njihovih nestašluka... ili tek početak?

On opet požele da je daleko odavde, van ,Obale', van Hambrija, van Mejisa. Najednom je više od svega na svetu želeo da bude miljama, čvorovima, točkovima daleko. Obišao je oko svog Brdašca i sada je bilo prekasno da se vraća. Bio je nedopustivo razotkriven.

"Kleje."

"Da, Eldrede?"

Ali njegove oči, i njegov um, bili su na Citgu. Džonas ga uhvati za rame i okrenu prema sebi. Osećao je kako mu mozak ubrzano radi što ga donekle uzradova. Onaj čudan, mračan osećaj fatalizma polako se gubio.

"Koliko ljudi imamo ovde?" upita on.

Rejnolds se namršti, brojeći u sebi.

"Trideset pet", reče. "Valjda."

"Koliko naoružanih?"

"Pištoljima?"

"Ne nego duvaljkama, tikvane."

"Možda... " Rejnolds uvuče donju usnu, mršteći se još više. "Možda tuce.

Sa pištoljima koji nešto vrede, znaš."

"Misliš na velike momke iz Jahačkog udruženja? Još su tu?"

"Valjda."

"Pozovi Lengila i Renfrua. Bar nećeš morati da ih budiš, svi su već na nogama i većina je već ovde." Džonas pokaza palcem na dvorište. "Kaži Renfruu da sastavi predvodnicu. Naoružanu. Valjalo bi da krene osam do deset ljudi mada može i pet. Upregni kola one lude starice sa najboljim, najsnažnijim ponijem kojeg ovde uspeš da nadeš. Poruči matorom Miguelu, ako poni nekim slučajem crkne na putu do Viseće stene, moći će da začepi uši svojim otkinutim jajima."

Koral Torin ispusti promukao ali kratak kikot. Rejnolds je odmeri, zadržavajući pogled na njenim nagim grudima, a zatim ga nevoljno vrati na Džonasa.

"Gde je Roj?" upita Džonas.

Rejnolds zakoluta očima.

"Na trećem spratu. Sa nekom malom služavkom."

"Dovuci ga", naredi Džonas. "Njegov je posao da vešticu pripremi za put."

"Krećemo?"

"Što pre to bolje. Prvo ti i ja, sa Renfruovim momcima, a onda Lengil sa ostatkom ljudi. Pobrini se da Haš Renfru krene s nama, Klej; taj čovek ima kamen umesto želuca."

"Šta ćemo s konjima na Litici?"

"Jebeš konje." Nova eksplozija buknu na Citgu; nova vatrena lopta polete u nebo. Džonas je mogao da vidi mračan oblak od dima koji je kuljao i verovatno smrdeo na naftu; vetar, iz pravca istoka prema zapadu, odneće ga daleko od grada. "Ali..."

"Radi kako ti kažem."

Džonas je konačno video svoje prioritete, jasno kao dan. Konji su bili na poslednjem mestu, Farson će moći proklete konje da nađe bilo gde.

Prednost su imali rezervoari skupljeni kod Viseće stene. Bili su važniji nego ikad zato što je njihov izvor uništen. Ukoliko izgube i rezervoare, Lovci mrtvačkog kovčega mogu da zaborave na povratak kući.

Elem, najvažnija od svega bila je Čarobnjakova duga. Bila je nezamenljiva.

Ako joj je sudbina da se razbije, neka se to desi kada bude u nadležnosti Džordža Latiga a ne Eldreda Džonasa.

"Kreći", zapovedi on Rejnoldsu. "Dipapi jaše u drugoj turi sa Lengilovim ljudima. Ti ideš sa mnom. Hajde. Pokret."

"A ja?" upita Koral.

Džonas ispruži ruku i privuče je sebi.

"Nisam zaboravio na tebe, draga", promrmlja.

Koral klimnu glavom i ruka joj kliznu do njegovih prepona, nesvesna iskolačenog Kleja Rejnoldsa.

"Ja", mazno reče ona. "Ni ja nisam zaboravila na tebe."

4.

Pobegli su sa Citga sa zaglušenim i neznatno oprljenim ušima, ali ih nije previše bolelo. Simi je jahao zajedno sa Katbertom, dok je Kaprićozo kaskao za njima na svom dugačkom ularu.

Suzan se setila mesta gde će se skloniti, i kao i svi dotadašnji problemi i ovaj je bio lako rešiv čim se malo bolje mućne glavom. Nedugo nakon što je noć prerasla u Zetveno jutro, petorka je dojahala pred kolibu u Zloj travi gde su Suzan i Roland nekoliko puta vodili ljubav.

Katbert i Alejn su raširili ćebad, seli na njih i bacili se na proučavanje oružja zaplenjenog u šerifovoj kancelariji. Usput su pronašli i Bertovu praćku.

"Ovo su teški kalibri", primeti Alejn, podižući pištolj sa cilindričnom oprugom, vireći jednim okom kroz burence. "Ukoliko ne bacaju previše u visinu ili u širinu, Rolande, mislim da će moći da posluže."

"Voleo bih da smo se dočepali onog mitraljeza", čežnjivo reče Katbert.

"Znaš li šta bi Kort rekao kada bi ga video?" upita Roland i Katbert prasnu u smeh. Alejn takođe.

"Ko je Kort?" upita Suzan.

"Teškaš od kojeg bi zazirao samo Eldred Džonas", odgovori Alejn. "Bio je naš učitelj."

Roland predloži da uhvate sat ili dva sna, očekivao ih je naporan dan.

Možda im je to bila poslednja noć, ali to nije morao da im kaže.

"Alejne, slušaš li?"

Alejn, koji je savršeno dobro znao da Roland nije mislio na njegovo čulo sluha već na moć zapažanja, klimnu glavom.

"Čuješ li nešto?"

"Ne još."

"Budi koncentrisan."

"Hoću... ali ne mogu ništa da obećam. Dar je nasumičan. Znaš to koliko i ja."

Samo se potrudi."

Simi pažljivo rasprostre dva ćebeta u uglu pored svog najboljeg druga.

"On je Roland... .i on je Alejn... a ko si ti, dobri stari Arture Hite? Ko si ti zaista?"

"Ime mi je Katbert", reče i pruži mu ruku. "Katbert Olgud. Drago mi je, drago mi je i drago mi je!"

Simi prihvati ispruženu ruku i poče da se kikoće. Bio je to veseo, neočekivani zvuk koji svima izmami osmeh. Rolanda je lice bolelo, i da je mogao da ga vidi, verovatno bi shvatio i zašto: bilo je prilično oprljeno od izloženosti esplodirajućim pumpama.

"Kat-bert", reče Simi, kikoćući se. "O, čoveče! Kat-bert, kako smešno ime.

Nije ni čudo što si ti tako smešan momak. Kat-bert, ha-ha-ha, odlično, stvarno odlično!"

Katbert se osmehnu i klimnu glavom.

"Mogu li sada da ga ubijem, Rolande, ako nam više neće trebati?"

"Poštedi ga još malo, 'oćeš li?" uzvrati Roland, a zatim se okrenu prema Suzan i osmeh mu pade s lica. "Hajde da se malo prošetamo, Su? Hoću da popričam s tobom."

Ona ga pogleda, tumačeći izraz njegovog lica.

"U redu", reče i pruži mu ruku, Roland je prihvati, i Suzan oseti kako joj gvozdeni okovi stežu srce.

5.

Koračali su u tišini kroz slatkomirisnu travu koja je kravama i konjima bila tako ukusna, iako im je nadimala stomake a potom ih tiho ubijala. Dešavalo se da se deca u Zloj travi izgube i skončaju u samoći, ali Suzan se nije plašila jer je bila sa Rolandom, uprkos tome što nije bilo nebeskih putokaza kojim bi se upravljali; njegov osećaj za orijentaciju bio je neobjašnjivo savršen.

"Su, izneverila si moje naređenje u vezi sa oružjem", konačno izusti on.

Ona ga pogleda sa poluzabavljenim-polurevoltiranim osmehom.

"Znači, voleo bi da se vratiš u zatvor? I ti i tvoji drugovi?"

"Naravno da ne. Kakva hrabrost!" Roland je privuče sebi i poljubi je. Kada se odmakao, oboje su teško disali. On je uze za ruke i zagleda joj se u oči.

"AIi sada ne smeš da me izneveriš."

Suzan ga je ćutke gledala.

"Znaš", nastavi on. "Znaš šta ću da ti kažem."

"Da, možda."

"Kaži. Bolje ti nego ja."

"Treba da ostanem u kolibi dok ti i ostali ne završite posao. Simi i ja ostajemo."

On klimnu glavom.

"Hoćeš li?"

Setila se čudnog osećaja koji ju je ispunio dok je u ruci pod serapeom stezala Rolandov pištolj; o divljem, nedokučivom izrazu u Dejvovim očima kada mu je zrno probušilo grudi, bacajući ća unazad; o trenutku kada je prvi put pokušala da upuca šerifa Ejverija i kada joj je metak samo zapalio odeću iako je meta bila direktno ispred nje. Nisu imali pištolj za nju (izuzev jednog od Rolandovih), ali ionako ne bi umela da ga upotrebi... i, još važnije, nije želela da ga upotrebi. Pod takvim uslovima i sa šimijem o kojem je morala da brine, verovatno će biti najbolje da im se skloni s puta.

Roland je strpljivo čekao. Suzan klimnu glavom.

"Simi i ja ćemo vas čekati. Obećavam." On se osmehnu, ne skrivajući olakšanje. "Sada mi reci nešto iskreno, Rolande."

"Potrudiću se."

Suzan podignu glavu, zadrhta pri pogledu na mrak u njegovim očima, i zagleda se u Rolanda.

"Kolike su šanse da ćeš mi se vratiti?"

On se zamisli, ne puštajući joj ruke.

"Mnogo veće nego što to misli Džonas", napokon reče. "Čekaćemo na rubu Zle trave odakle bi trebalo na vreme da uočimo njihov dolazak."

"Ja', sa krdom konja koje sam videla..."

"Možda će krenuti bez konja", upade Roland, nesvestan koliko se njegovo razmišljanje podudaralo sa Džonasovim, "ali njegovi ljudi će praviti buku iako budu jahali sami. Ukoliko ih bude dovoljno, uspećemo da ih vidimo, preseći će travu i ostaviti trag."

Suzan klimnu glavom. Na Litici je mnogo puta videla takve tragove, tajanstveni razdeljak u Zloj travi koji su za sobom ostavljali jahači.

"Šta ako te potraže, Rolande? Ako Džonas pošalje izviđače?"

"Sumnjam da će se truditi", odgovori on i slegnu ramenima. "U tom slučaju ćemo ih ubiti. Najtiše što možemo. Trenirani smo da ubijamo; to neće biti problem."

Suzan okrenu dlanove nagore tako da je sada ona držala njega umesto da bude obrnuto. Izgledala je nestrpljivo i uplašeno.

"Nisi mi odgovorio na pitanje. Kolike su šanse da ćeš mi se vratiti?"

On opet razmisli.

"Pola-pola", konačno izusti on.

Ona sklopi oči, kao gromom pogodena, potom teško uzdahnu i opet otvori oči.

"Loše", reče mu, "ali možda ne toliko loše kao što ja mislim. A šta ako se ne vratiš? Da Simi i ja odemo na zapad, kao što si rekao pre?"

"Ja', u Gilead. Tamo ćeš biti bezbedna i poštovana, draga, bez obzira na... ali naročito je važno da odeš ukoliko ne čuješ eksploziju rezervoara. Znaš to, zar ne?"

"Da upozorim tvoje ljude, tvoj ka-tet." Roland klimnu glavom. "Upozoriću ih, ne brini. Pri tom ću se brinuti za Simija. On je podjednako zaslužan za to što smo dovde dogurali."

Roland je računao na šimija više nego što je Suzan mogla da pretpostavi. U slučaju da on, Bert i Alejn poginu, Simi će je smiriti i dati joj razlog da nastavi dalje.

"Kada krećete?" tiho upita Suzan. "Imamo li vremena da vodimo ljubav?"

"Imamo, ali možda je bolje da to ne činimo", uzvrati Roland. "Biće ti dovoljno teško ako ostaneš bez toga. Osim ako to zaista želiš... " Ali njegove oči su je preklinjale da kaže da.

"Hajde da se vratimo i malo odspavamo pre zore", pomirljivo reče Suzan i obujmi mu dlanovima lice. U tom trenutku je želela da mu kaže da nosi njegovo dete, ali se u poslednjem času predomislila. Imao je dovoljno briga i bez toga... osim toga, nije htela tako lepu vest da mu saopšti pod ovim ružnim mesecom. Sigurno bi im donelo nesreću.

Zagrljeni par krenu nazad kroz visoku travu koja se u međuvremenu podigla sa utabane staze. Kada su stigli do kolibe, Roland je okrenu ka sebi, nežno je uhvati za obraze i poljubi joj usne.

"Uvek ću te voleti, Suzan", reče joj. "Šta god da se dogodi."

Ona se osmehnu. Niz obraze joj kliznuše suze.

"Šta god da se dogodi", ponovi ona i poljubi ga. Potom uđoše unutra.

6.

Mesec je počeo da se spušta kada je osmočlana grupa projahala ispod ciglenog svoda sa DOĐITE U MIRU napisanim Uzvišenim slovima.

Džonas i Rejnolds jahali su na čelu. Iza njih se klackala Ria na crnim kolima koja je vukao poni, dovoljno snažan da tim tempom izdrži celu noć i polovinu narednog dana. Džonas je hteo da joj obezbedi kočijaša, ali je veštica to odlučno odbila.

"Ne postoji životinja nad kojom nisam upravljala bolje sviju", rekla mu je, i to se ispostavilo kao tačno. Uzde su joj opušteno ležale na krilu; poni se snalazio i bez njih. Ostalih pet jahača u pratnji bili su Haš Renfru, Kvint i trojica Renfruovih najboljih vakerosa.

Koral je htela da pođe s njima, ali je Džonas imao drugačiji predlog.

"Ako izginemo, moći ćeš da nastaviš manje-više kao i pre", rekao joj je.

"Neće moći da te povežu sa nama."

"Bez tebe nisam sigurna da će postojati razlog da nastavljam dalje", uzvratila je.

"Mani me tih gluposti zaljubljene šiparice, ne pristaju ti. Imaćeš mnoštvo razloga da nastaviš sa svojim životom samo ako se usredsrediš na njega.

Ako sve prođe dobro, a nadam se da hoće, i još budeš htela da budeš sa mnom, odjaši odavde čim saznaš za naš uspeh. Zapadno odavde u planinama Vaj Kastis postoji grad, Rici. Odjaši tamo na najbržem konju kojeg imaš. Stići ćeš danima pre nas, bez obzira na to koliko ćemo i sami žuriti. Pronađi pristojnu krčmu koja prima žene bez pratnje... ako takva uopšte postoji u Riciju. I čekaj nas. Kada stignemo sa rezervoarima, priključićeš se koloni s moje desne strane. Jesi l' zapamtila?"

Zapamtila je. Koral Torin bila je jedna u hiljadu žena, oštroumna kao sam Gospod Satana i sposobna da se jebe kao Satanina omiljena kurva. Sada je još samo preostalo da sačeka i vidi da li će sve ispasti tako jednostavno kao što je zvučalo.

Džonas uzjaha svog konja i dojaha do crnih kola. Staklena kugla bila je u svojoj vreći, položenoj na Rijinom krilu.

"Ima li šta?" upita on. Oboje su se nadali da će ponovo ugledati ružičasto pulsiranje u njenim mračnim dubinama.

"Jok. Oglasiće se kad ustreba, računam na to."

"Kakva je onda vajda od tebe, starice?"

"Znaćeš kad za to dođe vreme", procedi veštica, piljeći u njega sa visine (i uz nešto straha, što mu nije promaklo).

Džonas podbode svog konja i vrati se na čelo male kolone. Odlučio je da Riji konfiskuje kuglu na prvi najmanji znak nevolje. Istina, već je osetio njenu neobičnu, opojnu slatkoću u svom umu; iz glave mu nije izbijala ružičasta iskra koju je spazio u staldu.

Prokletstvo, opsova u sebi. Nervoza pred bitku je sve što osećam. Čim se ovo završi, biću opet onaj stari.

Bilo bi to lepo kada bi bilo istinito, ali..... ali, zapravo ga je mučila sumnja.

Renfru je sada jahao sa Klejem. Džonas potera svog konja između njih dvojice. Noga ga je bolela kao đavo; još jedan loš znak.

"Šta je s Lengilom?" upita on Renfrua.

"Skupio je dosta ljudi", odgovori Renfru, "ne brini za Frana Lengila. Ima taj trideset ljudi."

"Trideset! Boga mu poljubim, rekao sam da hoću četrdeset! Najmanje četrdeset!"

Renfru ga ošinu svojim bledim pogledom, žmirkajući pod oštrim naletom osvežavajućeg vetra. Zatim navuče svoju maramu preko usta i nosa.

Vakerosi koji su jahali na začelju već su to učinili.

"Koliko zaista strepiš od ta tri dečaka, Džonase?"

"Strepim za obojicu, valjda, budući da si ti previše glup da bi shvatio ko su i za šta su sve sposobni." On podignu svoju maramu i odluči da spusti glas na razuman nivo. Tako je najbolje; ove seljačine će mu još trebati. Čim staklo bude uručeno Latigu, to će se promeniti. "A možda ih više nikada nećemo videti."

"Moguće je da su već trideset milja odavde i da grabe na zapad koliko ih konji nose", primeti Renfru. "Ne znam šta bih dao da saznam kako su pobegli."

K'o da je to sada bitno, idiote jedan? pomisli Džonas, ali ne reče.

"Što se Lengilovih ljudi tiče, biće to najtvrdi momci koje je mogao da nađe, ako dođe do obračuna, svaki će se boriti za dvojicu."

Džonasove oči načas presretoše Klejeve. Verovaću kada budem video, značio je Klejov kratak pogled, što je Džonasu samo još jednom potvrdilo zašto ga je voleo više od Roja Dipapija.

"Koliko ima naoružanih?"

"Sa puškama? Možda polovina. Neće kasniti više od sat vremena."

"Odlično." Bar su imali pokrivena leđa. Moraće da uspe. Jedva je čekao da se reši ove trostruko uklete kugle.

O? prošaputa lukavi, polusumanuti glas iz dubine njegovog srca. Nije valjda?

Džonas ga je ignorisao, čekajući da umukne. Pola sata kasnije, skrenuli su sa druma na Liticu. Nekoliko milja pred njima, poput srebrnog mora, Zla trava lelujala se na vetru.

7.

Negde u vreme kada su Džonas i njegova pratnja jahali niz Liticu, Roland, Katbert i Alejn su uzjahali svoje konje. Suzan i Simi su stajali na vratima kolibe i pomatrali ih držeći se za ruke.

"Kada rezervoari odlete u vazduh, čućete jaku eksploziju i namirisaćete dim", reče im Roland. "Iako vetar duva u suprotnom pravcu, mislim da ćete ga osetiti. Onda, oko sat vremena kasnije, još dima. Odande." Pokaza rukom. "To će biti žbunje na ulasku u kanjon."

"A ako ga ne vidimo?"

"Pravac zapad. Obećaj, Su. Obećaj da ćeš to učiniti."

Ona mu priđe bliže, spuštajući ruku na njegovu butinu, i pogleda ga očima punim mesečine. Roland se sagnu, lako joj obujmi meki vrat i spusti svoje usne na njene.

"Neka te sreća prati", doviknu Suzan kada se odmače od njega.

"Ja", najednom se oglasi Simi. "Srećno, svoj trojici." Zatim priđe bliže i stidljivo dodirnu Katbertovu čizmu.

Katbert se sagnu, uze ga za ruku i stegnu je.

"Brini se o njoj, stari druže."

Simi ozbiljno klimnu glavom.

"'Oću."

"Hajde", reče Roland. Znao je da će, ako još jednom pogleda u njeno uplašeno lice, sigurno zaplakati. "Krećemo."

Lagano se udaljiše od kolibe. Pre nego što ih je progutala visoka trava, on se okrenu poslednji put.

"Su, volim te."

Ona se osmehnu. Bio je to predivan osmeh.

"Ptico, medo, ribo i ti zeko", povika Suzan.

Sledeći put kada je Roland bude video, biće zatočena u Čarobnjakovoj kugli.

8.

Ono što su Roland i njegovi drugovi videli zapadno od Loše trave posedovalo je surovu, usamljenu lepotu. Nad kamenim podnožjem pustinje, vetar je dizao veliki pokrov od peska; pod mesečinom je poprimala fantomske tragove. Na trenutke se videla Viseća stena, na dva točka odatle, kao i ulaz u kanjon Čivija, dva točka dalje. Povremeno su nestajali iz vida, skriveni prašinom. Iza njih, visoka trava je smirujuće pevušila.

"Momci, kako se osećate?" upita Roland. "Sve u redu?"

Ovi klimnuše glavama.

"Mislim da će večeras biti mnogo pucnjave."

"Pamtićemo lica svojih očeva", promrmlja Katbert.

"Da", složi se Roland, skoro odsutno. "Dobro ćemo ih pamtiti." On se jirotegnu u sedlu. "Vetar nam ide na ruku, još jedna dobra stvar. Čućemo ih kako dolaze. Moramo da procenimo veličinu grupe. Dogovoreno?"

Obojica klimnuše glavama.

"Ako je Džonas još čvrsto rešen, uskoro će se pojaviti sa omanjom grupom, koliko ljudi bude uspeo da skupi za kratko vreme, i nosiće kuglu. U tom slučaju, napadamo iz zasede, ubijamo sve i uzimamo Čarobnjakovu dugu."

Alejn i Katbert su ćutke sedeli, osluškujući. Vetar se pojača i Roland rukom zgrabi svoj šešir da ne odleti.

"Ukoliko nas smatra većom pretnjom, onda će doći kasnije i to sa većom grupom jahača. U tom slučaju ih propuštamo... a zatim, ako nam vetar i dalje bude dobar saveznik, napadamo s leđa."

Katbert poče da se ceri.

"Jao, Rolande", reče. "Tvoj otac bi se ponosio tobom. Imaš samo četrnaest a lukav si k'o sam davo."

"Petnaest, sa sledećom mesečevom menom", ispravi ga Roland. "Ako se budemo odlučili za drugu varijantu, možda ćemo morati da ubijemo masu jahača. Čekajte na moj znak, u redu?"

"Otići ćemo do Viseće stene izmešani sa njima?" upita Alejn. Uvek je bio za korak iza Katberta, ali Rolandu to nije smetalo; ponekad se pouzdanost više isplati od brzine. "Je l' tako?"

"Ukoliko se karte tako poslažu, da."

"Ako sa sobom imaju ružičastu kuglu, bolje se nadaj da nas ne oda", reče Alejn.

Katbertgaiznenađenopogleda. Rolandseujedezausnu, razmišljajući kako je Alejn nekada umeo da bude prilično brz. U svakom slučaju, takve se neprijatnosti dosetio pre Berta... i pre Rolanda.

"Nadajmo se da će nam jutro doneti sreću. Igraćemo sa kartama koje se otkriju na vrhu špila."

Ubrzo zatim su sjahali i nastavili da sede pored svojih konja na rubu trave, razmenjujući jako malo reči. Roland je posmatrao srebrne oblake od prašine kako na pustinjskom tlu sustižu jedan drugog i razmišljao o Suzan.

Zamišljao ih je kao mladi bračni par koji živi na imanju negde na jugu Gileada. Do tada će Farson biti potučen, čudna iskrivljenost sveta ispravljena (dete u njemu se prosto nadalo da će kraj Džona Farsona sve to omogućiti), a dani njegovog revolveraštva završeni. Manje od godinu dana je prošlo od kada je zaslužio da nosi pištolje na svojim bokovima, i da nosi očeve velike revolvere kada je Stiven Dišan odlučio da mu ih preda, i već je bio umoran od njih. Suzanini poljupci su mu na neki čudan način smekšali srce i ubrzali um; učinili su da drugi život postane moguć. Možda bolji od ovog. Život sa kućom, decom i..."

"Dolaze", prošaputa Alejn, budeći Rolanda iz sanjarenja.

Revolveraš skoči na noge stežući u ruci Rašerove uzde. Katbert učini isto.

"Velika ili mala grupa? šta vidiš?"

Alejn i sam ustade, okrenuvši se prema jugoistoku, i ispruži ruke s dlanovima okrenutim nagore. Iza njegovog ramena, Roland ugleda Staru Zvezdu kako treperi tik iznad horizonta. Još samo jedan sat do zore.

"Ne mogu da tvrdim", reče Alejn.

"Vidiš li bar da li imaju kuglu..."

"Ne. Umukni, Rolande, pusti me da slušaml"

Roland i Katbert se zgledaše. Nastavili su ćutke da zure u Alejna, naprežući uši ne bi li čuli konjska kopita, škripu točkova ili žamor ljudi u vetru.

Vreme se otezalo. Vetar koji je sa zalaskom Stare Zvezde i svitanjem obično jenjavao, duvao je jače nego ikad. Roland pogleda u Katberta koji se odsutno igrao sa elastičnim remenom svoje praćke. Bert slegnu jednim ramenom.

"Mala grupica", iznenadi ih Alejn. "Čujete li?"

Ostala dvojica odmahnuše glavama.

"Ne više od deset, možda samo šestorica."

"Bogovi!" promrmlja Roland i podignu pesnicu ka nebu. Bilo je jače od njega. "A kugla?"

Ne vidim je", odgovori Alejn. Zvučao je skoro kao da uspavljuje samog sebe. "Veruješ li da je s njima?"

Roland je verovao. Omanja grupa od šest ili osam jahača sigurno je putovala sa kuglom. Savršeno.

"Pripremite se, momci", reče im. "Zgrabićemo ih."

9.

Džonasova grupica jahača brzo je napredovala niz Liticu prema Lošoj travi.

Zvezde vodilje sijale su na jesenjem nebu, i Renfru ih je sve dobro znao.

Obično je merio razdaljinu između dve koje je nazvao Blizancima, čineći to svakih dvadesetak minuta, zaustavljajući pri tom celu kolonu. Džonas nimalo nije sumnjao u to da će ih stari kauboj izvesti iz visoke trave i dovesti direktno pred Viseću stenu.

Oko pola sata pre ulaska u Lošu travu, Kvint dojaha do njega.

"Stara gospa želi da vas vidi, sai. Kaže da je važno."

"Je 1?" upita Džonas.

"Ja'." Kvint spusti glas. "Kugla u njenom krilu je oživela."

"Nije valjda? Slušaj šta ću da ti kažem, Kvinte, pravi društvo mojim starim drugarima dok ja ne izvidim šta se dešava", reče i zaputi se prema crnim kolima. Ria podignu glavu da ga pogleda, i za trenutak ga njeno lice obasjano ružičastim sjajem podseti na lice devojčice.

"Aha", poče ona. "Tu si momčino. Znala sam da ćeš odmah dotrčati."

Ona se zacereka, i kada joj se lice izbrazda od smeha, Džonas je ponovo vide u pravom svetlu, staricu kojoj je blještava stvar na njenom krilu isisala sav život. Utom i sam spusti pogled... i izgubi se' Mogao je da oseti kako mu ružičasti zraci obasjavaju i najdublje prolaze i udubljenja u umu, oživljavajući ih kao nikada pre. Čak ni Koral na vrhuncu strasti nije mogla tako da ga oživi.

"Sviđa ti se, je l' da?" upita veštica polukikotavim-polupevušećim glasom.

"Nego šta nego ti se sviđa. Niko ne mož' da odoli njenom predivnom sjaju!

Ali, šta vidiš u njoj, sai Džonase?"

Nagnuvši se bliže, pridržavajući se jednom rukom za sedlo, dok mu je duga seda kosa visila u snopovima, Džonas se nadvi nad kuglom. Isprva je video samo taj slatki, ružičasti sjaj koji ubrzo poče da se bistri. Utom se ukaza koliba okružena visokom travom. Vrsta kolibe u kojoj bi se usrećili samo pustinjaci. Vrata, sa kojih se crvena farba uveliko ljuštila, bila su otvorena.

Na kamenom stepeniku, s rukama na krilu i ćebetom smotanim pod nogama, kose rasute po ramenima, sedela je...

"Nek' sam proklet!" promrsi Džonas. Sada je bio toliko sagnut sa svog sedla da je podsećao na jahačkog akrobatu u cirkusu sa očima koje kao da su potpuno nestale; umesto njih iz očnih duplji isijavala mu je ružičasta svestlost.

Ria se ushićeno zacereka.

"Ja', to je Torinova nesuđena naložnica! Dirbornova ljubavnica!" Njen smeh naglo umuče. "Ljubavnica mladog bludnika koji je ubio mog Ermota.

I za to će platiti, nego šta će. Pobliže gledaj, sai Džonase! Pobliže!"

On je posluša. Sve je bilo mnogo jasnije, i on zažali što to nije video ranije.

Sve čega se devojčina tetka pribojavala bilo je tačno. Ria je to znala, ali zašto nikome nije rekla da se devojka drpala sa jednim od dečaka iz Unutrašnjeg Sveta, Džonas nije znao. Suzan je učinila i više od drpanja sa Vilom Dirbornom; pomogla mu je da pobegne, njemu i njegovim saputnicima, i vrlo je moguće da je u toj nameri ubila dvojicu predstavnika zakona.

Prilika u staklu se uveća. Od gledanja u kuglu malo mu se vrtelo u glavi, ali bila je to prijatna vrtoglavica. Iza devojke se nalazila koliba, slabo osvetljena lampom koja je gorela najslabijim plamenom. Džonasu se u jednom trenutku učini da neko spava u uglu, ali kad je bolje pogledao, shvatio je da je to bila samo gomila životinjskih koža koje su poprimile ljudsko obličje.

"Vidiš li dečake?" upita Ria, zvučeći nekako prigušeno. "Vidiš li ih, dragi moj sai?"

"Ne", odgovori on glasom koji kao da je dopirao iz velike daljine. Oči su mu bile prikovane za kuglu. Mogao je da oseti kako mu njena svetlost prži najzabačenije dubine mozga. "Sama je. Izgleda kao da nekog čeka."

"Ja'." Ria mahnu rukama iznad kugle žustrim pokretom, i ružičasta svetlost nestade. Džonasu se ote tihi krik negodovanja, ali uzalud: kugla se ponovo zamrači. Hteo je da ispruži ruke i kaže joj da vrati svetlost, ako treba i da je preklinje, ali se snagom volje uzdrža. Brzo se vratio u stvarnost. To mu je pomoglo da se podseti da su Rijini pokreti bili beznačajni poput lutaka u predstavi Pinč i Džili. Staklena kugla je činila ono što je sama htela, a ne ono što je veštica od nje očekivala.

Ružna starica je piljila u njega svojim prepredenim očima.

"Šta misliš koga čeka?" upita ona.

Mogla je da čeka samo jedno, zaključi Džonas dok je u njemu rasla strepnja. Dečake. Tri bezbrada kučkina sina iz Unutrašnjeg Sveta. A pošto nisu bili s njom, onda su verovatno odjahali nekim važnim poslom.

Čekala je njega. A možda je čekala i...

"Slušaj me dobro", reče on. "Pitaću te samo jednom i bolje da budeš iskrena. Znaju li oni za ovu stvar? Znaju li dečaci za Dugu?"

Ria spusti pogled. Na neki način mu je već odgovorila, ali hteo je da to čuje iz njenih usta. Na svom brdu je terala po svome; međutim, dobro je znala ko je ovde gazda. Džonas se sagnu i ščepa je za rame. Osećaj je bio užasan, kao da je dodirnuo skelet koji je nekim čudom još bio živ, ali izdržao je. On pojača stisak. Veštica jeknu i uskoprca se, ali je nije puštao.

"Govori kučko matora! Otvaraj ta jebena usta!"

"Možda znaju", procvile ona. "Devojka je mogla da je vidi kada je bila kod mene, uf, pušćaj more, ubi me!"

"Da sam hteo da te ubijem, već bi bila mrtva." Džonas spusti još jedan čežnjiv pogled na staklo, zatim se uspravi u svom sedlu i skupivši ruke oko usta povika: "Klej! Stoj!" Rejnolds i Renfru zauzdaše konje i Džonas podiže ruku da zaustavi vakerose iza sebe.

Vetar je šumorio kroz visoku travu, talasajući je, kovitlajući njenu slatku aromu. Džonas se zagleda nekud u mrak iako je znao koliko je besmisleno tražiti ih. Mogli su da budu bilo gde, a nije želeo da rizikuje da bude napadnut iz zasede. To nikako.

On odjaha do mesta gde su ga čekali Klej i Renfru. Renfru ga nestrpljivo pogleda.

"U čemu je problem? Samo što nije svanulo. Moramo da požurimo."

"Poznaješ li kolibe u Lošoj travi?"

"Da, većinu. Zašto..."

"Znaš li onu sa crvenim vratima?"

Renfru klimnu glavom i pokaza rukom na sever.

"Prebivalište starog Sunija. Doživeo je neku vrstu religijskog obraćanja, imao je nekakav san ili viziju. Tada je ofarbao vrata u crveno. Poslednjih pet godina živi u Manifolku." Bar više nije pitao zašto; na Džonasovom licu je ugledao nešto što ga je ućutkalo.

Ovaj podiže ruku, gledajući u plavu tetovažu kovčega na njoj, a zatim se okrenu i pozva Kvinta.

"Ti si sad glavni", reče mu.

Kvintove kosmate obrve se izviše.

"Ja?"

"Tako je. Ali ne mrdaj nikud, došlo je do promene plana."

"Šta..."

"Slušaj i začepi gubicu, osim ako ti nešto nije jasno. Okreni ona prokleta crna kola. Postavi ljude okolo i pohitaj nazad istim putem kojim smo došli.

Pridruži se Lengilu i njegovim ljudima. Kaži mu da je Džonas poručio da čeka na tom mestu sve dok se ne pojave Rejnolds i Renfru. Jasno?"

Kvint klimnu glavom. Izgledao je zbunjeno, ali ništa nije pitao.

"Odlično. Na posao. I kaži veštici da vrati svoju igračku u vreću." Džonas obrisa rukom čelo. Maločas su mu prsti podrhtavali da bi se sada vidno tresli. "Kakva ludnica."

Kvint krenu na zapovest, ali se osvrnu kada ga Džonas pozva po imenu.

"Mislim da su oni dečaci iz Unutrašnjeg Sveta tamo negde, Kvinte. Možda malo ispred nas,ali ako ti se nađu za leđima, neće oklevati da te napadnu."

Kvint nervozno pogleda u travu koja se dizala iznad njegove glave. Zatim stisnu usne i okrenu se prema Džonasu.

"Hoće kuglu", nastavi Džonas. "I sai, slušaj me dobro: svaki čovek koji ne pogine štiteći kuglu žestoko će zažaliti." On podignu bradu prema vakerosima koji su sedeli na svojim konjima u koloni iza crnih kola.

"Prevedi im."

"Razumem, gazda", uzvrati Kvint.

"Kada budeš stigao Lengila, bićeš bezbedan."

"Koliko dugo da čekamo na vas?"

"Dok ne padne sneg. Sad idi." Kada se Kvint dovoljno udaljio, Džonas se okrenu prema Rejnoldsu i Renfruu. "Momci, mi idemo prečicom."

10.

"Rolande." Alejnov glas bio je tih i napet. "Okrenuli su."

"Jesi li siguran?"

"Da. Iza njih se čuje druga grupa. Mnogo veća. Krenuli su im u susret."

"Obezbeđuju veću brojnost, to je sve", primeti Katbert.

"Imaju li kuglu?" upita Roland. "Vidiš li je?"

"Da, imaju je. Olakšava im put iako su krenuli na drugu stranu. Jednom kada je nađeš, sija kao lampa u rudniku."

"Da li je još kod Rije?"

"Mislim da jeste. Grozno je to što se ona njom služi."

"Džonas nas se boji", zaključi Roland. "Hoće više ljudi koji će da je čuvaju.

Sigurno se o tome radi." Nije bio svestan koliko su njegove pretpostavke bile bolno tačne. Takođe nije bio svestan da je po prvi put od kada je napustio Gilead poprimio katastrofalnu tinejdžersku samouverenost.

"Šta ćemo da radimo?" upita Alejn.

"Sedećemo ovde. Slušaćemo. Čekaćemo. Na putu za Viseću stenu moraju da produ ovuda, zajedno sa kuglom. Moraju."

"A Suzan?" upita Katbert. "Suzan i Simi? šta ćemo s njima? Kako ćemo znati da su dobro?"

"Očigledno nikako." Roland sede i prekrsti noge, držeći Rašerove uzde na svom krilu. "Ali Džonas i njegovi ljudi će uskoro da se vrate. Tada ćemo uraditi ono što je neminovno."

11.

Suzan nije htela da spava unutra, koliba joj je delovala otužno bez Rolanda.

Šimija je ušuškala starim kožama iz ugla, a njegovu ćebad iznela napolje.

Jedno vreme je sedela na dovratku, gledajući u zvezde i moleći se za Rolanda na neki svoj način. Kada je osetila da joj je malo bolje, legla je na jedno ćebe a drugim se pokrila. Imala je utisak da je prošla čitava večnost od kada ju je Marija probudila iz teškog sna. Glasno hrkanje koje je dopiralo iz kolibe nije joj smetalo. Zaspala je podmetnuvši ruku umesto jastuka i nije se probudila kada je, dvadeset minuta kasnije, Simi prišao vratima, pospano je pogledao i otišao u travu da mokri. Jedini koji ga je primetio bio je Kaprićozo, iskoristivši priliku da mu u prolazu svojom dugom njuškom onjuši zadnjicu. Dremljivi dečak mu je odsutno odgurnuo njušku. Dobro je znao Kapijeve trikove.

Suzan je sanjala vrbov gaj, pticu, medu, ribu i zeku, i ono što ju je probudilo nije bio šimijev povratak već hladna čelična cev prislonjena uz njen vrat. Kada se potom začuo glasan klik, odmah je prepoznala rekvizit iz šerifove kancelarije: zapeti pištolj. Vrbov gaj joj se izbrisa iz uma.

"Ustaj, Sunašce malo", zapovedi joj glas. Isprva zbunjena, pokušavajući da poluuspavanim umom ubedi sebe kako je još juče i kako Marija od nje traži da ustane i ode iz ,Obale' pre nego što ubica gradonačelnika Torina i kancelara Rimera dode da ubije i nju.

Bezuspešno. Umesto jarke jutarnje svetlosti, oko nje je vladalo bledo sivilo pred svitanje. Umesto ženskog, glas koji joj se obraćao bio je muški.

Umesto ruke koja joj drmusa rame, uz vrat joj je bila priljubljena cev od pištolja.

Suzan otvori oči i ugleda usko, izborano lice uokvireno belom kosom. Usne su ličile na ružan ožiljak, dok su oči bile bledoplave, kao Rolandove.

Eldred Džonas. Iza njega je stajao čovek koji joj je u srećnija vremena jednom doneo piće: Haš Renfru. Treći čovek, jedan iz Džonasovog ka-teta, njuškao je po kolibi. Utroba joj se zgrči od ledenog straha, što zbog nje, što zbog šimija. Nije bila sigurna da li će dečak uopšte razumeti šta ih je snašlo. Ovo su dvojica od trojice ljudi koji su pokušali da ga ubiju, pomisli ona. Toliko će razumeti.

"Tu si, dakle, Sunašce, dolijala si", drugarski reče Džonas, gledajući je kako pospano trepće. "Odlično! Lepa sai kao ti ne bi smela da spava sama na ovakvom mestu. Ali ne brini, pobrinuću se da se vratiš tamo gde ti je mesto."

Oči joj sevnuše kada crvenokosi u ogrtaču izađe iz kolibe. Sam.

"Jesi li bar nešto našao, Kleje?"

Rejnolds odmahnu glavom.

"Pretpostavljam da je sve na konju."

Simi, pomisli Suzan. Gde si, Simi?

Džonas ispruži ruku i pomilova joj jednu dojku.

"Fino", prostenja. "Nežno i slatko. Nije ni čudo što si Dirbornu zapela za oko."

"Sklanjaj svoje prljave istetovirane ruke s mene, gade."

Smeškajući se, Džonas je posluša i okrenu glavu da odmeri mazgu.

"Ova mi je poznata; pripada mojoj dobroj prijateljici Korin. Pored svega ostalog postala si i kradljivica stoke! Bruka i sramota u šta su se pretvorile današnje generacije. Slažeš se, sai Renfru?"

Međutim, stari prijatelj njenog oca ne reče ništa. Nastojao je da održi bezličan izraz na svom licu, ali je Suzan znala da je u sebi morao da oseća bar malu trunku stida.

Džonas se opet okrenu prema njoj, usana iskrivljenih u nešto što je trebalo da liči na dobroćudni osmeh.

"Pa, posle ubistva, krada mazge mu dođe kao normalna stvar, zar ne?" Suzan ne reče ništa. Ćutke je posmatrala kako Džonas miluje Kaprićozovu njušku.

"Šta li su ti balavci vukli ovamo kada im je bila potrebna mazga?"

"Mrtvačke pokrove", procedi ona kroz utrnule usne. "Za tebe i tvoje prijatelje. Bio je to užasno težak teret - umalo da sirotoj životinji prepuknu leđa."

"U zemlji iz koje dolazim postoji jedna izreka", uzvrati Džonas, ne prestajući da se ceri. "Pametne devojke idu u pakao. Jesi li znala za to?"

Neprekidno je milovao njušku životinje kojoj se to očigledno dopadalo; vrat joj je bio maksimalno izdužen dok su joj sitne, glupe oči bile poluzatvorene od zadovoljstva. "Je l' ti palo na pamet da će momci skinuti svoj tovar sa mazge, podeliti ga između sebe i više nikada se ne vratiti?"

Suzan je ćutala.

"Izigrana si, Sunašce. Brza jebačina obično se brzo zaboravlja, tužno ali istinito. Znaš li kuda su otišli?"

"Da", odgovori ona tihim glasom, skoro šapatom.

Džonas je izgledao zadovoljno.

"Ako nam kažeš, možda ćemo ti progledati kroz prste. Slažeš se, Renfru?"

"Ja", reče Renfru. "Oni su izdajnici, Suzan, rade za Dobrog Čoveka. Ako znaš gde su ili šta su nameračili, bolje nam odmah kaži."

Ne skidajući pogled sa Džonasa, Suzan reče:

"Priđi bliže." Kroz utrnule usne njene reči su zvučale skoro nerazgovetno, ali Džonas ih je razumeo i spremno se nagnuo napred, izduživši svoj vrat tako da je sada izgledao apsurdno poput Kaprićozovog. Bez dvoumljenja, Suzan mu pljunu u lice.

Džonas se trgnu, stisnuvši usne od iznenađenja i gađenja.

"KUČKO!" kriknu i zamahnu rukom. Snažan šamar otvorenom šakom obori je na zemlju. Pala je svom težinom na bok dok su joj crne zvezde sevale pred očima. Mogla je da oseti kako joj obraz bridi i otiče kao balon.

Kroz glavu joj prolete:

Da me je udario samo inč ili dva niže, slomio bi mi vrat. Možda bi to bilo bolje. Suzan podignu ruku i obrisa krv koja je curila iz desne nozdrve.

Džonas pogleda u Renfrua koji je nesvesno zakoračio napred, a potom se ukopao.

"Stavi je na konja i veži joj ruke spreda. Čvrsto." Zatim spusti pogled na Suzan i šutnu je u rame tako jako da se otkotrljala prema kolibi. "Meni pljuješ u lice, a? Eldredu Džonasu, je li, kučko?"

Rejnolds izvadi svoju maramicu. Džonas je uze, obrisa pljuvačku s lica, zatim čučnu pored nje, zgrabi šaku njene kose kojom brižno obrisa maramicu i ustade. Suzan oseti kako je suze peckaju u uglovima očiju, ali ne pusti ni glasa.

"Možda više nikada nećeš videti svog prijatelja, slatka Su sa lepim sisicama, ali uhvatio sam te, zar ne? Jašta. A ako nam Dirborn priredi nevolje, ja ću tebi još toliko. Gledaću da Dirborn za to sazna. Računaj na to."

Osmeh mu nestade s lica, zamenjen ogorčenošću i mržnjom. Nije izdržao da je još jednom ne šutne, od čega se još više zgrčila na zemlji.

"Sad uzjaši pre nego što odlučim da ti svojim nožem promenim lični opis."

12.

Sa strahom i nečujnim suzama, Simi je gledao iz trave kako Suzan pljuje zlom Lovcu mrtvačkog kovčega u lice i biva oborena na zemlju, udarcem tako jakim da je mogao na mestu da je ubije. Malo je nedostajalo da joj pritrči, ali nešto, možda Arturov glas u njegovoj glavi, reče mu da bi i sam lako mogao da strada.

Video je kako se Suzan penje na konja. Jedan od ljudi, ali ne Lovac mrtvačkog kovčega već krupni rančer kojeg je Simi povremeno vidao u

,Predahu', pokuša da joj pomogne, ali ga Suzan odgurnu donom čizme.

Čovek ustuknu crven u licu.

Nemoj da ih razbesniš, Suzan, preklinjao je Simi u sebi. O, bogovi, nemoj to da radiš, još više će te tući! Jao, tvoje lice! Krv ti curi iz nosa!

"Poslednja šansa", zahtevao je Džonas. "Gde su i šta planiraju da urade?"

"Idi dođavola", odbrusi ona.

Džonas se naceri, suvim osmehom povređenosti.

"Po svoj prilici ću i tebe videti tamo", reče i okrenu se prema drugom Lovcu mrtvačkog kovčega. "Pažljivo si pregledao kolibu?"

"Šta god da su imali, poneli su sa sobom", odgovori crvenokosi. "Jedina stvar koju je Dirborn ostavio jeste ova zečica."

Džonas se na to zlobno nasmeja i uzjaha svog pastuva.

"Idemo", zapovedi im, "pokret."

Vratiše se istim putem kroz Lošu travu kojim su i došli. Visoko rastinje se zatvori za njima, i na trenutak je izgledalo kao nisu ni bili tu... osim što sada više nije bilo Suzan, kao ni Kaprićoza. Veliki rančer jahao je pored Suzan, vodeći mazgu na konopcu.

Kada je bio siguran da se neće vratiti, Simi polako izađe iz svog skrovišta, zakopčavajući najviše dugme na svojim pantalonama. Pogleda u pravcu u kojem su otišli Roland i njegovi drugovi, a zatim onaj u kojem su odveli Suzan. Kojim da krene?

Nakon kraćeg razmišljanja on shvati da nema mnogo izbora. Trava je bila gusta i gipka. Staza kojom su projahali Roland, Alejn i dobri stari Artur Hit (Simi ga je i dalje tako zvao, i zauvek će) bila je izbrisana. S druge strane, ona koju su ostavili Suzan i njeni zarobljivači još se nazirala. A možda će, ako je bude pratio, moći da učini nešto za nju. Da joj pomogne.

Prvo korakom, a zatim lakim trkom, dok je njegov strah da će ga uhvatiti polako splašnjavao, Simi pohita stazom kojom su odveli Suzan. Pratiće je veći deo tog dana.

13.

Katbert, po prirodi najoptimističniji u svakoj situaciji, sa svitanjem je postajao sve nestrpljiviji. Danas je Zetva, pomisli on. Konačno je došla Žetva, a mi sedimo oštreći noževe, a onih na kojima ćemo ih upotrebiti, nema ni na pomolu.

Dvaput je upitao Alejna da li nešto „čuje." Prvi put Alejn je samo frknuo.

Drugi put mu je uzvratio pitanjem šta očekuje da će čuti kada mu neko sve vreme brblja na uvo.

Katbert, koji svoja dva pitanja u rasponu od petnaest minuta nije smatrao

„brbljanjem", ustade i mrzovoljno sede ispred svog konja. Posle nekog vremena, Roland mu priđe i sede pored njega.

"Čekanje", promrsi Katbert. "U Mejisu smo najveći deo vremena proveli radeći upravo ono u čemu smo najgori."

"Nećeš morati još dugo to da radiš", reče Roland.

14.

Džonasova grupica stigla je na mesto gde se Fran Lengil sa povorkom privremeno ulogorio sat vremena pre izlaska sunca. Kvint, Ria i Renfruovi vakerosi već su pili prvu jutarnju kafu što je Džonasa veoma obradovalo.

Lengil krenu napred, ugleda Suzan kako jaše sa rukama vezanim ispred sebe i preneraženo ustuknu, kao da želi da pronađe neki ćošak i sakrije se.

Ali u toj pustari nije bilo ćoškova i on stade kao ukopan. Nije izgledao nimalo srećno što je vidi.

Suzan kolenima podbode svog konja, i kada Rejnolds pokuša da je uhvati za rame, ona se izmače u stranu, izbegavši ga samo privremeno.

"Vidi, vidi. Fransis Lengil! Kakva slučajnost!"

"Suzan, žao mi je što te vidim takvu", reče Lengil. Njegovo rumenilo rapidno je raslo prema obrvama, kao morski talas uz dok. "Upala si u loše društvo, curo... i na kraju, loše društvo te uvek ostavi da se sama suočiš sa posledicama."

Suzan se histerično nasmeja.

"Loše društvo!" uzviknu ona. "Ja', ti znaš sve o tome, zar ne, Frane?"

On joj okrenu leđa, skamenjen od stida i neprijatnosti. Suzan podignu jednu nogu i, pre nego što je iko mogao da je zaustavi, svom snagom ga udari posred leđa. Lengil pade na stomak i celo lice mu se raširi od šoka.

"Kud' si pošla, pičko smrdljiva?" dreknu Renfru, udarivši je pesnicom u jednu stranu glave, u levu, rasporedivši joj bol na obe strane, pomisliće Suzan kasnije kada joj se mozak bude razbistrio. Ona se zaljulja na sedlu, ali ostade na njemu. Međutim, nijednog trenutka nije skinula pogled sa Lengila, koji je sada uspeo da se pridigne na ruke i noge. Izraz lica bio mu je krajnje ošamućen.

"Ubio si mi oca.'" vrisnu ona. "Ubio si mi oca ljigavi, kukavički izgovoru za čoveka." Suzan pogleda po licima rančera i vakerosa koji su ćutke posmatrali scenu. "Evo ga, Fran Lengil, predsednik Jahačkog udruženja, najniži oblik životal Niži od kojotske balege. Niži od..."

"Dosta!" preseče je Džonas, gledajući radoznalo kako Lengil hrli ka svojim ljudima, i da, Suzan je bila zadovoljna što to vidi, pognute glave i snuždenih ramena. Ria se cerekala, ljuljajući se na svojim kolima čije škripuckanje je ličilo na grebanje noktiju po staklu. Zvuk je šokirao Suzan iako ju je mnogo više iznenadilo Rijino prisustvo u ovom društvu.

"Nikada nije dosta", dobaci ona, gledajući čas u Džonasa čas u Lengila sa izrazom neskrivenog prezira. "Njemu nikada nije dosta."

"Možda, ali ni ti nisi oklevala kada ti se ukazala prilika, mlada sai. Malo ko bi mogao da te premaši. Čuješ kako veštica gače! Izbi mi mozak... ali uskoro ćemo i nju da ućutkamo." Okrenu se i dreknu: "Klej!"

Rejnolds dojaha.

"Hoćeš li moći da odvedeš Sunašce nazad u 'Obalu?"

"Mislim da hoću." Rejnolds se trudio da ne pokaže olakšanje na vest da će se vratiti nazad. Počele su da ga muče zle slutnje u vezi sa Visećom stenom, Latigom, rezervoarima... i uopšte celom tom stvari, zaista. Bog zna zašto. "Odmah?"

"Daj joj još koji minut", reče Džonas. "Možda će nam dati dobar povod da je smaknemo već ovde. Ko zna? Ali to je nerešeno pitanje zbog kojeg vredi ustajati svakog jutra, čak i kada čoveka boli noga kroz koju je prosvirana rupa. Slažeš se?"

"Ne znam, Eldrede."

Sai Renfru, pričuvaj nam lepo Sunašce. Moram da obavim još jednu konfiskaciju."

Glas mu se pronese, to mu je i bio cilj, i Rijino gakanje naglo umuče, kao da joj je nevidljivi nož presekao grkljan. Smeškajući se, Džonas potera konja prema crnim kolima ukrašenim besmislenim zlatnim simbolima.

Rejnold mu se pridruži s leva, i Džonas više oseti nego što vide kako mu se Dipapi pridružuje s desna. Roj je bio dovoljno dobar momak, zaista; u glavi je bio malo mek, ali mu je zato srce bilo na pravom mestu i nije uvek morao sve da mu kaže.

Pri svakom koraku Džonasovog konja, Ria se povlačila sve dalje na svojim kolima. Oči su joj letele s jedne na drugu stranu u potrazi za begom.

"Ne prilazi, proždrljivče!" kriknu ona, preteći mu svojom kvrgavom rukom.

Drugom je grčevito stezala vreću sa kuglom. "Ne prilazi, il' ću da naredim munjama da te zgrome na licu mesta! Tvoje razbojnike, takode!"

Džonasu se na trenutak učini da Roj okleva, ali Klej nijednog trenutka nije, baš kao ni Džonas. Postavljalo se pitanje na šta je sve veštica bila spremna... ili je bar nekada bila. Medutim, to je bilo pre nego što je staklena kugla ušla u njen život.

Daj mi je", naredi on, stigavši do njene prikolice, pružajući ruku prema vreći. "Nije tvoja, nikada nije ni bila. Ne sumnjam da će ti Dobri Čovek jednog dana iskazati zahvalnost što si mu je pričuvala, ali sada moraš da mu je vratiš."

Ria poče da vrišti, zvukom koji je svojom jačinom parao bubne opne, nateravši nekolicinu vakerosa da ispuste svoje šolje sa kafom i rukama pokriju uši. Istovremeno je provukla ruku kroz uzicu na vreći, izdižući je visoko iznad glave. Okrugli oblik kugle ljuljao se napred-nazad, poput klatna.

"Nećul" kriknu ona. "Razbiću je o zemlju pre nego što je dam nekom kao što si ti!"

Džonas je sumnjao da bi se kugla razbila, ne zbog slabog zamaha njene staračke ruke koja bi je zavrljačila u obližnju Lošu travu, ali je zato strepeo da bi se itekako pomučio da je nade u gustoj travi.

"Klej", zapovedi on. "Potegni pištolj."

Nije morao da gleda u Kleja da bi znao da je ovaj to već učinio; video je kako oči veštice unezvereno skreću ulevo gde je Klej sedeo na svom konju.

"Brojim do tri", nastavi Džonas. "Ako ne predaš vreću sa kuglom, oduvaće ti tu ružnu glavu."

"Ja'."

"Jedan", izusti Džonas, gledajući kako se kuglasto klatno ljulja napred-nazad. Sijalo je; mogao je da vidi prigušeni ružičasti odblesak čak i kroz tkaninu. "Dva. Vidimo se u paklu, Ria. Tr..."

"Drži!" vrisnu ona, pružajući mu vreću jednom rukom i štiteći lice drugom.

"Drži, uzmi je! Neka te prokune kao što je proklela mene!"

"Blagodarim."

Džonas zgrabi vreću ispod poveza i povuče je k sebi. Ria ponovo vrisnu jer joj uzica oguli zglobove i otkide jedan dugački nokat. Džonas je više nije čuo. U glavi mu je eksplodiralo likovanje. Po prvi put u svom dugom profesionalnom životu zaboravio je na svoj posao, okruženje i šest hiljada stvari koje bi mogle da ga ubiju. Imao ju je; imao ju je; grobova mu svih bogova, imao je tu jebenu stvar!

Moja je! pomisli on, i to je bilo sve. Nekako je uspeo da suspregne nagon da odmah otvori vreću i zavuče glavu unutra, kao konj u vreću sa ovsem.

Umesto toga, on prebaci uzicu preko jabuke na svom sedlu i ispusti dugi uzdah olakšanja. Bilo mu je bolje. Malo.

"Roj."

"Da, Džonase."

Bilo bi dobro da se što bre izgube odavde, zaključi Džonas, i to ne po prvi put. Da pobegnu od ovih seljačina. Bilo mu je muka od ja' i vala baš i jašta, da mu se povraćalo.

"Roj, sada ćemo kučki da brojimo do deset. Ako nam se do tada ne izgubi iz vida, imaš moju dozvolu da je napuniš olovom. Da vidimo sada umeš li da brojiš. Slušaću te dobro zato nemoj ništa da preskačeš!"

"Jedan", žudno poče Dipapi. "Dva. Tri. Četiri."

Pljujući kletve, Ria zgrabi uzde sa svojih kola i njima šljicnu ponija po leđima. Sirota životinja priljubi uši uz glavu i povuče kola napred, tako živahno da se Ria zatetura i pade na leđa s nogama uvis. Njene mršave bele cevanice sevnuše u kontrastu sa crnim dubokim cipelama i rasparenim vunenim čarapama. Vakerosi se glasno nasmejaše. Džonas takođe. Bila je to komična scena: veštica na leđima s nogama u vazduhu.

"Pe-pe-pet", nastavi Dipapi da broji kroz smeh. "Š-š-šest!"

Ria se pridiže, vraćajući se na kočijaško sedište sa gracioznošću ribe na suvom, streljajući ih svojim zlim pogledom.

"Bacam kletvu na sve vas!" prosikta ona. Smeh momentalno umuče i kola zatruckaše po neravnoj zemlji. "Do poslednjeg! Na tebe... i tebe... i tebe."

Njen krivi prst se zaustavi na Džonasu. "Lopove! Bedni lopove!"

Kao da je bila tvoja, promrmlja Džonas (mada je fraza „Moja je!" odjekivala u njegovoj glavi od trenutka kada je došao u posed kugle). Kao da bi ovakvo čudo moglo zauvek da pripada seoskoj gatari kao što si ti.

Crna kola se udaljiše prema Lošoj travi, vučena ponijem koji je trčao iz sve snage, strižući ušima; vriska starice ga je terala bolje od svakog biča.

Sledećeg trenutka nestadoše u zelenilu. Pre toga zasvetlucaše kao mađioničarskim trkom a onda iščeznuše. Dugo nakon toga pod Demonskim mesecom se čulo izvriskivanje veštičjih kletvi i prizivanje smrti.

15.

"Kreni", zapovedi Džonas Kleju Rejnoldsu. "Vrati Sunašce nazad. I ako ti je po volji, usput stani i malo se počasti. Slobodno." Ovo poslednje izrekao je piljeći u Suzan, gledajući kakav će efekat izazvati njegove reči, ali razočarao se, delovala je ošamućeno, kao da joj je poslednji udarac u Renfrua pomutio mozak, bar privremeno. "Gledaj da je posle zabave bezbedno dovedeš kod Koral."

"Hoću. Imaš li neku poruku za sai Torin?"

"Poruči joj da seljančuru zatvori na neko sigurno mesto dok ne čuje od mene. Nego... što ti ne bi ostao s njom, Klej? Mislim sa Koral, verujem da će sada sve teći bez problema, ali Koral... odjaši s njom u Rici kada ona odluči da krene. Kao njen pratilac."

Rejnolds klimnu glavom. Sve bolje od boljeg. Pravac ,Obala', i to je dovoljno. Mogao bi da oseti kakvog je ukusa ova, ali tek kad stigne tamo.

Nikako usput. Ne pod sablasnim Demonskim mesecom koji se video i danju.

"Hajde. Pokret."

Rejnolds je povede preko proplanka, u suprotnom pravcu od onog u kojem je maločas nestala Ria. Suzan je ćutke jahala, snuždeno gledajući u svoje vezane ruke.

Džonas se okrenu prema svojim ljudima.

"Mladići iz Unutrašnjeg Sveta su pobegli iz zatvora uz pomoć ove ohole mlade kučke", reče im, pokazujući rukom na Suzan.

Medu ljudima zavlada tiho, režeće mumlanje. Da su „Vil Dirborn" i njegovi prijatelji na slobodi znali, svi su znali; da im je sai Delgado u tome pomogla, nisu... i možda je bilo dobro što ju je Rejnolds vodio u Lošu travu i daleko od njihovog pogleda.

"Nema veze!" povika Džonas, skrećući pažnju opet na sebe. Rukom skrivenom iza leđa milovao je oblinu na dnu uvezane vreće. Sam dodir kugle budio je u njemu osećaj koji do sada nije iskusio.

"Ona je nevažna i oni su nevažni!" Oči mu preleteše sa Lengila na Vertnera, pa na Krojdona, pa na Brajana Hukija i na kraju na Roja Dipapia.

"Ima nas blizu četrdeset i uskoro ćemo se pridružiti još jednoj grupi od sto pedeset. Njih je trojica i nemaju više od šesnaest leta. Bojite li se trojice klinaca?"

"Ne!" uglas povikaše ljudi.

"Ako naletimo na njih, momčine moje, šta ćemo da im radimo?"

"UBIĆEMO IH!" Njihov uzvik zagrme tako glasno da se vrane vinuše ka jutarnjem suncu, nezadovoljno gačući i tragajući za novim mirnijim okruženjem.

Džonas je bio zadovoljan. Ruka mu je ležala na slatkoj izbočini kugle i mogao je da oseti kako mu uliva snagu u celo biće. Ružičastu snagu, pomisli on i naceri se.

"Idemo, momci. Hoću da se rezervoari iz šume prebace na zapad, kod Civije, pre nego što se u gradu potpali Žetvena lomača."

16.

Šimija, šćućurenog u travi dok je preneraženo posmatrao scenu na proplanku, umalo da pregaze Rijina crna kola; vrištava, brbljiva veštica projurila je tako blizu njega da je uspeo da oseti kiselkasti vonj njene kože i prljave kose. Da je spustila pogled, verovatno bi ga ugledala i nesumnjivo ga pretvorila u pticu, bambura ili još gore u komarca.

Dečak ugleda kako Džonas predaje Suzan onom u ogrtaču i poče da smišlja kako da pretrči na drugu stranu proplanka. Čuo je kako Džonas huška svoje ljude (Šimi je većinu poznavao; bolelo ga je što je zli Lovac mrtvačkog kovčega uspevao da natera mejiške kauboje da rade sve te ružne stvari), ali nije obraćao pažnju na ono što im je govorio. U trenutku kada su uzjahali, Simi se skamenio u mestu, plašeći da bi mogli da krenu u njegovom pravcu, ali oni odjahaše u suprotnom, na zapad. Proplanak se najednom raščisti, kao nekom čarolijom... ali ne sasvim. Nasred čistine stajao je Kaprićozo sa uzdom koja mu se vukla po ugaženoj zemlji. Pogledom je ispratio odlazeće jahače, njaknuvši jednom, kao da želi da im kaže da idu dođavola, zatim se okrenuo i zaškiljio u šimija skrivenog u travi. Mazga mahnu dečaku ušima i nastavi da pase. Liznuvši ovlaš Zlu travu, Kapi podiže glavu i poče da njače prema šimiju, kao da želi da mu kaže da je dečak za sve kriv.

Simi se zamišljeno zagleda u mazgu, svestan koliko je lakše jahati nego pešačiti. Bogovi, tako je... ali taj drugi njak je presudio. Mazga bi lako mogla da ispusti svoje odvratne krike u pogrešnom trenutku i njima uplaši čoveka koji je odveo Suzan.

"Pronaći ćeš ti već nekako put do kuće", prošaputa dečak. "Zbogom, druškane. Zbogom, dobri stari Kapi. Možda se nekad i sretnemo."

Pronašavši stazu kojom su otišli Suzan i Rejnolds, Simi nastavi da trči istom.

17.

"Opet dolaze", reče Alejn trenutak pre nego što je to Roland i sam osetio, kratak treptaj u njegovoj glavi poput ružičaste munje. "Svi zajedno."

Roland čučnu pored Katberta. Ovaj ga pogleda bez nagoveštaja svog uobičajenog šegačenja.

"Mnogo toga zavisi od tebe", reče mu Roland i spusti pogled na njegovu praćku. "I te stvarčice."

"Znam."

"Koliko imaš municije."

"Desetak čeličnih kugli." Bert podignu platnenu vreću u kojoj je u neka mirnija vremena njegov otac držao duvan. "Plus petarde raznih vrsta u bisagama."

"Koliko?"

"Dovoljno, Rolande." Bez osmeha. Sada kada je svaki tračak smeha medu njima zamro, iz Katbertovih duplji gledale su ga oči samo još jednog ubice.

"Dovoljno."

Roland kliznu rukom niz serape koji je nosio, osećajući pod dlanom grube nabore tkanine. Skrenuvši pogled sa Katberta na Alejna, on ponovo reče sebi da će uspeti, da, dok god budu bili strpljivi, neće dopustiti da ih uplaši činjenica da ih je trojica protiv četrdeset ili pedeset.

"Oni kod Viseće stene će čuti pucnjavu, zar ne?" upita Al.

Roland klimnu glavom.

"Nema sumnje, vetar duva prema njima."

"Onda ćemo morati da budemo brzi."

"Bićemo najbolji što možemo." Roland se seti kako je stajao između guste zelene ograde iza Velikog brda, sa sokolom Davidom na svojoj ruci i slatkom jezom u dnu leđa. Mislim da danas umireš, rekao je sokolu, i bio je u pravu. Ipak, on je preživeo i položio ispit zrelosti, otišavši sa borilišta na istok. Danas Katbert i Alejn polažu ispit, ne u Gileadu, na tradicionalnom mestu dokazivanja zrelosti iza Velikog brda, većvovde u Mejisu, na rubu Zle trave, u pustinji i u kanjonu. Kanjonu Civija.

"Dokaži ili umri", reče Alejn, kao da revolverašu čita misli. "Sve se svodi na to."

"Da. Na kraju se sve svodi na to. Koliko još imamo pre nego što stignu?"

"Najmanje sat vremena. Možda i dva."

"Jahaće sa izvidnicom."

Alejn klimnu glavom.

"Mislim da hoće."

"Džonas se boji zasede u travi", zaključi Roland. "Ili da ćemo oko njih da zapalimo vatru. Opustiće se kad izbiju na čistinu."

"Nadaš se", uzvrati Katbert.

Roland ga pogleda smrtno ozbiljno.

"Da. Nadam se."

18.

Rejnoldsu je u početku odgovaralo da devojku vodi brzim hodom duž izbledele staze, da bi pola sata nakon rastanka sa Džonasom, Lengilom i ostalima, prešao u kas. Pajlon je s lakoćom pratio Rejnoldsovog konja kada je, deset minuta kasnije, dostigao brzinu lakog ali stabilnog trka.

Suzan se vezanim rukama držala za jabuku svog sedla, jašući s Rejnoldsove desne strane, kose viorave na vetru. Imala je utisak da joj je lice šareno; koža na obrazima bila joj je otečena i modra dok ju je ugruvana koža peckala pri svakom naletu vetra.

Na mestu gde je prestajala Zla trava i počinjala Litica, Rejnolds zauzda konja. Zatim sjaha, okrenu joj leđa i otkopča pantalone da mokri. Dok je to činio, Suzan osmotri pašnjake i na njima ugleda veliko krdo konja koje se osipalo na rubovima i koje više niko nije čuvao. Možda će ostati tu. Nije ih bilo mnogo, ali i to je bilo nešto.

"Moraš li na nuždu?" upita Rejnolds. "Pomoći ću ti da sjašeš, ali nemoj sada da kažeš ne a posle da mi kukaš."

"Plašiš se. Veliki, hrabri predstavnik zakona a plaši se, zar ne? Ja', tetovaža kovčega i sve to."

Rejnolds namesti prezriv kez. Tog jutra je naročito pristajao njegovom ružnom licu. "Bolje ostavi proricanje sudbine onima koji su u tome dobri, gospojice. Nego, moraš li na nuždu ili ne?"

"Ne. Plašiš se. Čega?"

Rejnolds, koji je znao samo to da njegove zle slutnje nisu ostale tamo gde je ostavio Džonasa kao što se nadao da hoće, iskezi svoje pušački žute zube.

"Ako nemaš ništa pametno da kažeš, onda umukni."

"Zašto me ne pustiš? Možda će moji prijatelji isto učiniti za tebe kada te uhvate."

Ovoga puta Rejnolds prasnu u smeh koji je zvučao skoro iskreno. Zatim uzjaha i pljunu. Iznad njih, Demonski mesec bio je bled i naduven na nebu.

"Možeš samo da sanjaš, gospojice sai", reče joj, "da ću te osloboditi. Onu trojicu ionako više nikada nećeš videti. Oni su hrana za crve. Idemo."

Odjahaše dalje.

19.

Noć uoči Žetve, Kordelija nije otišla u krevet. Celu noć je presedela u svojoj gostinskoj fotelji. Vezivo na svojim krilima nije ni pipnula. Kada je jutarnja zora prerasla u blještavilo dana, Kordelija je i dalje sedela u istoj fotelji, zureći u prazno. Zar je imala gde da gleda? Sve se srušilo, sva njena nadanja u bogatstvo kojim je Torin trebalo da isplati Suzan i njeno dete, možda za njegovog života, ali definitivno ne i sada kada je mrtav; sva njena uzdanja u viši status u društvu; svi njeni planovi za budućnost. Sve je zbrisalo dvoje samovoljnih balavaca koji nisu umeli da se uzdrže od ljubavisanja.

Sedela je u svojoj fotelji sa vezivom na krilu i crnom mrljom na obrazu, pepelom koji joj je namazala Suzan, kao žig, i razmišljala: Jednog dana će me pronaći mrtvu u ovoj fotelji, staru i zaboravljenu. Nezahvalno derište. Posle svega što sam za nju učinila.

Ono što ju je probudilo iz magnovenja bilo je tiho grebanje po prozoru.

Nije imala ideju koliko dugo se čulo pre nego što se konačno vratila u stvarnost, medutim, kada je to učinila, spustila je svoj vez u stranu i ustala da proveri. Verovatno ptica. Ili deca u Žetvenim nestašlucima, nesvesna da je došao kraj sveta. Šta god da je, oteraće ga. Kordelija isprva nije videla ništa. U trenutku kada je htela da se okrene, pažnju joj skrenu poni upregnut u kola na kraju dvorišta. Kola su bila malo nakrivljena, crna, išarana zlatnim simbolima, a upregnuti poni je stajao pognute glave, izgledajući izmoždeno, kao da je trčao do iznemoglosti.

I dok je tako piljila kroz prozor, prljava, kvrgava ruka zalepi se za staklo i poče da grebe po njemu. Kordelija vrisnu i sklopi obe ruke na grudima dok joj je srce ubrzano lupalo od straha. Ona ustuknu i još jednom vrisnu kada joj list noge nalete na vratašca od peći.

Dugi, prljavi nokti zagrebaše još dvaput i nestadoše.

Kordelija je jedan tren neodlučno stajala, a potom krenula prema vratima, zaustavivši se kod kutije sa drvima da uzme oveću cepanicu. Za svaki slučaj. Kada je izašla napolje, ona skrenu za ugao, duboko udahnu vazduh da se smiri, i ude u baštu izdižući cepanicu iznad glave.

"Odlazi, ko god da sil Briši pre nego što..."

Glas joj umuče pri pogledu na prizor pred sobom: užasno stara žena puzala je kroz uvelo cveće prema kući, puzala je prema njoj. Masni pramenovi sede kose (ono što je od nje preostalo) padali su starici na lice. Rane na njenim obrazima i obrvama bile su gnojave; iz razbijenih usana kuljala je krv, cureći joj niz špicastu, bradavičastu bradu. Beonjače su joj bile sivožute dok je kolutala očima, dahćući od napora pri svakom pokretu.

„Pomagaj, dobra ženo", prodahta spodoba.

"Pomagaj, na izdisaju sam."

Kordelija spusti cepanicu. Nije mogla da veruje sopstvenim očima.

"Ria?" prošaputa ona. "Jesi li to ti?"

"Ja sam", prošišta Ria, ne prestajući da puzi kroz mrtve ljubičice, zarivajući prste u hladnu zemlju. "Pomagaj."

Kordelija ustuknu jedan korak. Improvizovana batina sada joj je visila kod kolena.

"Ne... ne mogu da te primim u svoju kuću... žao mi je što te vidim takvu, ali... ali imam reputaciju, znaš... može neko da te vidi, a u tom slučaju... "

Ona baci pogled na ulicu Haj kao da očekuje da će tamo da ugleda grupu svojih varošana koji radoznalo gvire preko kapije, žudno skupljajući materijal za nove tračeve, ali ne vide nikog. Hambri je bio miran, njegova šetališta i staze puste, uobičajena cika pred Dan Žetve nepostojeća je.

Kordelija vrati pogled na stvora koji je sada sedeo na njenom uvelom cveću.

"Ovo je maslo... tvoje bratanice... " prošaputa prljava nakaza. "Za sve je... ona kriva... "

Kordelija ispusti cepanicu na zemlju. Ova joj pade na stopalo, ali jedva da je to osetila. šake joj se stegnuše u pesnice.

"Pomagaj", prodahta Ria. Znam... gde je... mi ćemo... nas dve... imamo jedan ženski poslić... "

Kordelija je malo oklevala, a onda je prišla nesrećnoj ženi, kleknula, uhvatila je ispod pazuha i nekako je podigla na noge. Zadah koji ju je zapahnuo bio je težak i gadljiv, zadah trulog mesa.

Mršavi prsti milovali su Kordelijin obraz i vrat dok ju je ova uvodila u kuću. Kordelijina koža se ježila, ali se nije odvojila od Rije ni kada se ova stropoštala u stolicu, dahćući i prdeći istovremeno.

"Slušaj me", prošišta starica.

"Slušam." Kordelija primače stolicu i sede pored nje. Starica je možda bila na samrti, ali kada je Kordelija spustila pogled na njeno lice, bilo joj je neobično teško da joj odoli. Ria zavuče prste u izraz svoje prljave haljine i iz nedara izvadi neku vrstu srebrne amajlije koju poče vešto da vrti medu prstima kao brojanicu. Kordelija, koja cele noći nije oka sklopila, oseti kako je savladava san.

"Ostali su iza nas", reče Ria, "i kugla mi je iskliznula iz ruku. Ali ona...

Vraćena je u gradonačelnikovu kuću i nas dve ćemo da je sredimo, vala toliko možemo."

"Nisi u stanju", odsutno primeti Kordelija. "Na umoru si."

Ria zabrekta od smeha, iz usta joj pokuljaše žute bale.

"Na umoru? Koješta! Samo sam malo iscrpljena. Treba mi osveženje. Sad me slušaj, Kordelija, kćeri Hiramova i sestro Patova!"

Veštica zakači svoju koščatu (i iznenađujuće snažnu) ruku oko Kordelijinog vrata i privuče je bliže. Istovremeno je podigla drugu ruku, igrajući srebrnim medaljonom pred Kordelijinim očima. Kada joj je šapatom saopštila zapovest, Kordelija klimnu glavom u znak razumevanja.

"Na posao, onda", reče starica i pusti je. Potom se iscrpljeno zavali u stolicu. "Sad me ostavi samu, 'oćeš li? Treba mi malo vremena da se povratim."

Kordelija ode u kuhinju. Na radnoj površini pored česme nalazila se drvena kocka iz koje su virila dva oštra kućna noža. Ona uze jedan i vrati se kod veštice. Oči su joj bile daleke i prazne, kao Suzanine kada je stajala na dovratku Rijine kolibe pod sjajem Meseca poljubaca.

"Platiće ti?" upita Ria. "Za sve što ti je priredila."

"Nezahvalna gospojica", promrmlja Kordelija jedva čujnim glasom, prislanjajući oštricu noža uz obraz umrljan pepelom. "Da. Platiće, i to duplo."

"Smrću?"

"Ja'. Mojom ili njenom."

"Ne boj se", reče Ria, "biće njenom. Sada me osveži, Kordelija. Daj mi ono što mi treba!"

Kordelija otkopča svoju haljinu, razdrlji je otkrivajući skromne grudi i struk koji je poslednjih godina počeo da se popunjava u dnu, formirajući donji stomak. Ipak, ostaci nekada vitkog struka bili su još vidljivi. Upravo tu ona prinese nož, razreza kožu, puštajući krv. Bela podsuknja odmah poče da se natapa crvenilom.

"Tako je", prošaputa Ria. "Kao ruže. Često ih sanjam, ruže u cvatu i ono crno što se među njima diže na kraju sveta. Priđi bliže!" Kvrgavom rukom veštica obujmi Kordelijin struk, privlačeći je sebi. Potom pogleda u Kordelijino lice, naceri se i oliza usne. "Dobro. Dovoljno dobro."

Kordelija je zurila kao zombi iznad staričine glave kada je Ria od Gugutki zagnjurila glavu u crvenu posekotinu i počela da pije.

20.

Roland je ispočetka bio zadovoljan što čuje prigušeni zveket konjskih amova i kopči koji im se približavao dok su čučali u visokoj travi, medutim, dok su zvuci bivali sve bliži, dovoljno blizu da čuje žamor glasova i topot konja, on oseti kako ga ispunjava strah. Jahači za koje se očekivalo da tuda projašu bili su jedna stvar, a napad na njih sasvim druga.

Ukoliko im se ispreče na putu, dečaci bi lako mogli da dožive sudbinu krtičnjaka pod oštrim ralom.

Ka ih svakako nije doveo ovoliko daleko da bi skončali na takav način, zar ne? Posle toliko milja jahanja kroz Zlu travu, kako je dotična grupa jahača mogla da potrefi baš ono mesto gde su se krili Roland i njegovi drugovi?

Ali i dalje su se približavali, zveket i ljudski glasovi postajali su sve oštriji.

Alejn preneraženo pogleda u Rolanda i pokaza rukom ulevo. Roland odmahnu glavom i rukama potapša zemlju, sugerišući da ostanu gde jesu.

Morali su da ostanu; bilo je prekasno za nečujno premeštanje.

Roland izvadi svoje pištolje.

Katbert i Alejn učiniše isto.

Na kraju je ralo promašilo krtičnjak za samo šezdeset stopa. Dečaci su kroz gustu travu bukvalno mogli da vide konje i jahače; Roland je uočio da su povorku predvodili Džonas, Dipapi i Lengil, jašući na čelu. Pratila su ih najmanje tri tuceta kauboja na sjajnim čilašima, svetlucajući u svojim jarkocrvenim i zelenim serapeima, kroz travu. Bili su prilično dobro raspoređeni, i Roland shvati da bi on i njegovi drugovi realno mogli da se nadaju da će se još bolje rasporediti kad izbiju na čistinu pustinje.

Dečaci su čekali da povorka prođe, držeći svojim konjima glave za slučaj da neki od njih pokuša da klimne u znak pozdrava svojim srodnicima. Kada su prošli, Roland okrenu svoje bledo, ozbiljno lice prema ostaloj dvojici.

"Uzjašite", objavi im. "Vreme je za žetvu."

21.

Odjahali su do ruba Zle trave gde su još mogli da vide tragove Džonasove povorke. Bila je to oblast kržljavog žbunja i početka pustinje.

Vetar je zavijao kao pustinjak, dižući pesak visoko ka tamnoplavom nebu bez oblačka. Demonski mesec piljio je s njega kao koprenom zaraženo oko lešine. Dve stotine jardi napred, prva trojka iz začelja Džonasove kolone jahala je u širokom nizu, sombrera nabijenih na oči, ramena pogurenih i viorećih sarepea.

Rolandova formacija bila je slična, sa Katbertom u sredini. Bert je u ruci stezao svoju praćku. Pola tuceta čeličnih kugli nosio mu je Alejn, a drugu polovinu Roland. Katbert upitno pogleda u Rolanda, ovaj uzvrati klimanjem glave i krenuše u napad.

Vetar je fijukao između njih, pretvarajući konjanike ponekad u duhove, a ponekad ih zaklanjajući u potpunosti, međutim, dečaci su im se rapidno približavali. Roland je napeto jahao, iščekujući da se jedan od izviđača svakog časa okrene i ugleda ih, ali to se nije dogodilo, nijedan nije želeo da izlaže lice vetru punom oštrog peska. Niti su mogli da čuju upozoravajući zvuk; peskovita podloga pod konjskim kopitima umnogome je ublažavala njihov topot.

Kada su se približili na samo dvadeset jardi, Katbert dade znak glavom, bili su dovoljno blizu. Alejn mu dade jednu kuglu. Bert, ukočen na svom sedištu, spusti kuglu u čašicu svoje praćke, nategnu je i sačeka da vetar splasne, a zatim je otpusti. Levi jahač se trgnu kao uboden, neznatno podignu jednu ruku, a zatim se stropošta na svom sedištu. Neverovatno da nijedan od dvojice njegovih kompanjerosa to nije primetio. Roland ugleda nešto što je označavalo tek početak reakcije onog s desna baš u trenutku kada Bert fijuknu drugu kuglicu i jahač u sredini pade na vrat svog konja.

Uplašeni pastuv se prope. Kauboj se mlitavo prevrnu unazad, sombrero mu odlete s glave. Vetar je u tom momentu bio dovoljno tih da Roland čuje kako mu puca koleno usled čizme zaglavljene u stremenu.

Treći jahač sada poče da se osvrće. Roland uhvati odblesak lica zaraslog u bradu, sa cigaretom na usnama, neupaljenom zbog vetra, i jednim zaprepašćenim okom, Katbert opet otpusti elastični remen. Zaprepašćeno oko se pretvori u crvenu duplju. Jahač skliznu sa sedla, očajnički pokušavajući da se uhvati za jabuku svog sedla, ali promaši.

Trojica manje, zaključi Roland.

On potera Rašera na galop. Ostala dvojica spremno prihvatiše i dečaci odjahaše u peščanu oluju. Konji ubijenih kauboja skrenuše južno od grupe, i to je bilo dobro. Pastuvi bez jahača obično nisu lutali po Mejisu, medutim, oni osedlani...

Pred njima se ukaza još jahača: jedan usamljen, zatim dva sa strana, a malo ispred njih još jedan.

Roland izvadi svoj nož i dojaha iza konjanika koji je sada predstavljao začelje, a da to nije ni znao.

"Šta ima?" vedro upita on, i kada se čovek okrenu da ga pogleda, Roland mu zari sečivo u grudi. Vakerosove braon oči se raširiše iznad marame navučene preko donje polovine lica, i telo mu se sunovrati sa sedla.

Katbert i Alejn projahaše mimo njega, i Bert, ne usporavajući, obori sledeća dva jahača uz pomoć svoje praćke. Onaj prvi je čuo nešto, i uprkos vetru osvrnuo se iza sebe. Alejn izvuče svoj nož i uhvati ga za sečivo, zatim snažno zamahnu celom dužinom ruke kao što je obučen, i mada je vetar bio jak a meta prilično daleko, dvadeset stopa najmanje, pogodak je bio precizan. Balčak se zari posred kaubojske marame. Vakero bespomoćno podignu ruke, ispuštajući krkljave zvuke oko noža zarivenog u grkljan, i sledećeg trenutka pade sa sedla.

Sedam.

Kao u priči o obućaru i muvama, pomisli Roland. Srce mu je udaralo sporo i snažno u grudima kada je sustigao Alejna i Katberta. Vetar nije prestajao da zavija. Pesak je leteo i kovitlao, a onda vetar naglo opade. Pred njima se ukazaše još tri jahača, a ispred njih glavnina povorke.

Roland pokaza na sledeću trojicu i mimikom izvede pucanje iz praćke.

Zatim pokaza na prostor između njih i opuca iz nevidljivog pištolja.

Katbert i Alejn klimnuše glavama i odjahaše napred, bok uz bok.

22.

Bert je oborio dvojicu od trojice iz prve, ali se treći pomerio u pogrešnom trenutku tako da mu je čelična kugla, naciljana u glavu, samo okrznula uho.

Roland je munjevito izvukao svoj pištolj i pogodio kauboja u slepoočnicu u trenutku kada se ovaj osvrnuo. Deset. Dakle, četvrtina Džonasove družine je zbrisana pre nego što su ostali jahači shvatili šta se događa. Roland nije imao pojma da li je to bila dovoljna prednost, ali je znao da je veliki deo posla obavljen. Više nema skrivanja; sledilo je sirovo ubijanje.

"Hai! Hai!" kriknu on zvonkim, prodornim glasom. "Ovamo, revolveraši!

Ovamo! Zbrišite ih! Bez zarobljenika!"

Pojuriše ka glavnoj grupaciji, jašući u bitku po prvi put, prikradajući se kao vukovi ovcama, pucajući pre nego što su jahači pred njima shvatili šta ih je snašlo. Tri dečaka, obučeni revolveraši koji su svoje neiskustvo nadomestili besprekornim vidom i brzim refleksima mladića. Njihovi pištolji pretvoriše pustinju istočno od Viseće stene u polje smrti.

Kličući i razmišljajući kao jedan iznad svojih ubilačkih ruku, sekli su kroz zatečenu povorku iz Mejisa kao tri sečiva, sipajući olovo po njima. Nije svaki metak ubijao, ali nije ni oslazio u prazno. Kauboji su padali sa svojih konja, vukući se po pesku čizama zakačenih za uzengije; ostali, neki mrtvi, neki ranjeni, mrvljeni su kopitama svojih uspaničenih, propetih konja.

Roland je jahao sa oba isukana pištolja, Rašerove uzde stezao je zubima da se konj ne bi o njih sapleo. Dvojica s njegove leve strane padoše kao pokošeni, i još dvojica s desna. Pred njima, Brajan Huki se okrenu u svom sedlu, njegovo čekinjom obraslo lice se iskrivi od zaprepašćenja. Žetvena amajlija u obliku zvona koja mu je visila oko vrata zaljulja se i zazvoni dok je skidao sačmaru sa svog snažnog, kovačkog ramena. Pre nego što je uspeo da obujmi kundak, Roland prostreli srebrno zvonce na njegovim grudima i srce koje je kucalo ispod njega. Huki se izvi na svom sedlu uz bolan krik.

Katbert sustiže Rolanda s desne strane i pogodi još dvojicu konjanika.

Zatim se svirepo naceri Rolandu.

"Alejn je bio u pravu!" doviknu on. "Ovo su sve teški kalibri!"

Rolandovi spretni prsti vešto okrenuše cilindre na pištoljima i napuniše ih u punom galopu, skoro natprirodnom brzinom, i nastaviše da pucaju. Sada je duboko zašao u grupaciju, jurišajući, sejući smrt na obe strane. Alejn neznatno uspori i okrenu konja, pokrivajući Rolanda i Katberta otpozadi.

Roland vide kako Džonas, Dipapi i Lengil okreću svoja zabezeknuta lica prema napadačima. Lengil je u šakama stezao mitraljez čiji remen je uporno zapinjao za široki okovratnik njegovog ogrtača, i svaki put kada bi ga uhvatio za kundak, ovaj bi mu bežao pod rukom. Pod gustim, pepeljastoplavim brkovima, Lengilove usne su se krivile od besa.

Između Rolanda i Katberta i ove trojice iskrsnu Haš Renfru, vitlajući ogromnim čeličnim revolverom.

"Prokleti bili!" prosikta Renfru. "Barabe pokvarene!" On spusti uzde i podvuče ruku pod zglob one u kojoj je držao revolver, ciljajući. Vetar oštro dunu, kovitlajući oko njega crveni pesak.

Rolandu nije padalo na pamet da se povuče, niti da skreće na jednu ili drugu stranu. Zapravo nije imao nikakvih misli. U glavi mu je vladala groznica i goreo je kao baklja u staklenoj lampi. Vrišteći kroz uzde među zubima, on jurnu na Haša Renfrua i još trojicu iza njega.

23.

Džonasu nije bilo sasvim jasno šta se događa sve dok nije čuo krik Vila Dirborna

(Hai! Ovamo! Bez zarobljenika.) borbeni poklič koji je znao od starina.

Tek tada je sklopio kockice, i pucnjava je imala smisla. Okrenuo je konja, svestan da Roj pored njega čini isto... ali daleko svesniji kugle u vreći, moćne i istovremeno tako krhke, koja se ljuljala na vratu njegovog konja.

"To su oni balavci!" uzviknu Roj. Tako iznenađen delovao je gluplje nego ikad.

"Dirborne, kopile jedno'." prosikta Haš Renfru, i pištolj u njegovoj ruci zagrme samo jednom.

Džonas vide kako Dirbornu sombrero leti s glave, odgriženog oboda.

Dečak je pucao i bio je dobar u tome, bolji od svih koje je Džonas ikada video u svom životu. Renfru je oduvan sa sedla, mlatarajući nogama, stežući i dalje svoju monstruoznu sačmaru iz koje je opucao još dvaput u pravcu prašnjavog plavog neba pre nego što je pao na leđa, mrtav.

Lengilova ruka klonu sa neuhvatljivog kundaka njegovog mitraljeza i on nastavi da zuri, ne verujući u utvaru koja je hitala ka njemu kroz prašinu.

"Odlazi!" kriknu on. "U ime Jahačkog udruženja, naređujem ti..." A onda mu se na čelu pojavi velika crna rupa, tačno na sredini, malo iznad mesta gde su mu se spajale obrve. Ruke mu poleteše uvis, s dlanovima nagore, kao da želi da prizna poraz. Eto kako je umro.

"Skote mali!" zaurla Dipapi i pokuša da izvuče svoj revolver zatočen ispod serapea. Ruka mu je još bila u pokretu kada mu Rolandov pištolj razjapi usta u crveni vrisak, skoro sve do adamove jabučice.

Ovo nije moguće, glupo zaključi Džonas. Nije moguće kada je nas ovoliko a njih samo trojica.

Ali bilo je moguće. Dečaci iz Unutrašnjeg Sveta napali su nepogrešivom taktikom proboja; izvodili su ono što je u knjigama bio primer tipičnog revolveraškog napada u situaciji kada su svi izgledi po njih nepovoljni.

Džonasova koalicija rančera, kauboja i gradskih siledžija bila je razbijena.

Oni koji nisu poginuli razbežali su se na sve strane, terajući svoje konje kao da ih je gonilo stotinu đavola. Iako ih je bilo mnogo manje od stotinu, borili su se upravo tako. Lešina je u pesku bilo svuda, i dok je Džonas posmatrao prizor oko sebe, pažnju mu skrenu onaj u zaleđu, Stokvort, koji u tom trenutku dojaha do jednog od njegovih ljudi, obori ga sa sedla i prosvira mu glavu. Svih mu bogova, pomisli on, to je bio Krojdon, vlasnik ranča Piano'.

Osim što više nije bio vlasnik.

Dirborn je sada jurio prema Džonasu sa isukanim pištoljem.

Džonas zgrabi uzicu zakačenu o jabuku svog sedla i dvaput je omota oko svoje ruke. Nakezivši se, on podignu vreću visoko u vazduh, dok mu se bela kosa viorila na vetru.

"Dodeš li bliže, razbiću je'. Ne šalim se, pseto prokleto'. Ostani gde si!"

Roland nijednog trenutka nije oklevao u svom galopu, ne trudeći se da misli; umesto njega, razmišljale su njegove ruke, i kada se kasnije svega bude setio, činiće mu se tako daleko i iskrivljeno, kao odraz u oštećenom ogledalu... ili u Čarobnjakovoj kugli.

Džonas pomisli: Bogovi, to je on. Artur Eld lično dolazi da me smakne.

I dok je burence Rolandovog pištolja otvaralo svoje okce poput rudarskog okna, Džonas se seti šta mu je isto to derište reklo na prašnjavom dvorištu spaljenog ranča: Duša čoveka kao ti nikada ne napušta zapad.

Znao je, zaključi Džonas. Još onda je znao da je moj ka odavno potrošen. Ali neće valjda da rizikuje kuglu... ne sme da rizikuje kuglu, on je dinh ovog ka-teta i ne sme da je rizikuje...

"Ovamo!" zaurla Džonas. "Ovamo, momci! Samo vas je trojica, za ime svih bogova! Ovamo, kukavice!"

Ali bio je sam, Lenil je sa svojim idiotskim mitraljezom ležao mrtav nedaleko od njega, Rojev leš je zurio u nebo, Kvint je pobegao, Huki je oduvan, rančeri koji su jahali s njima jednostavno su se razbežali. Samo je još Klej bio u životu, ali on je bio miljama daleko.

"Razbiću je!" vrisnu on i dečak ledenog pogleda se obruši na njega kao savršena ubilačka mašina. "Tako mi svih bogova, sada ću..."

Roland povuče obarač svog revolvera i opali. Metak prosvira istetoviranu ruku po sredini i uzica ispari s njegovog dlana, ostavljajući samo zgrčene prste oblivene krvlju. U flešu, Roland ugleda kako se plavi kovčeg kupa u krvi.

Vreća poče da pada. I dok se Rašer sudarao sa Džonasovim pastuvom koji se rušio na bok, Roland spretno zgrabi vreću u vazduhu. Džonas, užasnut što je ostao bez nagrade, zgrabi Rolanda za rame, i malo je nedostajalo da revolveraša okrene u sedlu. Vruća krv šiknu kroz vazduh, isprskavši Rolanda po licu.

"Vraćaj to, balavče!" vrisnu Džonas i zavuče ruku pod svoj serape.

Sledećeg trenutka iz pojasa izvuče drugi pištolj. "Vraćaj, to je moje!"

"Više nije", odbrusi Roland. I dok je Rašer skakutao, zapanjujuće graciozno za životinju njegove krupnoće, Roland ispali dva direktna hica u Džonasovo lice. Džonasov konj se zakoprca pod njim i čovek bele kose se svom težinom prostre na leda. Ruke i noge zadrhtaše, a onda klonuše od obamrlosti.

Roland prebaci vreću preko ramena i odjaha u susret Alejnu i Katbertu, spreman da pruži pomoć... ali nije bilo potrebe. Sedeli su na svojim konjima, jedan do drugog, usred mora mrtvih tela, očiju širokih i zamućenih, bile su to oči dečaka koji su prošli kroz svoju prvu vatru, ne verujući da su ostali neoprljeni. Samo je Alejn bio ranjen; metak mu je okrznuo levi obraz i napravio ranu koja je brzo zarasla, ostavljajući ožiljak koji će nositi do kraja života. Nije mogao da se seti ko ga je upucao, kasnije će priznati, niti u kom delu bitke se to dogodilo. Tokom pucnjave bio je izgubljen i samo kroz maglu se sećao svega što se dogodilo nakon početka napada. Katbert takode.

"Rolande", pozva ga Katbert i drhtavom rukom mu dodirnu obraz. "Hai, revolverašu."

Katbertove oči bile su crvene od peska, kao da je plakao. Roland mu pruži nepotrošene kugle za praćku i Katbert ih neosetljivo uze, kao da ne zna čemu služe.

"Rolande, preživeli smo."

"Da."

Alejn ošamućeno pogleda oko sebe.

"Gde su ostali?"

"Rekao bih da ih dvadeset pet leži tamo", reče Roland, pokazujući na trupine iza sebe. "Ostali..." Rukom u kojoj je još držao pištolj on mahnu u širokom krugu. "Pobegli su. Pretpostavljam da im je dosta ratovanja u Srednjem Svetu."

Roland skide vreću s ramena, spusti je na sedlo ispred sebe i pažljivo je otvori. Oblina kugle je još koji trenutak bila crna da bi već sledećeg sevnula predivnim ružičastim sjajem.

Puzala je uz revolveraševe glatke obraze kao prsti, ispunjavajući mu oči.

"Rolande", izusti Katbert, najednom nervozan. "Mislim da ne bi smeo da se igraš s tim. Naročito ne sad. Oni kod Viseće stene su sigurno čuli pucnjavu.

Ako ne završimo ono što smo počeli, nećemo imati vremena za..."

Roland ga je ignorisao. Obe ruke je uvukao u vreću i izvadio Čarobnjakovu kuglu napolje. Držao ju je pred očima, nesvestan Džonasove krvi koja je kapljala na nju. Kugli to nije smetalo; nije bilo prvi put da se susreće sa krvlju. Ona sevnu, i za trenutak se u njoj sve uskomeša, a onda se ružičasta magla razgrnu kao zavesa. Roland vide ono što je bilo unutra i izgubi se u tome.

Poglavlje 10.
Pod Demonskim mesecom (II)

1.

Koralin stisak oko Suzanine ruke bio je čvrst ali ne i bolan. Nije bilo ničeg naročito okrutnog u načinu na koji je gurala Suzan duž hodnika, ali je zato nevoljnost njenih pokreta bila više nego obeshrabrujuća. Suzan nije pružala otpor: bio je beskoristan. Iza dve žene koračao je par vakerosa (naoružanih noževima i bolama a ne pištoljima; sve raspoloživo vatreno oružje otišlo je sa Džonasom). Iza njih, šunjajući se kao zanemoćali duh kojem nedostaje potrebna fizička energija da bi se potpuno materijalizovao, trčkarao je stariji brat pokojnog kancelara, Laslo. Rejnolds, čiju je želju za silovanjem devojke na kraju putovanja potpuno istisnuo talas uznemirenosti, bio je ili na spratu ili je otišao u varoš.

"Smestiću te u hladnu ostavu dok ne smislim šta ću s tobom", reče Koral.

"Tamo će biti bezbedno... i toplo. Srećom nosiš serape. A kada se Džonas vrati... "

"Više nikada nećeš videti sai Džonasa", odbrusi Suzan. "Taj više neće..."

Sveži bol joj zapljusnu osetljivo lice. Za trenutak joj se učini da se ceo svet raspada. Suzan se zatetura i udari leđima o kameni zid, smućenog pogleda koji se polako bistrio. Mogla je da oseti kako joj niz obraz curi topla krv iz otvorene rane koju je napravio Koralin prsten. Iz nosa takode. Prokleta stvar je ponovo curila.

Koral je piljila u nju hladnim, proračunatim pogledom, ali je Suzan bila ubeđena da u njenim očima vidi još nešto. Strah, možda.

"Ne pričaj tako o Eldredu, gospojice. Otišao je da uhvati dečake koji su ubili mog brata. Dečake koje si ti oslobodila iz zatvora."

"Ne zanosi se." Suzan dodirnu svoj nos, praveći grimasu pri pogledu na krv na svom dlanu, brišući ruku o svoje pantalone. "Znam ko je ubio Harta baš kao i ti, zato ne osuđuj mog i ja neću dirati tvog." Gledala je kako Koral podiže ruku, spremajući se za novi šamar. Suzan se natera na ciničan osmeh. "Hajde. Unakazi mi lice ako ti je drago. Hoće li to možda promeniti činjenicu da večeras neće biti muškarca koji će te grejati u krevetu?"

Koralina ruka se spusti brzo i snažno, ali umesto da je ošamari, ona zgrabi Suzan za ruku. Ovog puta dovoljno jako da je zaboli, međutim, Suzan je jedva bila svesna tog bola. Tog dana su je povredili stručnjaci za mučenje i bila je spremna da podnese još bola ukoliko će to ubrzati trenutak njenog ponovnog susreta sa Rolandom.

Koral ju je odvukla za sobom ostatak puta niz hodnik, zatim kroz kuhinju (prostrana soba u kojoj bi se na svaki drugi Dan Žetve kuvalo punom parom, sada je bila neobjašnjivo prazna), i dalje kroz okovana vrata na drugom kraju. Kada ih je otvorila, zapahnu ih miris krompira, tikve i repe.

"Ulazi unutra. Brzo, pre nego što odlučim da te šutnem u to lepo dupe."

Suzan je pogleda u oči, smeškajući se.

"Proklela bih te zbog spavanja sa ubicom, sai Torin, ali već si se sama proklela. I ti to dobro znaš, piše ti na licu, budi sigurna. Stoga ti se samo učtivo klanjam", ne prestajući da se smeška, Suzan učini upravo to, ,"i želim ti prijatan dan."

"Ulazi unutra i začepi tu prljavu gubicu" vrisnu Korin i gurnu Suzan u hladnu ostavu, zatim zalupi vratima, zakači rezu i ljutito pogleda u vakerose koji su stajali na bezbednoj udaljenosti od nje.

"Čuvajte je dobro, mućaćosi."

Reče to i prođe između njih, ne slušajući njihova uveravanja, i zaputi se u odaje svog pokojnog brata gde će sačekati Džonasa, ili bar vesti od njega.

Kučka otečenog lica koja je sedela u povrću nije imala pojma, ali njene reči, više nikada nećeš videti sai Džonasa, nisu prestale da odzvanjaju u Koralinoj glavi.

2.

Na zvoniku Gradske većnice udarilo je dvanaest sati. Neobična tišina koja se nadvila nad ostatkom Hambrija delovala je avetinjski kada je to Zetveno jutro preraslo u popodne. Tišina u ,Putnikovom predahu' bila je više nego sablasna. Više od dve stotine duša naguralo se pod Rompovim mrtvim pogledom, pijući kao smukovi, medutim, jedini zvuci koje su pravili bilo je komešanje nogu i nestrpljivo spuštanje čaša na šank, zahtevajući novu turu.

Šeb je stidljivo sviruckao svoj klavir „Bug Bottle Boogie", koju su svi voleli sve dok mu kauboj sa mutantskim ožiljkom nije prislonio vrh noža uz uho, zapretivši da će mu izvaditi mozak kroz bubnu opnu ako ne prestane da pravi buku. šeb, kojeg bi usrećilo samo udisanje vazduha još najmanje hiljadu godina, po dopuštenju bogova, momentalno spusti poklopac na klaviru i ode iza šanka da pomogne Stenliju i Peti Kasačici u služenju gostiju.

Među pijancima je vladala mrzovolja i zbunjenost. Žetveni vašar im je ukraden i nisu znali šta po tom pitanju da preduzmu. Lomača će biti zapaljena i mnoštvo strašila će u njoj izgoreti, ali tog dana nije bilo Žetvenih poljubaca, niti će uveče biti plesa; a kamoli zagonetki, trka, rvanja, šale... i veselja, dođavola! Ništa od srdačnog dočeka Kraja godine.

Prazničnu radost narušili su tajna smrt u mraku i beg okrivljenih, i umesto sigurne odmazde, postojala je još samo nada. Ovi pijanci, potencijalna opasnost u rangu olujnih oblaka punih munja, vapili su za nekim ko će im reći šta im je činiti, ko će ih povesti.

I, naravno, za nekim ko će razbuktati vatru, kao u vreme Elda.

U tom trenutku, nedugo nakon što je poslednje podnevno zvono iščeznulo u svežini jesenjeg dana, dvokrilna salonska vrata se otvoriše propuštajući u krčmu dve žene. Većina prepozna ružnu staricu i neki instiktivno prekrstiše oči palčevima braneći se od zlih uroka. Krčmom se pronese žamor. Bila je to Ria od Gugutki, stara veštica krastavog lica i očiju upalih u duplje tako da su jedva bile vidljive, ali koja je, uprkos tome, odisala nepojmljivom vitalnošću. Usne su joj bile crvene kao da je jela zimske bobice.

Žena iza nje koračala je sporo i ukočeno, držeći se jednom rukom za stomak. Lice joj je bilo neobično bledo baš kao što su veštičine usne bile neobično crvene.

Ria je koračala kroz krčmu, ignorišući zblanute kockare za stolom Gledaj Me. Kada je stigla do šanka, tačno ispod Rompovog pogleda, okrenu se i osmotri pripitu rulju.

"Većina vas me poznaje!" povika ona kreštavim glasom koji je bio na ivici histerije. "Za one medu vama kojima nikada nije trebao ljubavni napitak ili nešto što će probuditi njihovog pevca ili nešto što će odagnati umor od taštinog zvocanja, ja sam Ria, volšebnica sa Brda gugutki, a ova gospa pored mene je tetka devojke koja je sinoć oslobodila ona tri razbojnika... iste devojke koja je ubila gradskog šerifa i dobrog mladog pomoćnika, muža i oca nerođenog deteta. Stajao je pred njom sa golim rukama u vazduhu, moleći za svoj život u ime svoje porodice, ali ubila ga je! Surova devojka! Surova i bezdušna!"

Krčmom se pronese žamor. Ria podignu svoju skovrčenu staru kandžu i umiri ih. Zatim se sporo okrenu u krug da ih sve vidi, ne spuštajući ruku, zureći u njih kao najstariji, najružniji bokser na svetu.

"Stranci su došli i pružili smo im dobrodošlicu!" zakrešta ona kao vrana.

"Nahranili smo ih i napojili, a oni nam ovako vraćaju! Ubili su one koje smo voleli i od kojih smo zavisili, upropastili su nam vreme žetve, i bogovi znaju kakve kletve će uslediti sa fin de aho."

Žamor se pojača. Veštica je potpirivala njihovu najveću strepnju: da će se godišnje zlo proširiti i tako ukleti nove izdanke čistokrvne stoke koja se polako ali sigurno čistila duž Spoljnog oboda.

"Ali otišli su i verovatno se više neće vraćati!" nastavi Ria. "Možda je tako i bolje, zašto da svojom krvlju prljaju našu zemlju? Ali tu je ona... koja je odrasla među nama... mlada žena koja je izdala svoje rodno mesto i podigla se protiv sopstvenog roda."

Kod poslednjih reči, staričin glas se pretvori u hrapavi šapat; njeni slušaoci se napregnuše da je čuju, smrknutih lica, raširenih očiju. Ria gurnu bledu, mršavu ženu u crnoj iznošenoj haljini napred. Kordelija je stajala pred njom kao lutka. Starica joj šapnu na uho... ali šapat se nekako pronese dalje; svi su ga čuli.

"Hajde, draga. Kaži im ono što si kazala meni."

Ravnim, posednutim glasom, Kordelija izusti:

"Rekla je da neće da bude gradonačelnikova naložnica. Nije dovoljno dobar za nju, tako je pričala. A onda je zavela Vila Dirborna. Cena njenog tela, kao njegove pratilje, obezbedila bi joj dobar život u Gileadu... a onda je Hart Torin ubijen. Driborn je platio njenu cenu. Strašću koju je osećao prema njoj, platio ju je dragovoljno. Njegovi prijatelji su mu pomogli; moguće je da su je za to iskoristili, tako mi se čini. Kancelar im se verovatno našao na putu. Možda je čak i video ono što su učinili pa su i njega smakli."

"Kopilad!" vrisnu Peti. "Mala, smrdljiva kopilad!"

Sada im kaži šta je potrebno da bi se nova sezona očistila pre nego što ode u nepovrat, draga", reče joj Ria zapevajući.

Kordelija Delgado podignu ruku i pogleda u ljude oko sebe. Zatim duboko uzdahnu, upijajući težak vonj pomešanog grafa, piva, duvana i viskija u svoja neuprljana pluća.

"Uhvatite je. Morate da je uhvatite. Kažem to iz ljubavi i tuge."

Tišina. Njihove oči.

"Ofarbajte joj ruke."

Staklasti pogled dvoglave životinje na zidu osuđivački je zurio kroz napetu atmosferu krčme.

"Ugljenisano drvce", prošaputa Kordelija.

Niko je nije podržao klicanjem već uzdahom, poput huka jesenjeg vetra kroz ogoljeno drveće.

3.

Simi je trčao za zlim Lovcem mrtvačkog kovčega i sai Suzan sve dok nije bukvalno baldisao, grudi su mu gorele dok je probadanje u dnu stomaka preraslo u bolan grč. Stropoštao se na travu Litice, stežući levom rukom desnu nadlakticu, grčeći lice od bola.

Ležao je tu neko vreme, lica zarivenog u mirisnu travu, svestan da mu sve više i više odmiču, ali i znajući da mu ništa ne bi vredelo da ustane i nastavi da trči sve dok probadanje potpuno ne umine. U svakom pokušaju da ubrza tempo probadanje bi ga samo usporilo i ponovo oborilo s nogu. Tako je nastavio da leži, podižući povremeno glavu da baci pogled na tragove koje su za sobom ostavljali sai Suzan i zli Lovac mrtvačkog kovčega, i baš kada se spremao da se pridigne, niotkuda se stvorio Kaprićozo i ugrizao ga. Nije ga gricnuo, kamo sreće da jeste, već ga je dobro žvaknuo svojim velikim zubima. Kapi je imao težak dan i nimalo mu se nije svidelo kada je ugledao kako uzrok svih njegovih patnji leži u travi i dremucka.

"JAAAOOO!" vrisnu Simi i skoči na noge. Ništa nije bilo magičnije od ugriza za guz, ako ništa drugo, terao je čoveka na razmišljanje; činio je da sve brige, koliko god one bile teške ili mučne, nestanu kao dim.

Simi se okomi na mazgu.

"Zašto si to uradio, zlo, matoro šunjalo od mazge?" upita Simi ne prestajući da trlja zadnjicu, očiju punih suza. "Boli me... ti... ti matori kučkin sine,"

Kaprićozo istegnu svoj vrat do nepojmljivih granica, kezeći svoje ogromne zube u satanski kez za koji su bile sposobne samo mazge i kamile, i glasno zanjaka. šimija taj zvuk neodoljivo podseti na smeh.

Mazgina uzda se i dalje vukla između njegovih oštrih, malih kopita. Simi je uze i Kapi pognu glavu kao da želi opet da ga ujede, ali ga dečak svojski opauči po uskoj glavi. Kapi šmrknu i zatrepta.

„Zaslužio si to, matori, zli Kapi", reče Šimi. „Sada ću morati da serem čučeći najmanje nedelju dana. Neću moći da sednem na prokletu šolju."

Simi predupla uže oko šake i uzjaha mazgu. Kapi pokuša da ga zbaci, ali Simi sklopi oči od bola kada mu koščata kičma mazge povredi ranu na zadnjici. Ipak, imao je sreće, pomisli on i potera životinju. Zadnjica ga je bolela, ali bar nije morao da hoda... ili da trči i trpi probadanje u stomaku.

"Hajde, gluperdo!" povika on. "Požuri! Najbrže što možeš, matori kučkin sine!"

U narednih sat vremena, Simi je Kapija nazivao ,matori kučkin sine' kad god mu se za to ukazala prilika, otkrio je, kao i mnogi pre njega, da je psovanje bilo korisno; uostalom, ništa kao to nije oslobađalo napetosti.

4.

Suzanin trag išao je dijagonalno preko Litice prema moru i velikom starom zdanju koje je bilo smešteno tamo. Kada je Simi stigao do ,Obale', sjahao je van imanja i ukopao se u mestu, pitajući se šta da radi. Znao je da su tu, Suzanin konj, Pajlon, i pastuv zlog Lovca mrtvačkog kovčega stajali su u senci kuće, zamahujući povremeno glavama i duvajući u ružičasti kamen kojim je bilo popločano dvorište s morske strane.

Šta sad? Jahači koji su dolazili i prolazili kroz kapiju imanja (uglavnom sedokosi vakerosi koji su bili previše matori da bi se priključili Lengilovoj konjici) nisu obraćali pažnju na dečaka iz krčme i njegovu mazgu, ali bi zato Miguel mogao da bude problematičan. Stari mozo ga nikada nije voleo. Ponašao se prema šimiju kao da će ovaj da pokrade imanje čim mu se za to ukaže prilika, i ukoliko bi video da se Koralin krčmarski pomoćnik šunja dvorištem, verovatno bi ga sa zadovoljstvom oterao.

E pa neće moći, smrknuto pomisli Simi. Danas mu neću dozvoliti da mi nareduje. Neću otići pa makar podigao dževu.

A šta ako starac podigne dževu, šta onda? Zli Lovac mrtvačkog kovčega bi mogao da izađe napolje i ubije ga. Simi je došao u fazu kada je bio spreman da umre za svoje prijatelje, ali ne ukoliko to nije služilo svrsi.

I tako je stajao na bledom suncu, neodlučno se premeštajući s noge na nogu, žaleći što nije dovoljno pametan da osmisli neki mudar plan. Prošlo je sat vremena, zatim dva. Vreme je sporo prolazilo kada je svaki trenutak bio iskušavanje frustracije. Duboko u sebi je osećao da mu polako izmiču sve šanse da pomogne sai Suzan, ali i dalje nije znao šta po tom pitanju da preduzme. Jednom je začuo zvuk sličan gromu koji je dopirao sa zapada... iako je po ovako vedrom jesenjem danu grmljavina bila krajnje neshvatljiva.

Taman se spremao da okuša svoju sreću na dvorištu, bilo je prazno i možda je to bila dobra prilika da se dočepa glavne kuće, kada čovek od kojeg je zazirao iskrsnu na vratima štale.

Miguel Tores bio je okićen žetvenim amajlijama i prilično pijan. Teturao se dvorištem, dok mu je seda kosa pod sombrerom lelujala u masnim pramenovima. Prednja strana njegovog ćimoza bila je mokra, kao da je pokušao da mokri zaboravivši da izvadi svoju alatku napolje. U ruci je držao mali zemljani krčag. Pogled mu je bio užaren i zbunjen.

"Ko je ovo uradio?" dreknu Miguel, gledajući u popodnevno nebo i Demonski mesec na njemu. Iako nije voleo starca, šimiju se stegnu srce.

Gledanje direktno u starog Demona donosilo je nesreću.

"Alo bre, ko je ovo uradio? Tebe pitam, senjor! Por favor?"

Tišina, a potom krik, tako snažan da se Miguel zanese na nogama i umalo pade. On podignu pesnice u vis, kao da traži odgovor na žmirkavom licu meseca, a onda ih bespomoćno pusti da padnu. Kukuruzna rakija se preli preko ivice krčaga i pokvasi ga.

"Marikon", promrmlja on i otetura se do zida (usput se umalo saplete o zadnje noge pastuva zlog Lovca mrtvačkog kovčega), zatim se strovali na zadnjicu, oslonjen ledima o zid. Miguel iskapi krčag, a zatim navuče svoj sombrero preko očiju. Ruka u kojoj je držao krčag se zatrese i kliznu niz telo, kao da je jedva podnosila težinu zemljanog suda. Simi sačeka da se palac provučen kroz dršku krčaga beživotno opusti i krenu napred, a onda odluči da još malo sačeka. Miguel je bio star i Miguel je bio opak, ali Simi nije sumnjao da je Miguel isto tako bio lukav. Kao i većina ljudi koje je poznavao, naročito onih zlih.

Kada je čuo Miguelovo glasno hrkanje, on povede mazgu preko dvorišta, trzajući se pri svakom tupom odjeku kopita. Miguel se nije pomerao. Simi veza Kapija za kraj stuba (trgnuvši se još jednom kada Kaprićozo njakanjem pozdravi ostala dva konja), i brzo pritrča glavnim vratima kroz koja nikada pre nije prošao. On spusti ruku na golemu gvozdenu kvaku, osvrnu se još jednom da pogleda starca koji je spavao oslonjen o zid, i na prstima ude unutra.

Jedan trenutak je samo stajao na uskom snopu sunca koji se provlačio kroz odškrinuta vrata, ramena podignutih skroz do ušiju, očekujući da ga nečija ruka ščepa za vrat (koji su zlovoljni ljudi uvek uspevali da nađu, ma koliko se trudio da ga zakloni ramenima); sledio bi ljutiti glas koji pita šta kog đavola tu radi.

Predvorje je bilo tiho i pusto. Na krajnjem zidu visila je tapiserija sa slikom dva vakerosa koji čuvaju krdo konja na Litici; pod njom je bila naslonjena gitara sa puknutom žicom. šimijevi koraci su odzvanjali uprkos njegovom trudu da hoda na prstima. Dečak zadrhta. Ovo je bilo stratište, zlo mesto.

Kuća je verovatno bila puna duhova.

Ipak, u njoj su držali Suzan. Negde.

Simi prođe kroz dupla vrata na kraju predvorja i uđe u prijemnu dvoranu.

Pod visokom tavanicom, njegovi koraci odzvanjali su još jače. Davno preminuli gradonačelnici gledali su ga sa zidova; imali su urokljive oči koje kao da su pratile svaki njegov pokret, osuđujući njegov upad. Znao je da su im oči bile oslikane, ali ipak...

Jedan portret ga je naročito uplašio: debeli muškarac sa oblakom crvene kose, zlog pogleda i s ustima buldoga, kao da je želeo da pita šta umobolni dečak iz krčme radi u Velikoj dvorani gradonačelnikove kuće.

"Prestani da buljiš u mene, ti matori kučkin sine", prošaputa Simi i oseti se malo bolje. Bar za tren.

Sledeća je bila dvorana za ručavanje, takode prazna, sa dugim stolovima prislonjenim uza zid. Na jednom su bili ostaci hrane, jedan tanjir sa hladnom piletinom, parčetom hleba i pola krigle piva. Pogled na hranu koja se obično servira na vašarima, koja je trebalo da se servira i na današnji dan, podseti Simija na ono što se dogodilo kod kuće. Pri tom oseti tugu zbog celog događaja. U Hambriju su se stvari promenile nagore, i po svoj prilici više nikada neće biti iste.

Ove duboke misli nisu ga sprečile da zguta ostatke hrane koju je zalio preostalim pivom. Bio je to dug dan bez hrane.

Dečak podrignu i brzo poklopi usta rukama, šarajući očima iznad prljavih prstiju, a zatim krenu dalje.

Vrata na kraju prostorije bila su zatvorena, ali ne i zaključana. Simi ih otvori i promoli glavu u hodnik koji se protezao čitavom dužinom gradonačelnikove kuće. Bio je osvetljen lusterima na gas i širok kao avenija. Takođe je bio prazan, bar za trenutak, međutim, čuli su se prigušeni glasovi iz drugih soba, možda sa gornjih spratova. Pretpostavljao je da su se to samo služavke domunđavale obavljajući svoje popodnevne poslove iako su njemu zvučali krajnje sablasno. Možda je neki pripadao gradonačelniku Torinu koji je lutao baš tim hodnikom (možda ga Simi i ugleda... mada se iskreno nadao na neće. Gradonačelnik Torin se pita i pita šta mu se to dogodilo, kakva je to želatinasta stvar koja mu natapa noćnu košulju, ko...

Ruka zgrabi Simija za nadlakticu. On umalo vrisnu.

"Nemoj!" prošaputa ženski glas. "Zarad svog oca!"

Simi je nekako uspeo da uguši vrisak i okrene se. Pred njim, u farmerkama i običnoj rančerskoj košulji, kose vezane na potiljku, bledog lica i tamnih plamtećih očiju, stajala je gradonačelnikova udovica.

„S-S-Sai Torin... ja... ja... ja... "

Nije mogao da smisli ništa pametno. Sada će da pozove čuvare ili stražare, ako ih uopšte još ima, pomisli on. Na neki način, bilo bi to pravo olakšanje.

"Došao si po devojku? Delgadovu?"

Tuga je prijala Olivi, na neki užasan način, lice joj je bilo manje otečeno i neobično podmladeno. Njene tamne oči su ga netremice gledale, zabranjujući svaki pokušaj laži. Simi klimnu glavom.

"Odlično. Pomoći ćeš mi, dečače. Zatvorena je dole, u ostavi, i dobro čuvana."

Simi otvori usta, ne verujući onome što čuje.

"Zar misliš da sam poverovala u to da je umešana u Hartovo ubistvo?" upita Oliva kao da se Simi protivio toj ideji. "Možda sam debela i troma, ali nisam još poludela. Hajde, sad. 'Obala' trenutno nije dobro mesto za sai Delgado, previše ljudi iz grada zna da je ovde."

5.

"Rolande."

Slušaće ovaj glas u turobnim snovima do kraja svog života, ne sećajući se nikada u potpunosti šta je sanjao, znajući samo da će ga snovi ostavljati u stanju beznada, nemira, ispravljajući slike u sobama bez Ijubavi, osluškujući zov muzeina na tudim gradskim trgovima.

"Rolande od Gileada."

Taj glas, skoro prepoznatljiv; glas tako slićan njegovom da bi ga psihijatri iz Edijevog ili Suzaninog ili Džejkovog kada-i-gde zaista proglasili njegovim, glas njegove podsvesti, ali Roland zna da nije tako; Roland zna da glasovi koji često zvuče kao naši kada nam se obraćaju u našim mislima zapravo pripadaju onim najodvratnijim strancima, najopasnijim uljezima.

"Rolande, sine Stivenov."

Kugla ga prvo vodi u Hambri i gradonačelnikovu kuću gde može da vidi nešto više od dešavanja, a onda ga vodi još dalje, zove ga tim neobičnim poznatim glasom, i on mora da se odazove. Nema drugog izbora, jer, za razliku od Rije ili Džonasa, on ne gleda u bića koja u njoj bezglasno govore; on je unutar kugle, deo njene beskrajne ružičaste oluje.

"Rolande, dođi. Rolande, vidi."

I tako ga oluja baca, prvo gore a onda daleko. On leti preko Litice, diže se i diže kroz talase vazduha, prvo toplog a onda hladnog, i nije sam u ružičastoj oluji koja ga nosi zapadno duž Puta Zrake. šeb leti pored njega, sa šeširom na glavi; on peva „Hej, Džud" iz sveg glasa dok mu nikotinski prsti prebiru po nevidljivim dirkama - ponešen pesmom, šeb ne shvata da mu je oluja zdrobila klavir.

"Rolande, dođi."

Kaže glas, glas oluje, glas kugle, i Roland dolazi. Romp leti mimo njega, staklastogpogleda koji sija ružičastim sjajem. Smežurani čovek u farmerskom ogrtaču leti pored, njegova duga crvena kosa viori za njim.

"Dugo poživeo na zemlji", kaže, ili nešto nalik tome, i nestaje. Zatim, vrteći se kao čudna vetrenjača, doleće gvozdena stolica (Rolandu liči na spravu za mučenje) opremljena točkovima, i dečak revolveraš misli Gospa od Senke ne znajući zašto to misli, ili šta to znači.

Sada ga ružičasta oluja nosi preko ukletih planina, zatim iznad zelene plodne delte gde široka račvasta reka izgleda kao splet vena u kojem se plavo nebo presijava ružičastim sjajem divljih ruža dok iznad njih tutnji oluja. Roland vidi kako se pred njim uzdiže stub mraka i srce mu se steže, ali to je mesto gde ga nosi ružičasta oluja, mesto koje mu je sudeno.

Hoću da izadem, razmišlja on, ali nije glup, svestanje istine: možda nikada neće izaći. Čarobnjakovo staklo ga je progutalo. Možda će u njegovoj oluji, njegovom haotičnom oku zauvek biti zatočen.

Pucaću i prokrčiću svoj put napolje, moram, misli on, ali ne, nema oružje.

Nagje u oluji, hitajući gologuz prema svirepoj plavocrnoj furiji koja pustoši sve pred sobom.

Ipak, čuje pevanje.

Jedva čujno ali prelepo, slatku harmoniju od koje mu telo drhti i misli o Suzan: ptico, medo, ribo i ti zeko.

Najednom, Simijeva mazga Kaprićozo, razmišlja Roland, lepo ime, galopira u vazduhu pored njega, sa očima koje bukte u olujnom lumbre fuegu. Za njim, jašući na metli okićenoj lepršavim žetvenim amajlijama i sa sombrerom na glavi, leti Ria od Gugutki.

"Uhvatiću te, lepi moj!" dovikuje letećoj mazgi, a zatim se cereka i nestaje, odzujavši na svojoj metli.

Roland tone u crnilo i najednom mu ponestaje vazduha. Svet oko njega je bolesno mračan; vazduh mu migolji po koži kao roj buba. Struja ga baca, nevidljive pesnice ga udaraju i on naglo pada dole, strepeći da će se razbiti od zemlju: tako je pao lord Pert.

Mrtva polja i opustošena sela promiču kroz mrak; on vidi uklete šume u kojima nema senki, ali, ovde je sve u senci, sve je mrtvo ovde, ovo je rub Krajnjeg Sveta, gde će jednog mračnog dana doći, jer tu je sve mrtvo.

"Revolverašu, ovo je Prasak groma."

"Prasak groma", ponavlja on.

"Ovde su oni koji ne dišu; bela lica."

"Oni koji ne dišu. Bela lica."

Da. On to zna, nekako. Ovo je mesto zaklanih vojnika, razbijenih kormila, zardalih halebarda; odavde dolaze bledi ratnici. Ovoje Prasak groma, gde satovi idu unazad i gde groblja izbacuju svoje mrtve.

Ispred je drvo nalik kukastoj, stisnutoj čaci; na njegoim najvišu glavu nabijen je bambur. Trebalo bi da je mrtav, ali u trenutku kada ružičasta oluja pronosi Rolanda, on podiže glavu i gleda ga sa neizrecivim bolom i tugom u očima.

"Oj!" javlja se životinja, a zatim nestaje i pada u zaborav naredni niz godina.

"Pogledaj ispred sebe, Rolande, saznaj svoju sudbinu."

Glas mu je poznat, to je glas Kornjače.

Roland gleda i vidi blještav, zlatnoplavi sjaj koji prodire kroz prašnjavu tamu Praska groma. Pre nego što uspeva da ga registruje, on izleće iz tame na svetlost, kao pile iz jajeta, stvor koji se konačno rada.

"Svetlostl Neka bude svetlost!"

Kliče glas Kornjače, i Roland mora da pokrije oči rukama i viri izmedu prstiju da ne bi oslepeo. Pod njim je polje krvi, ili bar on tako misli, dečak od četrnaest godina koji je preživeo svoj prvi dan istinskog ubijanja. Ovo je krv koja je istekla iz Praska groma i preti da potopi našu stranu sveta, misli on, i u narednim nedorečenim godinama konačno će ponovo otkriti svoje mesto i vreme provedeno u kugli i to sećanje povezati sa Edijevim snom i reći svojim kompadresima, dok sede na napuštenom autoputu pred kraj noći, da je pogrešio, da ga je zavaralo blještavilo koje je dotutnjalo silno kao senka Praska groma.

"To nije krv već ruže", kaže on Ediju, Suzani i Džejku.

"Revolverašu, gledaj, gledaj ovamo."

Da, eno ga prašnjavi sivocrni stub koji se propinje na horizontu: Mračna Kula, mesto gde se prepliću sve Zrake, svi putevi sile. U njegovim spiralnim prozorima on vidi spazmatičnu plavu vatru i čuje krike svih onih koji su zatočeni u njoj; to je istovremeno noseća snaga i pogrešnost tog mesta; oseća kako pruža svoje zabludujuće pipke svuda, smekšavajući granice izmedu svetova, kako njen potencijal za zlom buja i raste čak i kada bolest raslabljuje njenu istinu i povezanost, kao telo zaraženo rakom; ova isturena ruka od mračnog sivog kamena najveća je svetska misterija i poslednja strašna zagonetka.

To je Kula, Mračna Kula koja se diže ka nebu, i dok Roland hita ka njoj u ružičastoj oluji, on misli: ući ću u tebe, ja i moji prijatelji, ako ka to dozvoli; ući ćemo u tebe i pobedićemo tvoje zlo. Možda će proći godine, ali kunem ti se pticom, medom, ribom, zekom i svom ljubavlju svojom...

Ali sada je nebo puno turobnih oblaka koji izleću iz Praska groma, i svet počinje da se pomračuje; plava svetlost na prozorima Kule sija kao pomahnitalo oko i Roland čuje krike hiljada glasova.

"Ubićeš sve koje voliš", kaže glas Kornjače, i sada je to grub glas, grub i okrutan. "A Kula će za tebe i dalje biti zatvorena."

Revolveraš puni pluća vazduhom i skuplja svu svoju snagu; odgovor koji izvikuje Kornjači jeste odgovor svih generacija njegove krvi: NE! NIJE TAKO! KADA ODEM TAMO, U TELU NEĆE BITI TAKO! KUNEM TI SE IMENOM SVOG OCA, NEĆE BITI TAKO!"

"Onda umri", reče glas i Roland se razbija o sivocrni kamen Kule da bude smrskan kao insekt pod kamenčićem. Ali pre toga...

6.

Katbert i Alejn su gledali u Rolanda sa sve većom zebnjom. Deo Merlinove duge držao je pred licem, obema rukama, kao da drži ceremonijalni pehar pre izricanja zdravice. Vreća je ležala zgužvana na prašnjavim vrhovima njegovih čizama; obrazi i čelo su mu goreli ružičastim sjajem koji se ostaloj dvojici dečaka nimalo nije sviđao. Kugla u Rolandovim rukama delovala je nekako živo i gladno.

Razmišljali su isto: Ne vidim mu oči. Gde su mu oči?

"Rolande? ponovi Katbert. "Ako misliš da stignemo do Viseće stene pre nego što se spreme za nas, moraćeš da skloniš tu stvar."

Roland se još više približi kugli. Mrmljao je nešto ispod glasa; kasnije, kada Katbert i Alejn budu upoređivali utiske, složiće se da su čuli prasak groma.

"Rolande?" pozva ga Alejn, prišavši korak bliže. Oprezno kao hirurg koji spušta skalpel na telo pacijenta, on uvuče svoju desnu ruku između obline kugle i Rolandovog udubljenog lica. Nije bilo odgovora. Alejn trgnu ruku sebi i pogleda u Katberta.

"Možeš li da ga prozreš?" upita Bert.

Alejn odmahnu glavom.

"Nema šanse. Kao da je odlutao nekud daleko."

"Moramo da ga probudimo." Katbertov glas bio je suv od prašine i pomalo drhtav.

"Vanej nam je rekao, kada naglo probudite osobu iz dubokog hipnotičkog transa, može da poludi", otkri Alejn. "Sećaš se? Ne znam da li smem..."

Roland se trgnu. Ružičaste duplje njegovih očiju se uvećaše. Usne mu se stisnuše u ogorčenu crtu koju su obojica dobro poznavali.

"Ne! Neće biti tako.'" povika on glasom od kojeg se dvojici dečaka podignu svaka dlaka na telu; to uopšte nije bio Rolandov glas, bar ne onog kojeg su oni poznavali; bio je to glas odraslog muškarca.

"Ne", kasnije će se sećati Alejn, kada Roland bude spavao a on i Katbert budu sedeli pored logorske vatre. "To je bio glas kralja."

Međutim, sada su pri pogledu na svog izbezumljenog druga bili paralizovani od straha.

"Kada dođem tamo u telu, neće biti tako! Kunem ti se očevim imenom, NEĆE BITI TAKO!"

Rolandovo ružičasto lice se neprirodno iskrivi, poput lica čoveka koji se suočava sa nezamislivim strahotama, i Kabert i Alejn zadržaše dah. Više se nije postavljalo pitanje da li će ga uništiti u pokušaju da ga spasu; ako nešto ne učine, staklena kugla će ga ubiti tu pred njihovim očima.

Na dvorištu ranča ,Bar K', Katbert je bio taj koji je otvorio Rolandu oči; ovoga puta Alejn je imao čast da spusti svoju desnicu posred revolveraševog čela. Roland pade unazad, kugla mu ispade iz ruku i užasna ružičasta svetlost mu nestade s lica. Katbert uhvati dečaka, a Alejn kuglu.

Njen jarkoružičasti sjaj nije jenjavao, nagrizajući mu oči i mameći mu um, ali Alejn odlučno skrenu pogled i spusti kuglu u vreću... snažno povuče uzicu i vide kako se ružičasta svetlost gasi, kao da zna da je izgubila bitku.

Za sada jeste.

On se okrenu prema ostaloj dvojici, trgnuvši se pri pogledu na modricu iznad Rolandovih obrva.

"Je li..."

"U nesvesti je", potvrdi Katbert.

"Bolje da se što pre vrati."

Katbert ga smrknuto pogleda, bez traga njegove uobičajene razdraganosti.

"Da", procedi on, "potpuno si u pravu."

7.

Simi je čekao u dnu stepenica koja su vodila prema kuhinji, nervozno se premeštajući s noge na nogu dok je čekao da se sai Torin vrati ili ga pozove. Nije znao koliko dugo se zadržala u kuhinji, činilo mu se celu večnost. Hteo je da se što pre vrati, i više od toga, više od svega, želeo je da oslobodi sai Suzan. Šimi je imao užasan predosećaj u vezi sa ovom kućom i ovim danom; predosećaj koji se mračio kao nebo pred kišu, a koji je sada dodatno pomračivao dim sa zapada. šta se tamo događalo i da li je to imalo neke veze sa gromom koji je ranije čuo, Simi nije znao, ali je hteo odavde da izađe pre nego što bledo sunce zađe i pravi Demonski mesec, ne njegov dnevni duh, zasija na nebu.

Jedna od vrata između hodnika i kuhinje se otvoriše i Oliva žurno uđe unutra. Sama.

"Devojka je u ostavi, provereno", reče, provlačeći prste kroz kosu prošaranu sedim vlasima. "Toliko sam uspela da izvučem iz ona dva pupurasa, ali ništa više. Saznala sam to čim su progovorili na svom seljačkom jeziku."

Nije postojala prava reč za dijalekt mejiških vakerosa koji se u višim baronijskim krugovima oduvek smatrao „seljačkim." Oliva je poznavala obojicu čuvara ostave, na onaj površan način svojstven osobi koja je nekada mnogo jahala, ćaskajući o tračevima i vremenu sa ostalim jahačima na Litici, i prokleto dobro je znala ove stare momke koji su umeli i više, osim da govore seljačkim akcentom. Služili su se njim jer im je omogućavao da glume kako je ne razumeju i tako poštede sebe i nju sramote otvorenih nesuglasica. Prihvatila je igru iz istog razloga iako je savršeno jasno mogla da odgovori na istom tom seljačkom dijalektu, i u lice im saspe bujicu psovki koje nikada pre nisu čuli iz usta svojih majki, da je htela.

"Rekla sam im da su neki ljudi upali u kuću", nastavila je, "koji bi mogli da me pokradu. Kazala sam da želim da se reše tih maloficiosa. Ali pravili su se ludi. No habla, sai. Sranje. Sranjel"

Simi požele da ih nazove dvojicom matorih kučkinih sinova, ali se uzdrža. šetkala se tamo-amo, ljutito pogledavajući u zatvorena kuhinjska vrata.

Posle kraćeg razmišljanja, ona se zaustavi pred šimijem.

"Izvadi sve iz džepova", reče mu. "Možda se nade nešto što bismo mogli da iskoristimo."

Simi učini kako mu je rečeno, vadeći iz jednog svoj džepni nožić (poklon od Stenlija Ruiza) i pola pojedenog kolačića. Iz drugog džepa izvadio je tri male i jednu veliku petardu, kao i nekoliko šibica.

Olivine oči sevnuše.

"Sad me dobro slušaj, Simi."

8.

Katbert je bezuspešno tapšao Rolanda po licu. Alejn ga odgurnu u stranu, kleknu kraj revolveraša i uze mu ruke. Nikada nije koristio svoj dar na ovaj način, ali je znao da postoji način da dopre do nečijeg uma, samo posebnim slučajevima.

"Rolande, Rolande, probudi se! Molim te! Potreban si nam".

Ispočetka nije bilo reakcije. Zatim se Roland promeškolji, promrmlja nešto nerazumljivo i izvuče ruke iz Alejnovih. U trenutku pre nego što je otvorio oči, dvojicu dečaka ispuni užas: nije imao oči, samo duplje ispunjene ružičastim sjajem.

Sledećeg trenutka iskrsnuše Rolandove oči, te hladne plave oči revolveraša.

On pokuša da ustane, prvi put bezuspešno. Potom raširi ruke, Katbert ga zgrabi za jednu, Alejn za drugu. Dok su ga podizali na noge, Bert ugleda nešto neobično i poražavajuće: Rolandova kosa bila je prošarana sedim vlasima. Tog jutra nije bilo nijedne; mogao je da se zakune. Doduše, jutro je odavno prošlo.

"Koliko sam bio bez svesti?" Roland prstima dodirnu modricu na svom čelu i napravi bolnu grimasu.

"Ne dugo", odgovori Alejn. "Možda pet minuta. Rolande, izvini što sam te udario, ali morao sam. Činilo se da te ona stvar... ubija."

"Moguće. Je li na sigurnom?"

Alejn bez reči pokaza na uvezanu vreću.

"Dobro. Najbolje da je odsad ti nosiš. Mogao bih da... ", tražio je pravu reč, a kada je nije našao, mali, ledeni osmeh mu zatitra u uglovima usana.....

"padnem u iskušenje", završi on. "Pravac Viseća stena. Posao još nije završen."

"Rolande... " poče Katbert.

Revolveraš se okrenu s jednom rukom na rogu svog sedla.

Katbert oliza usne, i za trenutak Alejn pomisli da neće imati hrabrosti da ga pita. Ako ti nećeš, ja ću, pomisli Alejn... ali Bert se sabra i brzo ispuca pitanje.

"Šta si video?"

"Svašta", uzvrati Roland. "Video sam svašta, ali veći deo mi polako bledi, kao san posle budenja. Ako se nečeg setim, reći ću vam usput. Morate da znate jer to menja stvari iz korena. Vraćamo se za Gilead, ali ne na dugo."

"A posle toga?" upita Alejn, uzjahujući konja.

"Na zapad. U potragu za Mračnom Kulom. Ukoliko preživimo današnji dan. Hajde. Rezervoari nas čekaju."

9.

Vakerosi su motali cigare kada se najednom od gornjih spratova čula jaka eksplozija. Obojica skočiše i zgledaše se, prosipajući nesmotani duvan po podu. Ženski vrisak. Vrata se žurno otvoriše. Na njima se pojavi gradonačelnikova udovica, ovoga puta u pratnji služavke. Bila je to Marija Tomas, kćerka starog kompadra s ranča Piano, i vakerosi su je dobro znali.

"Lopovi su zapalili kuću!" kriknu Marija, obraćajući im se seljačkim dijalektom. "Dođite da pomognete!"

"Marija, sai, imamo naredenje da čuvamo..."

"Kurim zaključanu u ostavi?" obrecnu se Marija sevajući očima. "Hajde, lenštine, pre nego što se vatra proširi! Onda objasnite senjor Lengilu zašto ste stajali skrštenih ruku dok je 'Obala' gorela na vaše oči!"„

Šta čekate?" planu Oliva. "Bojite se?"

Odjeknu nekoliko manjih eksplozija iz pravca velike gostinske sobe. Simj je potrošio i male petarde. Istom šibicom zapalio je zavese.

Čuvari razmeniše poglede.

"Andelej", reče stariji mlađem, a zatim vrati pogled na Mariju. Više se nije trudio da priča seljački. "Pričuvaj vrata", zapovedi joj.

"Ne brini", obeća ona.

Dvojica staraca istrčaše napolje, jedan stežući užad svog perčina, drugi izvlačeći bodež iz kanija zadenutim u pojas.

Čim su žene čule njihove korake na stepenicama na kraju hodnika, Oliva dade Mariji znak glavom i priđe vratima od ostave. Marija skinu rezu, Oliva gurnu vrata. Suzan odmah izađe napolje, gledajući naizmenično u ostale dve, nesigurno se smeškajući. Marija uguši vrisak pri pogledu na otečeno lice i skorelu krv oko nosa svoje gospe.

Suzan uhvati Marijinu ruku pre nego što joj ova dodirnu lice i nežno joj stisnu prste.

"Misliš li da bi me Torin sada želeo?" upita, i tek tada postade svesna svoje druge spasiteljke. "Oliva... sai Torin... žao mi je. Nisam htela da ispadnem tako okrutna. Ali morate da verujete da Roland, poznatiji kao Vil Dirborn, nikada ne bi..."

"Znam", preseče je Oliva, "ali za to sada nemamo vremena. Idemo odavde."

Ona i Marija izvedoše Suzan iz kuhinje, daleko od stepenica koje su vodile u glavnu kuću i dalje prema ostavama na krajnjem severu u suterenu. Oliva uvede devojke u jednu od prostorija i reče im da je sačekaju. Prošlo je manje od pet minuta iako je to Suzan i Mariji izgledalo kao čitava večnost.

Kada se vratila, na sebi je nosila serape živih boja, prevelik čak i za nju, verovatno od njenog muža, mada se Suzan činilo da je bio prevelik i za pokojnog gradonačelnika. Oliva je jedan deo uvukla u svoje farmerke kako se ne bi saplitala o njega. U rukama je nosila ćebad, ne više od dva, manja i lakša.

"Obuci ovo", reče joj. "Biće hladno."

Ubrzo izadoše iz ostave, a onda kroz uski prolaz za poslugu izbiše na zadnje dvorište. Tamo će ih, uz malo sreće (i Miguelovu obeznanjenost od pića), čekati Simi sa konjima. Oliva se svim srcem nadala da će ih sreća poslužiti. Zaista je želela da Suzan bezbedno ode iz Hambrija pre zalaska sunca.

A pre izlaska meseca.

10.

"Suzan je zarobljena", Roland reče ostaloj dvojici dok su jahali prema Visećoj steni. "To je prvo što sam video u kugli."

Govorio je sa toliko odsutnosti da je Katbertu malo falilo da zauzda konja.

Ovo nije bio strasni ljubavnik iz proteklih nekoliko meseci. Roland je otkrio san u kojem je jahao kroz ružičastu izmaglicu unutar kugle, i kao da je deo njega ostao da je jaše. Ili je ona jahala njega? zapita se Katbert.

"Šta?" zaprepašćeno uzviknu Alejn. "Suzan je uhvaćena? Kako? Kada? Ko je to uradio? Je li dobro?"

"Džonas. Tukao ju je, ali ne previše. Oporaviće se... i živeće. Smesta bih okrenuo konja da mislim da joj je život u bilo kakvoj opasnosti."

Pred njima, iskrsavajući na trenutke u daljini kao fatamorgana, dizala se Viseća stena. Katbert je mogao da vidi sunčeve zrake koji se odbijaju o rezerovare i oko njih ljude. Mnoštvo ljudi. Mnoštvo konja, takođe. On potapša vrat svog škopca, zatim pogleda napred uveravajući se da Alejn nosi Lengilov mitraljez. Nosio ga je. Katbert zavuče ruku u pojas na leđima da proveri svoju praćku. Bila je na mestu. Baš kao i vreća od jelenske kože sa čeličnim kuglama i obiljem petardi koje je Simi ukrao.

Koristi svaki atom svoje volje da nas odvrati od vraćanja, zaključi Katbert.

Ujedno je shvatio da ga to saznanje donekle teši, ponekad ga je Roland plašio. Bilo je nečeg u njemu što je bilo više od čvrstine. Neka vrsta ludila.

Bilo je prisutno, ulivajući čoveku sigurnost dok jaše pored njega... ali često i želju da ode bestraga.

"Gde je drže?" upita Alejn.

"Rejnolds ju je vratio u 'Obalu'. Zaključana je u ostavi... ili je bila zaključana tamo. Ne mogu tačno da kažem, jer... " Roland zastade, razmišljajući. "Staklo vidi daleko, ali ponekad vidi i dalje. Ponekad vidi budućnost koja se već događa."

"Kako budućnost može već da se događa?" upita Alejn.

"Ne znam, i ne mislim da je uvek tako. To više ima veze sa svetom nego sa Merlinovom dugom. Vreme je danas čudno. Mi to znamo, zar ne? Događaji ponekad kao da... isklizavaju. Kao da je procep sveprisutan, narušavajući sav utvrđeni poredak. Ali Suzan je bezbedna. Znam, i to mi je dovoljno.

Simi će joj pomoći... ili joj već pomaže. Džonas je nekako prevideo Simija koji je pratio Suzan sve do 'Obale'."

"Bravo, Simi!" uzviknu Alejn i mahnu pesnicom kroz vazduh. "Uraa!" zatim: "Šta je s nama? Jesi li video nas u budućnosti?"

Nisam. I ovaj deo je bio brz, uspeo sam da uhvatim samo delić pre nego što me je kugla odvela dalje. Izgledalo je kao da sam leteo. Ali... video sam dim na horizontu. Toga se sećam. Dim spaljenih rezervoara ili žbunja na ulazu u Civiju, a možda i oboje. Mislim da ćemo uspeti."

Katbert je zbunjeno gledao u svog starog druga. Do ušiju zaljubljenog mladića Bert je morao da obori na zemlju ne bi li ga dozvao pameti i podsetio na odgovornosti... gde je sada taj mladić? šta ga je toliko promenilo? Od čega mu je posedela kosa?

"Ako preživimo ono što nas čeka", reče Katbert, proučavajući revolverašev izraz lica, "Suzan će nas sustići na drumu. Zar ne, Rolande?"

Rolandovo lice se najednom snuždi i Katbert shvati: ljubavnik je bio tu, ali mu je kugla oduzela svu radost, ostavljajući samo tugu. Tugu, Katbertu je sada sve bilo jasno, i neke nove ciljeve koji su morali da se ostvare.

"Ne znam", odgovori Roland. "Pomalo se nadam da neće jer više nikada nećemo biti kao pre."

,Ja te volim?" Ovoga puta Katbert zauzda konja.

Roland ga mirno pogleda iako su mu oči bile pune suza.

"Mi smo budale od ka", pojasni revolveraš. "Ka je kao vetar, kako to Suzan često ume da kaže." Gledao je čas u Katberta čas u Alejna. "Kula je naš ka, posebno moj. Ali ne i njen, niti je ona moj. Baš kao što Džon Farson nije naš ka. Ne idemo na njegove ljude da bismo ih potukli već zato što su nam se našli na putu." Roland podignu ruke, a zatim ih opet spusti, kao da hoće da kaže: šta više da vam pričam?

"Ne postoji nikakva Kula, Rolande", strpljivo reče Katbert. "Ne znam šta si video u toj staklenoj kugli, ali ne postoji nikakva Kula. Možda kao simbol, kao Arturova Čaša ili Krst čoveka, Isusa, ali ne kao stvarna stvar, stvarna građevina..."

"Postoji", uzvrati Roland. "Stvarna je."

Sa zebnjom su gledali u Rolanda, ali na njegovom licu nije bilo ni trenuke sumnje.

"Stvarna je, i naši očevi to znaju. Iza mračne zemlje, ne sećam se kako se zove, jedna od stvari koje sam zaboravio, jeste Krajnji Svet u kojem se nalazi Mračna Kula. Njeno postojanje je velika tajna koju čuvaju naši očevi; to je ono što je održalo njihov ka-tet svih ovih godina iskrivljenosti sveta. Kada se vratimo u Gilead, ako se vratimo, a verujem da hoćemo, reći ću im šta sam video i oni će potvrditi moje reči."

"Sve si to video u staklenoj kugli?" upita Alejn glasom promuklim od zaprepašćenja.

"I više."

"Ali ne i Suzan Delgado", reče Katbert.

"Ne. Kada mi završimo sa onim ljudima i kada ona završi njeno učešće u našem ka-tetu u Mejisu. U kugli mi je dato da biram: Suzan ili Kula."

Roland obrisa lice drhtavom rukom. "Izabrao bih Suzan da nije jedne stvari: Kula se ruši, i ako padne, zbrisaće sve one koje poznajemo.

Zavladaće haos koji ne možemo ni da zamislimo. Moramo da krenemo... i krenućemo."

Nad njegovim mladim i glatkim obrazima, pod njegovim mladim i glatkim čelom, sijale su oči ubice, prva stvar koju će Edi Din primetiti u ogledalu toaleta u avionu. Ali sada su te oči plivale u dečjim suzama.

Međutim, u njegovom glasu nije bilo ničeg dečjeg.

"Biram Kulu. Moram. Pustiću Suzan da dugo i lepo živi s nekim drugim, što i hoće, s vremenom. što se mene tiče, biram Kulu."

11.

Suzan uzjaha Pajlona, kojeg je Simi žurno uveo u zadnje dvorište nakon što je zapalio zavese, velike gostinske sobe. Oliva Torin uzjaha jednog baronijskog konja, Simi se pppe iza nje, držeći Kapijeve uzde u ruci.

Marija otvori kapiju, požele im sreću i trojka odjaha. Sunce je bilo na zapadu, ali je vetar oduvao veći deo dima koji se ranije viorio u daljini. šta god da se dogodilo u pustinji, sada je bilo gotovo... ili se dogadalo u nekom drugom sloju sadašnjeg vremena.

Rolande, budi dobro, pomisli Suzan. Uskoro se vidimo, ljubavi moja... čim ti dođem.

"Zašto na sever?" upita ona posle pola sata jahanja u tišini.

"Zato što je Obalski drum najbolji."

"Ali..."

"Ćuti! Kad otkriju da te nema, prvo će pretražiti kuću... ako u međuvremenu ne izgori do temelja. Pošto te neće pronaći, potera će krenuti na zapad, duž Velikog druma." Oliva uputi Suzan pogled, ali ne uzrujanosti već radoznalosti, pogled koji je žiteljima Hambrija bio itekako poznat... ili su bar mislili da jeste. "Ako ja slutim da je to pravac u kojem bi pobegla, onda će naslutiti i oni i zato moramo da ga izbegnemo."

Suzan je ćutala. Bila je previše zbunjena da bi pričala, ali Oliva kao da joj je čitala misli i devojka joj je na tome bila zahvalna.

"U vreme kada budemo odmakli prema zapadu, pašće mrak. Noć ćemo provesti u jednoj od pećina pet milja odavde. Odrasla sam sa ribarevom kćerkom i odlično ih poznajem." Sećanje na pećine u kojima se igrala kao devojčica kao da ju je oraspoložilo. "Ako hoćeš, sutra ćemo preseći ka zapadu. Bojim se da ćeš za saputnicu imati staru, debelu udovicu, bar još neko vreme. Najbolje da se na to odmah pripremiš."

"Previše ste dobri", uzvrati Suzan. "Trebalo je da pošaljete Simija i mene same, sai."

"I vratim se gde? Zaboga, ne mogu ni dvojicu seljaka da nateram na poslušnost u kuhinji. Fran Lengil im je sada glavni gazda, i nemam nameru da sedim i gledam kako ih vrti oko svog prsta. Niti da čekam da mu padne na pamet da me proglasi ludom i postavi rešetke na prozorima hacijende.

Moram li da gledam kako Haš Renfru postaje gradonačelnik i tako bahat mi se muva po kući?" Oliva se nasmeja.

"Sai, žao mi je."

"Kasnije će nam svima biti žao", reče Oliva, zvučeći iznenađujuće veselo zbog toga. "Zasad je najvažnije da neopaženo stignemo do tih pećina. Mora da izgleda kao da smo nestali u vremenu i prostoru. Čekaj."

Oliva okrenu svog konja, prope se na uzengijama, osmotri oko sebe, zatim klimnu glavom i osvrnu se iza da pogleda u šimija.

"Mladiću, vreme je da uzjašeš svoju vernu mazgu i vratiš se u 'Obalu'. U slučaju da je za nama krenula potera, moraćeš da ih skreneš s puta birajući reči. Razumeš?"

Simi je izgledao pogođeno.

"Ne znam koje to reči treba da biram, sai Torin. Ja ne znam nikakve reči."

"Koješta", Oliva odmahnu rukom i poljubi šimija u čelo. "Vrati se nazad živahnim kasom. Ukoliko pre zalaska sunca vidiš nekog ko je krenuo za nama, okreni mazgu i vrati se istim putem. Čekaćemo te kod putokaza.

Znaš na koji mislim?"

Simi je pretpostavljao da jeste iako se putokaz nalazio skoro na samoj granici njihovog malog parčeta zemlje.

"Crvenog? Sa okačenim sombrerom i čija strelica pokazuje na grad?"

"Tako je. Uskoro pada mrak, ali ne brini, večeras će mesečina biti jaka.

Ako se zadržiš, čekaćemo te. Ali moraš da se vratiš i skreneš svakog ko pokuša da nas prati. Razumeš li?"

Simi klimnu glavom, sjaha sa Olivinog konja, coknu jezikom Kaprićozu i uzjaha ga. Bolno mesto gde ga je mazga ujela žignu i on napravi bolnu grimasu.

"Dogovoreno, sai Oliva."

"Odlično, Simi. Odlično. Kreći onda."

"Simi?" pozva ga Suzan. "Dođi na trenutak, molim te."

On je posluša, skide šešir s glave, gledajući je s obožavanjem. Suzan se sagnu i poljubi ga, ali ne u čelo već u usne. Simi je bio na ivici da se onesvesti.

"Hvala, sai", reče Suzan. "Za sve."

Simi klimnu glavom. Nešto mu se stegnu u grlu, i kada je progovorio, glas mu je bio neobično tih.

"To je samo ka", reče joj. "Znam... ali ipak te volim, sai Suzan. Srećan put.

Uskoro se vidimo."

"Jedva čekam."

Međutim, nije se to dogodilo ni uskoro, ni kasnije, ni ikada. Simi se još jednom osvrnu sa svoje mazge i mahnu. Suzan podignu ruku i uzvrati mu.

Bio je to poslednji put kada je Simi video Suzan i na mnogo načina je to bio blagoslov.

12.

Latigo je postavio stražu na milju od Viseće Stene, medutim, plavokosi dečak kojeg su Roland, Katbert i Alejn sreli nadomak rezervoara bio je zbunjen i nesiguran u sebe, krajnje bezopasan. Imao je rane oko usana i nosa što je ukazivalo na činjenicu da su Farsonovi ljudi na ovaj zadatak poslati na brzinu i bez mnogo svežih namirnica.

Kada je Katbert pokazao sigul Dobrog Čoveka, ruke sklopljene na grudima, leva preko desne, a zatim obe ispružene ka osobi koju pozdravlja, plavušan ga je pozdravio na isti način, uputivši mu zahvalan osmeh.

"Kakva je ono bila gužva tamo?" upita on na jakom akcentu Unutrašnjeg Sveta, Rolandu je dečak zvučao kao Nordit.

"Tri dečaka što su ubila dvojicu dostojnika, a zatim pobegla u brda", odgovori Katbert. Mimika mu je bila jezivo dobra, a akcenat nepogrešivo sličan dečakovom. "Bilo je pucačine. Sada je gotovo, ali opasno su se borili."

"Šta..."

"Nemamo vremena", preseče ga Roland. "Nosimo poruku." On prekrsti ruke na grudima, a zatim ih ispruži. "Hai! Farson!"

"Dobar Čovek!" spremno uzviknu plavokosi, uzvračajući pozdrav uz osmeh koji je govorio da bi verovatno pitao Katberta odakle je i ko mu je veza, da je bilo vremena. Sledećeg trenutka prođoše mimo njega, zašavši u Latigovu teritoriju. Tek tako.

"Ne zaboravi da smo ograničeni vremenom", reče Roland. "Nema oklevanja. što ne uspemo da uradimo, ostavljamo i bežimo, bez razmišljanja."

"Bogovi, više nikad nemoj to da mi sugerišeš", reče Katbert kroz osmeh.

On izvuče svoju praćku iz futrole i proveri elastičnost remena. Zatim oliza palac i podignu ga uvis, procenjujući jačinu vetra. Ako sve bude išlo glatko kao što su ušli, neće imati problema; vetar je bio jak, ali im je duvao u leda.

Alejn skide Lengilov mitraljez, zamišljeno ga odmeri i opusti okidač.

"Ova stvarčica mi nije baš najjasnija, Rolande. Napunjena je i mislim da znam kako se koristi, ali..."

"Onda je koristi", obrecnu se Roland. Trojka ubrza tempo, topot njihovih konja odjeknu u kamenjaru. Vetar se pojača, podižući im krajeve serapea.

"Ovo je ona vrsta posla kojoj je namenjen. Ako se zakoči, baci ga i predi na svoj revolver. Spreman?"

"Da, Rolande."

"Berte?"

"Ja", potvrdi Katbert, lako se prebacivši na hambrijski akcenat, "jašta sam."

Pred njima, prašina se kovitlala dok su grupice jahača promicale ispred i iza rezervoara, pripremajući kolonu za polazak. Oni na nogama radoznalo odmeriše pridošlice, ali sa fatalnim nedostatkom uzbunjenosti.

Roland isuče oba pištolja.

"Gilead!" povika iz glasa. "Hai! Gilead!"

Rašer se odmetnu u galop. Ostali spremno prihvatiše. Katbert je jahao u sredini, sedeći na svojim uzdama, stežući praćku u rukama dok su mu šibice svetlucale među stisnutim usnama.

Revolveraši su jurišali prema Visećoj steni kao furije.

13.

Dvadesetak minuta nakon rastanka sa Simijem, Suzan i Oliva zađoše za oštru okuku i nadoše se licem u lice sa trojicom jahača. Iako je sunce bilo na zalasku, Suzan primeti da onaj u sredini ima istetovirani kovčeg na ruci.

Rejnolds. Suzan oseti kako je nešto steže u grudima.

Onog s Rejnoldsove leve strane, nosio je beli isflekani gonički šešir i imao jedno iščeveljeno oko, nije poznavala, ali onog s desne jeste. Izgledao je kao propovednik kamenog srca i zvao se Laslo Rimer. Pre nego što joj se osmehnuo, Rolands je samozadovoljno pogledao u Rimera.

"Las i ja nikako da zalijemo smrt njegovog pokojnog brata, kancelara Svega što Poželiš i ministra Blagodarenja", reče Rejnolds. "Nismo ni stigli u grad, a već su nas ubedili da pođemo ovamo. Nije mi se išlo, ali... nek' sam proklet! Ona stara gospa je nezasita. Mogla bi i leš da nagovori da mu popuši, oprostite na prostoti. Mislim da tvojoj tetki fali pokoja daska u glavi, sai Delgado. Žena je..."

"Tvoji prijatelji su mrtvi", preseče ga Suzan.

Rejnolds je pogleda i slegnu ramenima.

"Pa dobro. Možda jesu, možda nisu. Ionako smo odlučili da putujemo bez njih. Ali možda bih mogao ovde da provedem još jednu noć. Zbog Žetve... o tome sam se toliko naslušao od ljudi iz Spoljnog. Posebno o lomači."

Čovek sa iščeveljenim okom se promuklo zacereka.

"Pusti nas da prodemo", reče Oliva. "Devojka nije ništa učinila, niti sam ja."

"Pomogla je Dirbornu da pobegne", reče Rimer, "onome koji je ubio tvog muža i mog brata. Bojim se da to nije ništa."

"Bogovi neka se smiluju Kimbi Rimeru", nastavi Oliva, "ali svi znaju da je taj čovek opljačkao pola gradskog trezora, i ono što nije dao Džonu Farsonu zadržao je za sebe."

Rimer se trgnu kao ošamaren.

"Nisi znao da znam? Laslo, ljuti me što me toliko potcenjuješ... mada, što bih se uopšte potresala oko toga šta ti misliš o meni. Saznala sam dovoljno da mi se smuči sopstveni život i da odlučim da pobegnem od njega. Znam da je čovek koji sedi pored tebe..."

"Umukni" promrmlja Rimer.

"... najverovatnije onaj koji je prerezao grkljan tvom bratu; sai Rejnolds je rano ujutro viđen u tom krilu, tako mi je rečeno..."

"Umukni, pičko jedna!"

"... i poverovala sam."

"Bolje učini onako kako ti se kaže, sai, i začepi gubicu", prosikta Rejnolds.

Delić njegovog usiljenog raspoloženja najednom nestade. Suzan pomisli: Ne želi da Ijudi saznaju ono što je učinio. Čak ni u situaciji kada je u prednosti i kada zna da mu ne mogu nauditi. Bez Džonasa je niko i ništa.

Ništavan je. I on to dobro zna.

"Pusti nas", ponovi Oliva.

"Ne, sai, ne mogu."

"Onda ću ti pomoći u tome."

Ruku je u toku razgovora zavukla pod preveliki serape da bi sada u njoj držala ogromnu, prastaru pistolu, čija drška od slonovače je odavno požutela, a burence od rezbarenog srebra izgubilo sjaj. Na vrhu se nalazilo mesingano punjenje za barut.

Oliva je bez mnogo oklevanja potegla pištolj, našao joj se pod rukom i morala je da ga upotrebi. Takođe ga je bez oklevanja otkočila iako je to bila procedura koja je iziskivala istovremeno povlačenje oba palca iz dva pokušaja. Tri konjanika bila su zatečena musketom u njenim rukama.

Rejnolds, podjednako kao i ostala dvojica, sedeo je na svom konju razjapljene vilice. Džonas bi na njegovom mestu verovatno zaplakao.

"Uhvatite je!" zakrešta glas iza muškaraca na drumu. "Šta čekate, gluperde nesposobne? UHVATITE JE!"

Rejnolds se na to trgnu i posegnu za svojim pištoljem. Bio je brz, ali je istovremeno Olivu dovoljno uplašio, dajući joj prednost koju nije smela da propusti. Iako je uspeo da izvadi revolver iz kožne futrole, gradonačelnikova udovica je svoj već uveliko stezala u rukama, škiljeći kao devojčica naterana da pojede nešto bljutavo. Ona povuče obarač.

Varnica sevnu, ali vlažni barut samo upozoravajuće zašišta i nestade u oblaku plavog dima. Zrno, dovoljno veliko da Kleju Rejnoldsu oduva glavu, ostade u cevi.

Skoro istog trena grunu njegov pištolj. Olivin konj se prope, njišteći. Ona naglavačke pade na zemlju sa crnom zjapećom rupom posred narandžaste šare svog serapea, bila je to pruga koja je ležala preko njenog srca.

Suzan začu sopstveni vrisak. Činilo joj se da taj zvuk dolazi iz velike daljine. Potrajao bi i duže da je nije prenulo klaparanje ponijevih kopita po drumu iza sebe... i bolno saznanje. Pre nego što se čovek sa iščeveljenim okom pomerio u stranu, znala je kome pripadaju i odmah prestala da vrišti.

Galopirajući poni koji je vešticu vratio u Hambri zamenjen je drugim, odmornijim, ali crna kola su bila ista, sa istim zlatnim kabalističkim simbolima i istim vozačem. Ria je sedela sa uzdama u svojim kandžama, klackajući glavom levo-desno kao zarđali stari robot, kezeći se Suzan bez trunke humora. Bio je to kez strvinara.

"Zdravo, slatka moja", zacvrkuta veštica, oslovivši je isto kao one noći, pre nekoliko meseci, kada Suzan došla po potvrdu o nevinosti. Te noći je Suzan skoro ceo put pretrčala, iz čistog elana. Pod Mesecom poljubaca njena krv bila je uzavrela, njena koža zajapurena; pevušila je „Slepu ljubav."

"Tvoji drugovi su odneli moju kuglu, znaš", reče Ria, zaustavljajući ponija coktanjem na samo nekoliko koraka od konjanika. Čak ni Rejnoldsu nije bilo drago što je vidi. "Odneli su moju sjajnu kuglu, eto šta su uradili ti zlikovci. Pravi zlikovci. Ali dok sam je imala, saznala sam mnogo toga, nego šta sam. Staklo vidi daleko, na više od jednog načina. Većinu stvari sam pozaboravljala... ali ne i kojim putem ćeš poći, slatka moja. Ne i put kojim će te povesti ona mrtva matora kučka koja leži tamo na putu. Sad ćeš lepo da se vrneš u varoš." Njen kez se raširi, postajući nepodnošljiv za gledanje. "Vreme je za vašar, znaš."

"Pustite me", reče Suzan. "Pustite me ako nećete da polažete račune Rolandu od Gileada."

Ria je ignorisala, okrenuvši se prema Rejnoldsu.

"Veži joj ruke i popni je na moja kola. Neki ljudi čekaju da je vide. Traže odmazdu i dobiće je. Ukoliko je njena tetka dobro obavila posao, u gradu će je čekati pozamašna rulja. Sad na posao i učinite to valjano."

14.

Alejn je imao vremena za jednu jasnu misao:

Mogli smo da ih zaobiđemo, ukolikoje Roland u pravu, onda je važno samo Čarobnjakovo staklo, a mi ga imamo. Zaista smo mogli da ih zaobiđemo.

Izuzev, naravno, što to nije bilo izvodljivo. Stotine generacija revolveraša bi se pobunilo protiv toga. S Kulom ili bez Kule, lopovima nije dozvoljeno da budu nagradeni. Ne, ukoliko postoji način da se zaustave.

Alejn se sagnu i svom konju šapnu na uvo:

"Propneš li se kad počnem da pucam, prosviraću ti mozak."

Roland ih je predvodio jer je njegov škopac bio snažniji od ostala dva.

Najbliža grupica ljudi, njih pet ili šest na konjima i tuce ili dva na nogama, zaduženih za volove kojima su dovučeni rezervoari, zblanuto je zurila u Rolanda sve dok nije osuo paljbu. Tada se rastrčaše kao kukavice. Skinuo je sve jahače; njihovi konji se razbežaše na sve strane, vukući svoje uzde (u jednom slučaju i mrtvog vojnika). Negde neko unezvereno vrisnu,

"Pljačkaši! Pljačkaši! Uzjašite, budale!"

"Alejne!" povika Roland kada su se približili. Ispred rezervoara se okupilo desetak konjanika i naoružanih ljudi, tiskajući se, u nespretnoj liniji odbrane. "Sada! Sada!"

Alejn podiže mitraljez, položivši njegovu zarđalu dršku na svoje rame, prisećajući se lekcije o brzoj paljbi: nisko ciljanje, glatko i brzometno dejstvovanje.

On dodirnu obarač i mašinka zaštekta kroz prašnjav vazduh, trzajući se o njegovo rame u nizu brzih udaraca, bljujući vatru na kraju svoje izreckane cevi. Alejn je pomerao cev s leva na desno, rešetajući izbezumljene vojnike, bušeći čelične zidove rezervoara iza njih.

Treći tanker je eksplodirao sam od sebe. Zvuk koji je proizveo nije ličio ni na jednu eksploziju koju je Alejn do tada čuo: potmuli zvuk cepanja praćen savršenim bljeskom narandžastocrvene vatre. Čelični oklop se odlepi od podloge, raspolućen po sredini. Jedna polovina odlete trideset jardi uvis i pade na ogoljenu zemlju, bukteći kao zapaljena olupina; zapaljeni drveni točkovi zakovitlaše ka nebu kao plamteći tanjiri, tvoreći iskričave tragove u vazduhu.

Ljudi su bežali glavom bez obzira, neki na konjima, neki bez njih, vrišteći iz sveg grla, lica izbezumljenih od panike.

Kada je Alejn stigao do kraja poređanih rezervoara, prebacio je cev na drugo rame. Mitraljez je bio vreo pod njegovim rukama, ali nije skidao prst sa obarača. U ovom svetu su se stvari koristile dok god su funkcionisale.

Njegov konj trčao je kao da je razumeo svaku reč koju mu je Alejn šapnuo na uvo.

Još jedan! Hoću još jedan!

Ali pre nego što je uspeo da digne još jedan rezervoar u vazduh, oružje utihnu, ili se zaglavilo ili ispraznilo. Alejn ga baci u stranu i isuka svoj revolver. Iza sebe je čuo tup-tup-tup Katbertove praćke, zvuk koji je nadjačavao ljudske krike, topot konja i huk plamtećeg rezervoara. Alejn vide pucketavi luk eksplozije na nebu i potera konja prema mestu gde je ciljao Katbert; nafta je kuljala oko drvenih točkova rezervoara na kojem je pisalo SUNOCO. Za trenutak Alejn je mogao jasno da vidi niz od desetak ravnomerno raspoređenih rupica u čeličnom zidu rezervoara, trag koji je napravio sai Lengilovim mitraljezom, a onda se začu prasak i bljesnu munja usled gromoglasne eksplozije. Trenutak kasnije, rupice duž metalnog zida rezervoara počeše da svetlucaju. Nafta u njemu je gorela.

"Bežite!" povika čovek u izbledeloj uniformi. "Eksplodiraće! Svi ćemo otići u..."

Alejn ga upuca, razorivši mu jednu stranu lica i izuvši ga iz čizama.

Trenutak kasnije drugi rezervoar odlete u vazduh. Jedna zapaljena čelična tabla fijuknu u stranu i pade u lokvu sirove nafte pod trećim rezervoarom. I taj je ubrzo eksplodirao. Crni dim je kuljao ka nebu poput dima sa pogrebne lomače; mračio je dan, navlačeći masni veo preko sunca.

15.

Roland je znao detaljan opis svih šest Farsonovih poručnika, saznao je to na obuci zajedno sa ostalih četrnaest revolveraša, tako da je odmah prepoznao konjanika koji se spremao za beg: bio je to Džordž Latigo.

Roland je mogao da ga ubije u trku, ali bi to na neki ironičan način raščistilo prostor i ostalima omogućilo da zbrišu.

Umesto toga on upuca čoveka koji mu je trčao u susret.

Latigo se okrenu na svom sedlu i s neskrivenom mržnjom odmeri Rolanda.

Zatim nastavi da beži, izdirući se na jahače koji su jahali iz zapaljene zone.

Još dva rezervoara eksplodiraše, probijajući Rolandove bubne opne kao gvozdene pesnice. Imao je utisak da mu isisavaju vazduh iz pluća. Plan je bio da Alejn izbuši rezervoare, a Katbert ih dokrajči kišom zapaljenih eksploziva, ispaljenih iz svoje praćke. Jedna petarda je zakazala jer se iz nepoznatog razloga ugasila, ali to je ionako bila poslednja prilika kada se Katbert tog dana latio svoje praćke. Lakoća kojom su revolveraši ušli u neprijateljske redove i zbunjenost na koju su tamo naišli lako je mogla da se suspregne neiskustvom i iscrpljenošću, medutim, postavljanje rezervoara bila je isključivo Latigova greška. Dovukao ih je na otvoreni prostor ne razmišljajući o mogućim opasnostima i zato su sada leteli u vazduh, jedan po jedan. Jednom kada je buknuo požar više nije bilo šanse da se zaustavi.

Pre nego što je Roland podigao levu ruku i njom mahnuo ukrug, dajući Alejnu i Katbertu znak da se povuku, posao je bio završen. Latigov privremeni logor pretvoren je u pakao, a Farsonovi planovi o motorizovanom napadu izgoreli su u crnom dimu koji je nosio vetar pred sam fin de afio.

"Jaši!" naredi Roland. "Jaši, jaši, jaši!"

Mladi revolveraši pohitaše na zapad, prema kanjonu Civija. Rolandu jedan metak zviznu tih pored levog uha. Koliko je znao, bio je to jedini pucanj ispaljen na njih tokom čitavog napada na rezervoare.

16.

Latigo je bio van sebe od besa koji mu je pržio mozak i utrobu što ga je na neki uvrnut način dovodilo u stanje blaženstva, sprečavalo ga je da razmišlja o tome šta će Dobri Čovek da kaže kada bude saznao za ovaj fijasko. Latigo je trenutno brinuo samo o tome kako da uhvati ljude koji su ga napali iz zasede... ukoliko je u pustinji zaseda uopšte bila moguća.

Ljudi? Ne.

Ovo su učinili dečaci.

Latigo je znao ko su; nije znao kako su ovde dospeli, ali je znao ko su, kao i to da se njihovo putovanje završava upravo ovde, istočno od šuma i brežuljaka.

"Hendrikse!" zaurla on. Hendriks je bar uspeo da zadrži nešto svojih ljudi, pola tuceta sa sve konjima, nedaleko od krda. "Hendrikse, ovamo!"

Dok je Hendriks jahao prema njemu, Latigo se okrenu na drugu stranu i pogleda u grupicu koja je zbunjeno posmatrala kako gore rezervoari.

Njihova otvorena usta i glupa zblanuta lica terala su ga da vrisne i obruši se na njih, ali suzdržavao se. Morao je da sačuva koncentraciju i usmeri je na konjanike kojima ne sme biti dozvoljeno da uteknu, ni po koju cenu.

"Vi tamo!" povika on ljudima. Jedan se okrenu; ostali nastaviše da zure u vatru. Latigo dojaha do njih i izvadi svoj pištolj. Zatim ga spusti u ruku onog jedinog koji mu se odazvao, pokazujući na neke od onih koji nisu.

"Upucaj ovu budalu."

Kao začaran, s izrazom čoveka koji veruje da sanja, vojnik podignu pištolj i ubi čoveka na kojeg je Latigo pokazao. Nesrećnik pade zgrčen na zemlju, trzajući rukama i nogama. Ostali se zgroziše.

"Sjajno", reče Latigo, uzimajući svoj pištolj.

"Gospodine," pozva ga Hendriks. "Imam ih, gospodine. Jasno vidim neprijatelja."

Još dva tankera suknuše u vazduh. Nekoliko čeličnih krhotina polete prema njima. Mnogi čučnuše; Latigo nije ni trepnuo. Baš kao ni Hendriks. Dobar vojnik. Hvala bogu bar na jednom takvom u ovom košmaru.

"Da povedem Ijude za njima, gospodine?"

"Ja ću povesti ljude i sam ih goniti, Hendrikse. Dovedi ove nesposobnjakoviće u red", reče, mahnuvši rukom ka uplašenoj grupici ljudi, rastrzanih između rezervoara u plamenu i njihovog mrtvog saborca.

"Pritegni svakog ko ne bude poslušan. Imaš li trubača?"

"Da, gospodine, Rejnsa!" Hendriks pogleda oko sebe, dade znak glavom, i bubuljičavi dečak prestravljenog lica dojaha do njega. Ulubljena truba, obešena o iskrzanu uzicu, visila mu je oko vrata.

"Rejnse", zapovedi Latigo dečaku, "ostaješ sa Hendriksom."

"Razumem, gospodine."

"Uzmi onoliko ljudi koliko ti treba, Hendrikse, ali ne zadržavaj se duže no što je potrebno. Zaputili su se u onaj kanjon za koji verujem da mi je neko rekao da je zatvoren. Ako je tako, pretvorićete ga u streljanu."

Hendriksove usne se iskriviše u nešto što je trebalo da liči na osmeh.

"Da, gospodine."

Iza njih, rezervoari su neumorno eksplodirali.

17.

Roland se osvrnu iza sebe i ostade zadivljen veličinom crnog, dimnog stuga koji se dizao u nebo. Pred sobom je mogao jasno da vidi žbunje postavljeno na ulaz u kanjon. Iako je vetar duvao u suprotnom pravcu, jasno je čuo iritirajuće cviljenje procepa.

On pokaza rukom Katbertu i Alejnu da uspore. Dok su obojica još gledala u njega, on skide svoju maramu, uvrti je kao uže i uveza oko glave tako da mu prekriva uši. Ostala dvojica učiniše isto. Bolje išta nego ništa.

Revolveraši nastaviše na zapad, praćeni svojim izduženim senkama.

Roland je iza sebe mogao da vidi dve grupe jahača koji su ih gonili. Latigo je predvodio prvu, i Roland odluči da malo zaostane kako bi se obe grupe stopile u jednu i zajednički krenule u napad.

Izvrsno, zaključi on.

Trojka je jahala prema Civiji u zbijenoj formaciji, usporavajući svoje konje, dopuštajući tako poteri da se još malo približi. Povremeno su do njih dopirali odjeci eksplozija preostalih rezervoara, praćeni podrhtavanjem zemlje. Roland je bio ushićen što je sve prošlo tako lako - uprkos okršaju sa Džonasom i Lengilom, koji je trebalo ovim ljudima da pruži dodatni podstrek, bilo je lako. Setio se Zetve u Gileadu, kada su on i Katbert kao sedmogodišnji dečaci trčali duž niza strašila nabodenih na kočeve, obarajući ih jedan za drugim, bum-bum-bum.

Zvuk procepa im je treperio u glavi, uprkos tkanini vezanoj preko ušiju, mameći im suze. Iza sebe mogao je da čuje pokliče goniča. Prijali su mu.

Latigovi ljudi su bili daleko brojniji, dva tuceta protiv njih trojice, plus ostali koji su jahali iz sve snage ne bi li se uključili u bitku, što im je ulivalo dodatnu snagu.

Roland pohita napred i pokaza Rašeru na prorez zabašuren žbunjem koji je označavao ulaz u kanjon Civija.

18.

Hendriks dojaha do Latiga, zadihan i crvenih obraza.

"Gospodine. Dozvolite da raportiram!"

"Izvoli."

"Imam dvadeset ljudi, a još trostruko više jaše za nama da uskoči u pomoć."

Latigo ga je ignorisao. Oči su mu bile dve svetloplave mrlje od leda. Pod brkovima mu je titrao mali, pohlepni osmeh.

"Rodni", reče on, obrativši se Hendriksu po imenu i s nežnošću ljubavnika.

"Da, gospodine?"

"Mislim da idu unutra, Rodni. Da... vidi. Siguran sam u to. Još dva minuta i nema im povratka." On podignu svoj pištolj, pod cev poturi podlakticu druge ruke i opuca u tri jahača pred sobom, više iz obesti.

"Da, gospodine, vrlo dobro, gospodine." Hendriks okrenu konja i žestoko mahnu svojim ljudima da pridu bliže.

19.

„Sjaši!" povika Roland kada su stigli do nagomilanog šiblja.

Zaudaralo je na suvoću i naftu, poput vatre koja čeka da se zapali. Nije znao da li će njihov neuspeh da uvedu konje u kanjon zbuniti Latiga ili ne, ali nije brinuo. Ovo su bili dobri konji, fina grla iz Gileada, i tokom poslednjih meseci Rašer je postao njegov prijatelj. Ni njega ni ostale neće uvoditi u kanjon gde bi sirote životinje bile zatočene između pucnjave i procepa.

Dečaci sjahaše u trenu, Alejn skide vreću sa svog sedla i obesi je o rame.

Katbertov i Alejnov konj zajedno odjahaše u žbunje, njišteći, ali Rašer je još koji trenutak oklevao, gledajući u Rolanda.

"Idi." Roland ga šljapnu po sapima. "Trči."

Rašer otrča, vioreći repom. Katbert i Alejn se provukoše kroz žbunje.

Roland za njima, proveravajući da li je trag baruta još na svom mestu. Bio je, podjednako suv, od kada su ga posuli, nije pala ni kap kiše.

"Katberte", reče on. "Šibice."

Katbert mu dade nekoliko. Cerio se tako široko da je bilo pravo čudo kako mu šibice nisu poispadale iz usta.

"Zagrejali smo im današnji dan, zar ne, Rolande? Nego šta smo!"

"Jesmo", potvrdi Roland, cereći se i sam. "Hajde sad. Nazad do onog odžaka."

"Pusti mene da to uradim", zamoli Katbert. "Molim te, Rolande, ti idi sa Alejnom, a ja ću sve da završim. Znaš da sam u srcu oduvek bio palikuća."

"Ne", blago reče Roland. "Ovo je rnoj deo posla. Nećemo da se svađamo.

Kreći. I kaži Alejnu da čuva Carobnjakovo staklo, bez obzira na sve."

Katbert ga pogleda trenutak duže, a zatim klimnu glavom.

"Nemoj dugo da čekaš."

"Neću."

"Neka te posluži sreća, Rolande."

"I tebe još toliko."

Katbert požuri unutra, klepećući čizmama po golom kamenu kanjonskog podnožja. Kada je sustigao Alejna, ovaj rukom dade znak Rolandu. Roland uzvrati klimanjem glave i instiktivno čučnu kada mu metak fijuknu pored slepoočnice, izdižući obod šešira.

On otpuza levo od okna i gvirnu iz žbunja oko sebe. Vetar mu je sada šibao direktno u lice. Latigovi ljudi su brzo napredovali. Brže nego što je očekivao. Ako im vetar ugasi šibice...

Ništa ako. Drži se, Rolande... drži se... čekaj ih...

Dobro se držao čučeći u žbunju sa nezapaljenom šibicom u jednoj ruci, vireći kroz isprepletane grane. Slatki miris suvog lišća punio mu je nozdrve. Malo dalje širio se vonj izgorele nafte. Zujanje procepa punilo mu je uši i imao je osećaj da mu se vrti u glavi, da sam sebi postaje stranac.

Kroz glavu mu prolete osećaj koji je doživeo u ružičastoj oluji, leteći kroz vazduh... otrgnutost od dotadašnje vizije Suzan. Hvala bogovima na šimiju, pomisli on kao kroz maglu. On će se pobrinuti za to da bude bezbedna.

Međutim, kukavičko cviljenje procepa kao da mu se rugalo, pitajući ga da li vidi još nešto.

Latigo i njegovi ljudi sada su prelazili poslednjih trista jardi do ulaza u kanjon, punim galopom. Oni na začelju sustizali su ih previše brzo. Biće im teško da se naglo zaustave a da se istovremeno ne sudare sa onima ispred sebe.

Trenutak je bio pravi. Roland kresnu jednu šibicu koju je držao u zubima.

Ova se zapali, sipajući mu vrele, peckave iskre po jeziku. Pre nego što je izgorela glava šibice, Roland je spusti na gomilicu od baruta u plitkom rovu. Ova momentalno buknu. Plamen kliznu ulevo, ispod severnog kraja žbunja, ostavljajući jarkožuti trag.

Roland se baci preko otvora, koji je bio dovoljno širok da kroz njega prođu dva konja bok uz bok, a druga šibica mu se već razmekšavala medu zubima. Vetar opade, i on je zapali i baci na barut, začuvši kako nepovezano šišti, potom se okrenu i potrča iz sve snage.

20.

Majka i otac, bila je Rolandova prva misao, sećanje tako duboko i neočekivano kao šamar. Na jezeru Saroni.

Kada su beše bili tamo, na prelepom jezeru Saroni u severnom delu baronije Gilead? Nije se sećao. Znao je samo to da je bio veoma mali i da je tamo postojala predivna peskovita plaža na kojoj se igrao, savršeno mesto za živahnog malog graditelja zamkova kao što je on. Upravo to je radio onog dana kada su tamo bili na odmoru? je li to bio odmor? jesu li moji roditelji nekada davno zaista išli na odmor?, putovanju, i kada je podigao glavu jer ga je nešto, možda samo krici ptica koje su kružile iznad jezera, nateralo da je digne i ugleda svoje roditelje, Stivena i Gabrijelu Dišan, kako stoje u plićaku okrenuti leđima prema njemu, držeći jedno drugo oko pojasa, zagledani u vedro letnje nebo. Kako mu je srce tada bilo puno ljubavi prema njima! Kako je ta ljubav bila beskrajna, ispunjena nadom i sećanjem, kao pletenica od tri jaka pramena, baš kao i Svetla Kula svake ljudske duše.

Sada nije osećao ljubav nego užas. Prilike koje je video pred sobom kada je pritrčao drugom kraju kanjona (gde se završavao njegov razumni deo) nisu bili Stiven od Gileada i Gabrijela od Artena, već njegovi drugovi, Katbert i Alejn. Nisu obujmili jedan drugog oko pojasa, ali su se zato držali za ruke, kao deca izgubljena u strašnoj šumi iz bajke. Ptice su kružile, ali to nisu bili galebovi već lešinari, i šaputavo jezero u izmaglici pred dečacima nije bila voda.

Bio je to procep, i Roland shvati da Katbert i Alejn nameravaju da udu u njega.

"Stojte!" vrisnu on. "Zarad. svojih očeva, stojte!"

Nisu reagovali. Koračali su s rukom u ruci prema beličastoj ivici dimljive zelene kaljuge. Procep je umilno cvileo, šapućući slatke reči, obećavajući naslade. Pržio je nerve, umrtvljujući ih, opijajući mozak.

Pošto nije imao vremena da ih sustigne, Roland učini jedinu stvar koja mu u tom trenutku pade na pamet: izvuče jedan od svojih pištolja i opuca im iznad glava. Pucanj odjeknu snažno i za trenutak nadjača procep. Dva dečaka zastadoše na samo inč od svetlucave kaljuge. Roland je svakog časa očekivao da procep promoli svoju ljigavu zelenu ruku i zgrabi ih kao što je zgrabio pticu u letu, one noći po Mesecu Torbara.

On ispali još dva pucnja u vazduh, prasak se odbi o zidove i dokotrlja nazad.

"Revolveraši!" kriknu on. "Ovamo! Ovamo!"

Alejn je bio taj koji se prvi okrenuo, očiju zamućenih i praznih, poput dva jezera koja plutaju na njegovom prašnjavom licu. Katbert napravi još jedan korak napred, umačući vrhove čizama u srebrnozelenu penu na samoj obali procepa (cviljenje se neznatno pojača, nestrpljivo i gladno), ali ga Alejn zgrabi za uzicu od sombrera i povuče unazad. Katbert se saplete o oveći kamen i svom težinom pade na krš. Kada je podigao glavu, oči su mu bile bistre.

"Bogovi!" promrmlja on ustajući na noge, i Roland vide da mu vrhovi čizama nedostaju, kao da su uredno odsečeni baštenskim makazama.

Njegovi veliki palčevi izviriše napolje.

"Rolande", izusti Katbert bez daha, i on i Alejn se zateturaše ka njemu.

"Rolande, umalo da nas proguta. Ona govori."

"Znam. Čuo sam je. Hajde. Nemamo više vremena."

On ih povede prema useku kanjonskog zida, moleći se da uspešno umaknu i izbegnu unakrsnu vatru... koja će biti neminovna ukoliko ih Latigo sustigne na pola puta.

Miris, oštar i gorak, poče da se širi kanjonom, nalik kuvanim borovnicama.

Kod prvih hvataljki, sivobeli dim dopre i do njih.

"Katberte, ti prvi. Alejne, ti za njim. Ja ću poslednji. Penjite se brzo, momci. Spasavajte živote."

21.

Latigovi ljudi navirali su kroz prorez u zidu od žbunja kao voda kroz levak, istovremeno krčeći put onima iza sebe. Donji sloj mrtve vegetacije već je goreo, ali u svom tom uzbuđenju niko nije ni primetio prve plamičke vatre, niti bi obratio naročitu pažnju i da jeste. Miris dima takode su zanemarili; vojnicima su nozdrve bile umrtvljene od oštrog vonja izgorele nafte. I sam Latigo na čelu sa Hendriksom odmah iza sebe, na umu je imao samo jedno; dve reči koje su odzvanjale u njegovoj glavi kao neka vrsta pakosnog trijumfa: Zatvoreni kanjon! Zatvoreni kanjon! Zatvoreni kanjon!

Medutim, dok je prodirao sve dublje u Civiju, nešto poče da ometa ovu mantru. Bio je to bat kopita njegovog konja po oblucima od kamena i (kostiju) beličastih gomila kravljih lobanja i grudnog koša. Kanjonom je dominirala neka vrsta potmulog zujanja, izluđujućeg, cmizdravog cviljenja, konstantnog i upornog. Terala ga je na plač. Elem, koliko god da je taj zvuk (to je zaista bio zvuk; činilo se da dopire iz unutrašnjosti njegovog bića) bio jak, Latigo ga potisnu u stranu i nastavi da ponavlja (zatvoreni kanjon, zatvoreni kanjon, gotovi su jer ovo je zatvoreni kanjon) svoju mantru. Kada sve bude gotovo, moraće da odgovara Valteru, možda i samom Farsonu, i trenutno nije imao pojma kakva ga kazna čeka za gubitak rezervoara... no sada nije mogao o tome da razmišlja. Zeleo je samo da ubije ona tri odvažna klinca.

Kanjon je pred njim skretao ka severu. Sigurno su negde iza te okuke i to ne mnogo daleko, šćućureni uz krajnji zid kanjona, skrivajući se iza odronjenog kamenja. Latigo će iskoristiti brojnije naoružanje i isterati ih na otvoreno uz pomoć rikošeta. Verovatno će izađi s rukama u vazduhu, moleći za milost. Ali uzalud. Posle onoga što su učinili, posle nevolja koje su mu priredili...

Dok je Latigo jahao oko okuke u kanjonu, vadeći istovremeno svoj pištolj, njegov konj najednom vrisnu, kao žena, i prope se pod njim. Latigo se uhvati za jabuku svog sedla i s naporom se održa u njemu, medutim, zadnje noge njegovog konja se okliznuše o oštar kamenjar i životinja se zatetura unazad. Latigo pusti sedlo i baci se u stranu, najednom svestan da je zvuk koji je do maločas tako uspešno ignorisao postao deset puta jači, zujeći tako glasno da su mu očne jabučice podrhtavale u dupljama a jaja među nogama ga neprijatno peckala. Sablasna cika potpuno je istisnula mantru iz njegove glave.

Upornost procepa bila je daleko veća od one koju je Džordž Latigo mogao da podnese.

Dočekao se u nekoj vrsti čučnja, primetivši kako se konji oko njega koprcaju, sabijeni nadirućom masom konjanika otpozadi koji su u kanjon sada ulazili u parovima (ubrzo i po troje budući da je rupa u žbunju gorela čitavom širinom i proširila otvor), a zatim se ponovo širili. Niko od njih nije bio svestan da je ceo kanjon zapravo bio grlić flaše.

Latiga je zbunjivala najezda sjajnih crnih repova, snažnih sivih sapi i šarenih gležnjeva; video je ljude u farmerkama i čizmama zaglavljenim u uzengijama. On pokuša da ustane, ali ga konjska potkovica zveknu u potiljak. Zahvaljujući šeširu nije izgubio svest, ali je zato pao na kolena, s glavom nadole, poput nekog ko se moli. Pred očima mu sevnuše zvezdice i vrat mu obli topla krv koja je kuljala iz duboke posekotine na glavi.

Čuo je vrisku konja. Vrisku ljudi, takođe. On opet ustade, iskašljavajući prašinu koju su dizali usplahireni konji (oštra prašina nagrizala mu je ždrelo poput najgušćeg dima). Utom ugleda Hendriksa kako pokušava da okrene svog konja na jug ili istok i spasi ga novog talasa nadirućih jahača.

Nije mu polazilo za rukom. Zadnja trećina kanjona sastojala se iz nekakve močvare, ispunjene zelenkastom, isparljivom tečnošću na čijem dnu se verovatno nalazio živi pesak jer je Hendriksov konj po svoj prilici tonuo sve dublje. Njištao je, grozničavo pokušavajući da se propne. Njegov stražnji čerek mu spade postrance. Hendriks je divljački zarivao mamuze u sapi sirote životinje, očajnički želeći da se iskoprca, ali konj nikako nije mogao da se pomeri. Taj pohlepni, izbezumljujući bruj koji je ispunjavao Latigove uši, kao da je ispunjavao ceo svet.

"Nazad! Vraćaj se nazad!"

On pokuša da krikne, ali glas koji izađe bio je malo glasniji od promuklog kreketanja. Vojnici su i dalje jahali mimo njega, dižući prašinu koja je bila previše gusta da bi bila samo prašina. Latigo napuni pluća kako bi mogao glasnije da vikne, morali su da se vrate nazad, u kanjonu Civija događalo se nešto užasno; umesto toga se još jače zakašlja, ne izustivši ni reč.

Njištavi konji.

Smrdljivi dim.

I sumanuto, cijukavo, treperavo, mučno zujanje, svuda oko njega.

Hendriksov konj potonu, kolutajući očima, cvokoćući iskeženim zubima kroz zadimljeni vazduh dok mu je bela pena curila niz njušku. Hendriks pade u muljavo, zeleno jezero koje nije bilo sačinjeno od vode. Naprasno je oživelo, izdižući svoje zelene ruke i gladna, zelena usta; zagrebalo mu je obraz, topeći mu meso, zatim nos, guleći kožu, iskopalo mu je oči iz duplji.

Povuklo je Hendriksa dublje, i Latigo u jednom trenutku vide njegovu ogoljenu viličnu kost, krvavu polugu koja pokreće njegovu prestravljenu čeljust.

Ostali ljudi videše isto i pokušaše da se udalje od zelene zamke. Oni koji su u tome načas uspeli, sledećeg trenutka zapljusnu novi talas ljudi, od kojih su neki još iz sveg glasa izvikivali borbene pokliče. Još konja i jahača upade u zelenu kaljugu koja ih žudno primi u sebe. Latigo, krvav i zapanjen onim što vidi, poput čoveka usred stampeda (što je na neki način i bio), ugleda vojnika kojem je dao svoj pištolj. Momak, koji je poslušao Latigovo naređenje i upucao jednog od svojih kompadresa ne bi li ostale probudio iz letargije, sada se uz krik bacio sa svog sedla, dočekavši se na samoj ivici zelene mase koja gladno proguta njegovog konja. On pokuša da ustane, a zatim ugleda dva jahača koji galopiraju prema njemu i pokri lice rukama.

Trenutak kasnije više ga nije bilo.

Krici ranjenih i umirućih odjekivali su zadimljenim kanjonom, ali Latigo ih nije primećivao. Čuo je samo umilan bruj koji je sve više podsećao na glas, pozivajući ga da skoči unutra. Da završi tu. što da ne? Bilo je gotovo, zar ne? Sve je bilo gotovo.

Umesto toga, on se odupre pozivu, uspevajući nekako da se udalji; nadiranje konjanika u kanjon polako je jenjavalo. Neki od vojnika, pedeset ili šezdeset jardi iza njega nikada nisu uspeli da okrenu svoje konje.

Zbunjeni i prestravljeni, gušili su se u gustom dimu.

Lukavi gadovi zapalili su žbunje iza sebe. Bogovi na nebesima, bogovi na zemlji, mislim da smo ovde zatočeni.

Nije mogao da izdaje naredbe, svaki put kada bi uzeo vazduh, reči bi iskašljao napolje, ali uspeo je da zgrabi jednog od jahača koji nije imao više od sedamnaest godina i povuče ga sa sedla. Dečak pade naglavačke i zdrobi čelo o oštar kamen. Latigo uzjaha njegovog konja pre nego što je klinac prestao da se trese, a zatim beživotno klonuo.

Latigo okrenu konja i potera ga ka prednjem delu kanjona, medutim, dim se u meduvremenu toliko zgusnuo da ga je kobni beli oblak zaustavio već na dvadeset jardi od proreza. Vetar je duvao unutra. Mogao bi da se izvuče, jedva, premeštanjem zapaljenog žbunja prema pustinji.

On ponovo okrenu konja, ovoga puta u pravcu odakle je došao. Još konja nagrnu iz magle. Latigo se sudari s jednim od njih i po drugi put u pet minuta bi zbačen s konja. Dočekao se na kolenima. Bez oklevanja, on skoči na noge i potrča niz vetar, kašljući i bljujući, očiju crvenih i suznih.

Bilo mu je malo bolje kada je zašao za okuku prema severu, ali ne zadugo.

Rub procepa vrveo je od isprepletanih konjskih tela polomljenih nogu i izbezumljenih, puzećih vojnika. Latigo ugleda nekoliko šešira na zelenoj površini cijukavog organizma koji je ispunjavao dno kanjona; video je i čizme; video je narukvice; video je marame; video je trubačev ulubljeni instrument oko kojeg je još lepršala iskrzana uzica.

Uđi, zvala ga je zelena kaljuga, i Latigu se njeno cviljenje učini neobično privlačnim... skoro intimnim. Uđi i poseti me, čučni i zaplivaj, osetićeš spokoj, osetićeš mir.

Latigo podignu pištolj s namerom da je upuca. Nije verovao da bi mogao da je ubije, ali setiće se lika svog oca i svejedno osuti paljbu po njoj.

Ali nije to učinio. Pištolj mu ispade iz mlitavog stiska i on krenu napred - oni oko njega činili su isto, u procep. Bruj je rastao i rastao, ispunjavajući mu ušne kanale sve dok više nije čuo ništa drugo.

Apsolutno ništa drugo.

22.

Roland i njegovi drugovi su sve to videli sa zida kanjona. Skamenjeno su visili sa kamenih hvataljki, dvadesetak stopa ispod vrha. Videli su vrisku i konfuziju, panično komešanje, ugažene ljude, konje i konjanike uvučene u procep... i na kraju vojnike koji su svojevoljno zakoračili u zelenu močvaru.

Katbert je bio najbliži vrhu kanjonskog zida, Alejn u sredini i Roland ispod njega, nogu uvučenih u šestoinčna udubljenja u kamenu, držeći se za kamenu izbočinu pred sobom. S te pozicije mogli su da vide ono što očajni ljudi u zadimljenom paklu pod njim nisu: procep koji je rastao, pružajući svoje ljigave zelene pipke, valjajući se ka njima kao nadolazeći talas.

Roland, čija borbena želja je splasnula, nije želeo da gleda ono što se pod njim dešavalo, ali jednostavno nije mogao da skrene pogled. Cviljenje procepa, istovremeno kukavičko i trijumfalno, radosno i tužno, izgubljeno i nađeno, držalo ga je kao slatko, lepljivo uže. Hipnotisano je visio sa zida, baš kao i njegovi saputnici iznad njega, čak i onda kada ih je zapahnuo dim, terajući ih na kašalj.

Iz sve gušćeg dima dopirali su jezivi krici umirućih vojnika. Borili su se za svoje živote kao fantomi. Bledeli su dok se izmaglica zgušnjavala, zapljuskujući zidove kanjona kao ustalasana voda. Konji su očajnički njištali, zatočeni u beloj smrti. Vetar je kovitlao kanjonom, podsmevajući im se. Procep je brujao i iznad nje, površina dima mešala se sa avetinjskim svetlozelenim isparenjima.

A onda jezivi krici vojnika Džona Farsona konačno utihnuše.

Ubili smo ih, pomisli Roland sa nekim bolesnim, ushićenim užasom.

Potom: Ne, nismo mi. Ja. Ja sam ih ubio.

Koliko bi još mogao da ostane u tom položaju, Roland nije znao, možda dok ga ne proguta dim. Utom Katbert, koji je opet počeo da se penje, uzviknu dve reči; zvučao je iznenađeno i poraženo.

"Rolande! Mesec."

Roland podiže glavu i uplašeno pogleda u tamnoljubičasto nebo. Njegov drug koji se ocrtavao na njemu gledao je na istok. Lice mu je sijalo jarkonarandžastim sjajem izlazećeg meseca.

Da, narandžasti mesec, procvile procep u njegovoj glavi. Naruga mu se u glavi. Narandžast je bio i one noći kada ste došli da me vidite i izbrojite.

Naranžast kao vatra. Narandžast kao lomača. Kako to da je već pao mrak? vrisnu on u sebi, ali znao je, da, znao je veoma dobro. Vreme se ponovo stopilo, to je bilo sve, kao slojevi zemlje koji se stapaju posle zemljotresa.

Pao je sumrak.

Rađao se mesec.

Užas pogodi Rolanda kao pesnica iz blizine, direktno u srce, bacivši ga unazad, na ležište koje je napipao nogom. On zgrabi kamenu izbočinu u obliku roga iznad sebe, ali već je izgubio ravnotežu; veći deo njegovog uma opet je nosila ružičasta oluja, pre nego što ga je iščupala iz stvarnosti i pokazala mu pola vasione. Možda mu je Čarobnjakovo staklo pokazalo buduće svetove samo da bi mu predočilo šta bi uskoro moglo da ga zadesi tako blizu kuće.

Smesta bih okrenuo da znam da je u nekoj opasnosti, rekao je. U sekundi.

A šta ako je staklo to znalo? Ako nije lagalo, možda ga je navelo na pogrešan zaključak? Zar ga onda ne bi odnelo još dalje i pokazalo mu mračnu zemlju, mračniju kulu? Ili bi mu pokazalo nešto drugo, nešto što mu je tek sada palo na pamet: koščate ljude u farmerskim ogrtačima koji su govorili... šta? Ne baš ono što je očekivao, ne ono što je navikao da sluša čitavog svog života; ne Dug život tebi i tvojim usevima, već...

"Smrt", prošaputa on u kamen oko sebe. "Smrt tebi i dug život mojim usevima. Ugljenisano drvce. To su govorili, Ugljenisano drvce. Dođi, žanji."

Narandžast, revolverašu, zakrešta glas i promuklo se zacereka u njegovoj glavi. Glas veštice od Gugutki. Boje lomače. Ugljenisano drvce, fin de ano, ovo su drevni običaji koja su zadržali jošsamo strašila crvenih ruku... do večeras. Večeras su drevni običaji oživeli, kao što to s vremena na vreme uvek biva. Ugljenisano drvce, prokleta devojčuro, ugljenisano drvce: večeras ću da osvetim mog slatkog Ermota. Večeras ćeš da mi platiš za sve.

Dođi, Žanji.

"Penji se!" zaurla Roland, hvatajući se za sledeći kamen, udarajući Alejna po zadnjici. "Penji se, penji se! Zarad svog oca, penji se."

"Rolande, šta...?" Alejnov glas zvučao je omamljeno, ali ga telo posluša, hvatajući se za sledeći rukohvat, i sledeći, odranjajući kamenčiće na Rolandovo lice. Žmureći dok su mu se kotrljali po licu, Roland ispruži ruku i opet pljesnu Alejna po zadnjici, terajući ga kao konja.

"Penji se, proklet bio!" kriknu on. "Možda je već kasno!"

Ali znao je. Demonski mesec se dizao na nebu, video je njegov narandžasti sjaj kako obasjava Katbertovo lice poput delirijuma, i znao je. U njegovoj glavi sumanuti bruj procepa, kao zagnojena rana koja nagriza zdravo meso stvarnosti, sjedinio se sa sumanutim smehom veštice, i znao je.

Smrt tebi i dug život mojim usevima. Ugljenisano drvce.

O, Suzan...

23.

Suzan ništa nije bilo jasno sve dok nije videla čoveka duge crvene kose u slamnatom šeširu koji nije sasvim zaklanjao njegove oči koljača jagnjadi; čoveka sa kukuruznom šašom u rukama. On je bio prvi, običan farmer (viđala ga je na donjoj pijaci, priseti se ona; ponekad ga je čak i pozdravljala klimoglavom, kao što to čine seljani, i uzvratio bi joj istim), stajao je sam nedaleko od mesta gde su se ukrštali Drum svilenog ranča i Veliki drum, obasjan svetlošću izlazećeg meseca. Sve dok joj nije prišao, ništa joj nije bilo jasno; a onda kada je bacio naramak kukuruzne šaše na nju baš u trenutku dok su mimo njega prolazila kola na kojima je stajala vezanih ruku i pognute glave sa užetom oko vrata, sve joj je bilo jasno.

"Ugljenisano drvce", doviknu on skoro neodoljive reči Starog Naroda koje nije čula još od detinjstva, reči koje su značile "Dođi, žanji... " bilo je tu još nečeg. Nečeg skrivenog, nečeg tajnog, nečeg što je imalo veze sa osnovicom reči, ugljen, koja je mogla da znači samo smrt. Kada joj je suva šaša pala na čizme, dobro je razumela tu tajnu; takode je razumela da neće biti njene bebe, ni venčanja u dalekoj bajkovitoj zemlji Gilead, ni dvorane u kojoj će se ona i Roland sjediniti, a zatim to proslaviti pod električnim žaruljama, ni muža, ni noći pune slatke ljubavi, sve je bilo gotovo. Svet je otišao dalje i sve je bilo gotovo, završeno pre nego što je i počelo.

Znala je to onog trena kada su je popeli na kola, na kojima je stajala jer joj je preživeli Lovac mrtvačkog kovčega vezao uže oko vrata.

"Ne pokušavaj da sedneš", rekao joj je, zvučeći skoro izvinjavajuće.

"Nemam želju da te udavim, curo. U slučaju da kola odskoče i padneš, pokušaću da popustim omču, ali ne pokušavaj da sedneš jer ću da zategnem. Njeno naređenje." Pokaza glavom na Riju koja je ukočeno sedela na kolima sa uzdama omotanim oko ruku. "Sada ona zapoveda." Tako je i bilo; zapovedala je i kada su se približili varošici. Koliko god da joj je sjajna kugla uništila telo i isisala razum, njene moći nije uspela da slomi; štaviše, činilo se da ih je pojačala, kao da je pronašla neki novi izvor iz kojeg je crpela snagu, bar na neko vreme. Ljudi koji su mogli da je slome o koleno kao drvce za potpalu sada su bespogovorno slušali njene zapovesti, kao deca.

Zetveno popodne počelo je da se mrači dok se oko njih okupljalo sve više ljudi: pola tuceta jahalo je pred kolima zajedno sa Rimerom i čovekom iščeveljenog oka i celo tuce iza kola, zajedno sa Rejnoldsom koji je u istetoviranoj ruci stezao uže vezano oko njenog vrata. Nije poznavala te ljude niti je znala ko ih je tu okupio.

Ria je ovu rulju odvela još prema severu, a onda je skrenula jugozapadno na stari Drum svilenog ranča, koji je dalje vodio prema varoši. Na istočnom rubu Hambrija ukrštao se sa Velikim drumom. Uprkos smućenosti, Suzan je shvatila da je starica diktirala spori tempo, tempirajući da sunce zađe i zlatno popodne preraste u veče. Kada su prošli pored usamljenog farmera uskog lica, čestitog čoveka bez sumnje, koji je vredno radio na svom imanju od jutra do mraka i imao porodicu koja ga je volela (ali gle, pod obodom njegovog šešira sijale su oči koljača jagnjadi), Suzan shvati suštinu ovog ležernog putovanja. Ria je čekala izlazak meseca.

Ne znajući za bogove kojima bi se molila, Suzan se pomoli svom ocu.

Tata? Ako te ima, pomozi mi da budem jaka i pomozi mi da ostanem dostojna njega i sećanja na njega. Pomozi mi da budem svoja. Ne tražim izbavljenje, ni spas, samo neću da im pružim zadovoljstvo da vide moj bol i moj strah. A njemu, takođe pomozi...

"Sačuvaj ga", prošaputa ona. "Sačuvaj moju ljubav; odvedi moju ljubav bezbedno kuda ga put odvede, neka se raduje onima koje sretne i neka uzraduje one koji ga sretnu."

"Moliš se, dušice?" upita starica ne okrećući se. Njen kreštavi glas odisao je lažnom saosećajnošću. "Ja', iskoristi Moći dok još možeš, pre nego što ti pljuvačka sagori u grlu." Ria zabaci glavu i zacereka se, krajevi njene slamnate kose zalepršaše po narandžastoj mesečini.

24.

Njihovi konji, predvođeni Rašerom, odmah su reagovali na zvuk Rolandovog užasnutog krika. Cekali su ih nedaleko od kanjona, lepršavih griva na vetru, rzajući i nezadovoljno trzajući glavama svaki put kada vetar opadne i zapahne ih beli dim koji se pušio iz kanjona.

Roland nije obraćao pažnju na konje ili dim. Oči su mu bile fiksirane za vreću prebačenu preko Alejnovog ramena. Kugla u njoj je ponovo oživela; u sve gušćem mraku, vreća je pulsirala kao ogromni ružičasti svitac.

Roland ispruži ruke ka njoj.

"Daj mi je!"

"Rolande, ne znam koliko je..."

"Daj mi je, proklet bio."

Alejn pogleda u Katberta koji mu klimnu glavom... i nemoćno podignu ruke ka nebu.

Roland strgnu vreću s Alejnovog ramena pre nego što je ovaj stigao da je skloni. Revolveraš uroni ruku u nju i izvadi staklenu kuglu. Jarko je sijala, ružičastim umesto narandžastim sjajem Demonskog meseca.

Iza i ispod njih, uporno cviljenje procepa se pojačavalo i stišavalo.

"Nemoj da gledaš direktno u nju", promrmlja Katbert Alejnu. "Nemoj, zarad svog oca."

Roland se nadvi nad pulsirajućim staklom, njegova svetlost mu obli čelo i obraze kao tečnost, zaslepljujući mu oči.

U Merlinovoj dugi video je nju, Suzan, kćer goniča konja, ljupku devojku sa prozora. Stajala je na crnim kolima sa zlatnim simbolima, kolima stare veštice. Rejnolds je jahao iza nje, držeći u ruci jedan kraj užeta čiji drugi kraj je bio obmotan oko njenog vrata. Kola su se kotrljala prema ,Zelenom srcu', sporo kao u litiji. Duž ulice Hil stajali su ljudi, prvi među njima farmer sa očima koljača jagnjadi, žitelji Hambrija i Mejisa, lišeni vašarskog veselja, ali kojima je sada pružena prilika da uživaju u drevnom ritualu pogubljenja: ugljenisano drvce, dođi, žanji, smrt tebi, život mojim usevima.

Bezvučni šapat pronosio se medu njima kao talas i oni počeše da je gađaju, prvo kukuruznom šašom, zatim trulim paradajzom, krompirom i jabukama.

Jedna voćka pogodi Suzan u obraz. Ona se zatetura, umalo pade, a zatim se uspravi na kolima, podižući svoje otečeno ali još lepo lice obasjano mesečinom. Gledala je pravo ispred sebe.

"Ugljenisano drvce", šaputali su. Roland nije mogao da ih čuje, ali im je čitao sa usana. Stenli Ruiz je bio tamo, zatim Peti Kasačica, Gert Mogins i Frenk Klejpul, pomoćnik šerifa sa slomljenom nogom; Džejmi Mekan, koji je trebalo da bude ovogodišnji Žetveni momak. Roland je video na stotine ljudi koje je upoznao (i zavoleo) tokom svog boravka u Mejisu. Sada su ti ljudi šibali njegovu dragu koja je stajala na Rijinim kolima, vezana i ponižena.

Kola se polako zaustaviše pred ,Zelenim srcem' sa svojim šarenim papirnim lampionima i vrteškom sa koje nije dopirao dečji smeh... ne ove godine.

Rulja, koja nije prestajala da ponavlja te dve reči, pevajući ih sada, razdvoji se. Roland vide piramidu naslaganih drva, nezapaljenu lomaču. Oko nje, nabodena na svoje kočeve, raširenih mlitavih nogu, sedela su strašila. U krugu je bila jedna praznina, jedno prazno mesto.

Iz mase iskrsnu žena. Na sebi je imala crnu iznošenu haljinu i u jednoj ruci je držala vedro. Pepeljava mrlja na njenom licu ličila je na žig. Ona... Roland poče da vrišti. Bila je to jedina reč koju nije mogao da prestane da izgovara:

"Ne, ne, ne, ne, ne, ne". Kod svake reči, ružičasta kugla sevala je jače, kao da joj je njegov užas ulivao dodatnu snagu. I sada, sa svakim od tih treptaja, Katbert i Alejn mogli su da vide obris revolveraševe lobanje pod njegovom kožom.

"Moramo da mu je uzmemo", zaključi Alejn. "Moramo, inače će ga iscediti. Ubiće ga!"

Katbert klimnu glavom i priđe bliže, grabeći staklo. Medutim, nije mogao da ga iščupa iz Rolandovog stiska. Revolveraševi prsti kao da su bili zalepljeni za njega.

"Udari ga!" povika on Alejnu. „Ponovo ga udari, moraš!"

Ali Alejn kao da je udarao u stub. Roland se nije čak ni zaljuljao na nogama. Uporno je ponavljao taj negativni lelek

"Ne! Ne! Ne! Ne" dok je kugla sevala sve brže i brže, nagrizajući ranu koju je otvorila, sisajući mu bol kao krv.

25.

"Ugljenisano drvce!" povika Kordelija Delgado, iskoračivši s mesta na kojem je strpljivo čekala dolazak povorke. Masa poklica i iznad njenog levog ramena Demonski mesec saučesnički namignu. "Ugljenisano drvce, neverna kučko! Ugljenisano drvce!"

Ona zapljusnu svoju bratanicu crvenom farbom iz vedra, kvaseći joj pantalone, navlačeći joj vlažne skarletne rukavice na vezane ruke. Mrlja od pepela i dalje joj je stajala na obrazu; posred bledog čela jedna vena joj je pulsirala kao crv.

"Kučko!" vrisnu Kordelija. Stisnutih pesnica ona ushićeno skoči u mestu.

"Život usevima! Smrt kučki! Ugljenisano drvce! Dodi, žanji!"

Kola se otkotrljaše dalje; Kordelija nestade iz Suzaninog vida, samo još jedna surova fantazma u košmaru koji će uskoro da se završi.

Ptico, medo, ribo i ti zeko, pomisli ona. Budi dobro, Rolande; idi s mojom ljubavlju. To mi je najveća želja.

"Uzmite je!" zakrešta Ria. "Uzmite ovu bezdušnu kučku i skuvajte joj crvene ruke! Ugljenisano drvce!"

"Ugljenisano drvce!" uzvrati rulja uglas. šuma podignutih ruku zanjiha se na mesečini; negde u daljini puknuše petarde praćene uzbuđenim dečjim smehom.

Suzan skinuše s kola i masa je prihvati na rukama, noseći je prema lomači kao heroinu sa trijumfalnog povratka iz ratova. S njenih ruku kapljala je farba, bojeći izbezumljena lica pod njom crvenim suzama. Mesec je sve to gledao sa visine, zasenjujući sjaj papirnatih lampiona.

"Ptico, medo, ribo i ti zeko", promrmlja Suzan kada je prisloniše uz piramidu od suvih drva, postavivši je na mesto ostavljeno za nju, rulja je sada uglas pevala:

"Ugljenisano DRVCE! Ugljenisano DRVCEl Ugljenisano DRVCE'."

"Ptico, medo, ribo i ti zeko."

Sećala se noći kada je plesao s njom. Sećala se kako je vodio ljubav s njom u vrbovom gaju. Sećala se njihovog prvog susreta na drumu: Blagodarim, dobro je da smo se upoznali, rekao joj je, i da, uprkos svemu, uprkos ovom tužnom rastanku sa ljudima koji su joj donedavno bili susedi a sada se pretvorili u razmetljive gobline na mesečini, uprkos bolu i izdaji i onome što je sledilo, rekao joj je istinu: bilo je dobro što su se upoznali, zaista je bilo dobro što su se upoznali.

"Ugljenisano DRVCE. Ugljenisano DRVCE. Ugljenisano DRVCE!"

Žena priđe i naslaga suvu kukuruzovinu oko njenih nogu. Nekoliko ljudi joj opali šamar (nije ih osećala; njeno otečeno i izranjavano lice kao da je obamrlo), i jedna žena, bila je to Miša Alvarez sa čijom kćerkom je Suzan učila da jaše, pljunu joj u oči, a zatim se obesno udalji, tresući rukama prema nebu i smejući se. Za trenutak Suzan ugleda Koral Torin, ukrašenu žetvenim amajlijama. Ona priđe i baci naramak suvog lišća na Suzan; lišće zaleprša oko nje kao šuštava, aromatična kiša.

Konačno joj opet priđe tetka, sa Rijom pokraj sebe. Obe su držale po baklju. Suzan je mogla da oseti miris crne smole i čuje njeno potmulo šištanje.

Ria podignu svoju baklju prema mesecu.

"UGLJENISANO DRVCEl" povika ona promuklim staračkim glasom i masa joj uzvrati: "UGLJENISANO DRVCE!"

Kordelija izvi svoju baklju.

"DOĐI, ŽANJI!" "DOĐI, ŽANJI!"

"Sada, kučko", prosikta Ria. "Sada ti stiže vreli poljubac kakav ti tvoj ljubavnik nikada nije dao."

"Umri, nevernice", prošaputa Kordelija. "Život usevima, a tebi smrt."

Prva je bacila svoju baklju na suvu kukuruzovinu nagomilanu do Suzaninih kolena; samo sekund kasnije, Ria fijuknu svoju. Suvo lišće momentalno buknu, zaslepljujući Suzan svojim žutim plamenom.

Ona uvuče poslednji dah svežeg vazduha, grejući ga svojim srcem i izbaci ga u prkosnom kriku:

"ROLANDE, VOLIM TE!"

Rulja ustuknu, žamoreći, kao da se kaje zbog svog zlodela. Sada je bilo prekasno da nešto poprave; ovo nije bilo strašilo već vesela devojka koju su znali, jedna od njih, iz nekog suludog razloga gorela je na Zetvenoj lomači, ruku obojenih u crveno. Mogli bi da je spasu, da joj pruže još jednu šansu, neki su to zaista želeli, ali bilo je kasno. Suva drva buknuše; njene pantalone buknuše; njena košulja buknu; njena duga plava kosa gorela je na njenoj glavi kao sjajna kruna.

"ROLANDE, VOLIM TE!"

Na kraju svog života bila je svesna da gori, ali je nije bolelo. Imala je vremena da se seti njegovih očiju, plavih kao nebo vedrog jutra. Imala je vremena da ga se seti na Litici, kako jaše Rašera punim galopom dok mu crna kosa leprša na slepoočnicama i marama se viori; videla ga je kako se smeje s lakoćom i slobodom koju nikada više neće naći u svom dugom životu koji će potrajati daleko posle njenog, i taj smeh je odnela sa sobom, leteći u svetlu i vrelini u svilenu tamu utehe, dozivajući ga opet i iznova, dozivajući pticu, medu, ribu i zeku.

26.

Na kraju nije izgovarao reči, ni ne, njegovi krici su utihnuli: ječao je kao ranjena životinja, ruku stopljenih oko stakla koje je kucalo kao odbeglo srce. U njemu je gledao kako Suzan gori.

Katbert opet pokuša da mu uzme ukletu stvar, ali bez uspeha. Zatim učini jedino što mu je preostalo, isuka svoj revolver i uperi ga u kuglu.

Verovatno će raniti Rolanda, možda ga i oslepeti krhotinama razbijenog stakla, ali nije imao drugog izbora. Ukoliko nešto ne preduzmu, staklena kugla će ga ubiti.

Međutim, nije bilo potrebe. Kao da vidi Katbertov uperen pištolj i kao da razume šta to znači, kugla se momentalno smrači i ugasi u Rolandovim rukama. Njegovo ukočeno telo, svaka crta lica i mišić koji su podrhtavali od užasa, naglo splasnuše. Roland pade kao kip, prsti otpustiše staklenu kuglu koja mu pade na stomak u trenutku kada se stropoštao na zemlju i otkotrlja se s njega, zaustavivši se kod jedne njegove raširene, mlitave ruke.

U njenim ukletim dubinama vladao je potpuni mrak dok je titrala samo jedna narandžasta iskra, odblesak izlazećeg Demonskog meseca.

Alejn pogleda u staklenu kuglu sa strahom i gađenjem; gledao ju je kao da je krvoločna zver koja sada spava... ali koja će ponovo da se probudi i napadne.On priđe korak bliže s namerom da je skrcka u paramparčad svojom čizmom.

"Da se nisi usudio", upozori ga Katbert promuklim glasom. Klečao je pored Rolandovog beživotnog tela i gledao u Alejna. Oči su mu po mesečini ličile na dva mala, svetlosna kamena. "Ne, posle svega što smo prošli da bismo je se dočepali. Nemoj da ti padne na pamet."

Alejn ga je nesigurno gledao jedan dugi trenutak, razmišljajući da li da uništi prokletu stvar, preživljene patnje nisu opravdavale patnje koje su im predstojale, i dok god je staklena kugla ostajala čitava, donosiće patnje svima koji je budu posedovali. Bila je to mašina za patnju koja je ubila Suzan Delgado. Nije znao šta je Roland video u kugli, ali je sve pročitao na njegovom licu, i to mu je bilo dovoljno. Kugla je ubila Suzan i ubijaće još ukoliko ostane u životu.

A onda se setio ka i ustuknuo. Kasnije će zbog toga gorko požaliti.

"Vrati je u vreću", reče Katbert, "pa mi pomozi oko Rolanda. Moramo da ga sklonimo odavde."

Vreća je ležala na zemlji nedaleko od njih, lepršajući na vetru. Alejn uze kuglu, ježeći se od njene glatke obline, očekujući da svakog časa oživi pod njegovim dodirom. Ali nije. On je spusti u vreću, zaveza je i prebaci preko ramena. Zatim kleknu pored Rolanda.

Nije znao koliko dugo su bezuspešno pokušavali da ga povrate, sve dok se mesec nije podigao visoko na noćnom nebu i pretvorio u srebni disk, a dim iz kanjona počeo da jenjava, to je sve što je znao. Tek tada mu je Katbert rekao da je dosta; prebaciće ga preko Rašerovog sedla i odjahaće s njim dalje. Kada bi uspeli da se dočepaju guste šume zapadno od baronije pre zore, rekao je Katbert, tamo bi verovatno bili bezbedni... moraće da pređu bar toliko. Potukli su Farsonove ljudi sa neočekivanom lakoćom, ali preživeli vojnici bi mogli da se prestroje i krenu u poteru. Najbolje je da zbrišu pre nego što se to desi.

I tako su napustili kanjon Civija i priobalje Mejisa; odjahali su na zapad pod Demonskim mesecom, sa Rolandom koji je ležao na sedlu svog konja kao leš.

27.

Naredni dan proveli su u Bosku, šumi zapadno od Mejisa, čekajući da se Roland probudi. Kada je došlo podne, a on još bio van svesti, Katbert reče:

"Vidi ako možeš da ga dodirneš."

Alejn uze Rolanda za ruke, nadvi nad njegovo bledo, uspavano lice i duboko koncentrisan ostade u tom položaju čitavih pola sata. Na kraju odmahnu glavom, pusti Rolandove ruke i udalji se.

"Ništa?" upita Katbert. Alejn uzdahnu i odmahnu glavom.

Od borovih grana napravili su ležaljku kako sledeću noć ne bi morao da provede viseći sa sedla (ako ništa drugo, Rašera više neće uznemiravati što svog gospodara nosi na takav način), i nastavili put ali ne Velikim drumom, koji je bio previše opasan, već paralelnom stazom. Kada je Roland ostao van svesti i narednog dana, Mejis je tada već uveliko bio iza njih i dećaci su osećali sve jaču nostalgiju, neobjašnjivu ali stvarnu, kao talas. Jahali su sa Rolandom u sredini, bacajući povremeno pogled na njegovo sporo podizanje i spuštanje grudi.

"Može li osoba van svesti da umre od gladi ili žeđi?" upita Katbert. "Može, je l' da?"

"Da", odgovori Alejn. "Mislim da može."

Bilo je to dugo i napeto noćno putovanje. Pošto nijedan od dečaka prethodnog dana nije spavao, sutradan su zaspali kao zaklani, sa ćebadima prebačenim preko glave kako bi se zaštitili od sunca. Probudili su se u razmaku od nekoliko minuta kada je sunce zašlo ustupivši mesto Demonskom mesecu, koji je tada bio dve noći nakon punog, vireći iza gustih sivih oblaka koji su najavljivali prve velike jesenje oluje.

Roland je sedeo. U rukama je držao staklenu kuglu koja je bila mrtva kao Rompove staklene oči. I Rolandove oči bile su mrtve, zureći ravnodušno u mesečinom obasjane šumske puteljke. Jeo je, ali nije spavao. Pio je iz brzaka pored kojih su prolazili, ali nije govorio. I nije se odvajao od komada Merlinove duge za koju su u Mejisu platili tako visoku cenu.

Staklena kugla za njega više nije sijala.

Svakako ne, pomisli Katbert, dok smo Al i ja budni da je vidimo.

Alejn nije mogao da skloni Rolandove ruke sa kugle pa je svoje spustio na njegove obraze, uspostavljajući vezu na taj način. Samo što ništa nije osećao, baš ništa. Biće koje je s njima jahalo na zapad, u Gilead, nije bio Roland. Nije to bio čak ni Rolandov duh. Poput mladog meseca pred kraj svog ciklusa, Roland se ugasio.

ČETVRTI DEO
SVA BOŽJA DECA IMAJU CIPELE

Poglavlje 1.
Kanzas ujutro

1.

Prvi put u proteklih nekoliko (sati? dana?) revolveraš ućuta. Neko vreme je samo sedeo, ruku oslonjenih na kolena, zagledan u tamno obličje istočno od njih (sa suncem iza sebe staklena palata bila je crna sa zlatnim oreolom).

Zatim je uzeo mešinu sa vodom koja je ležala na pločniku pored njega, uspravio je i otvorio usta.

Pio je ono što mu se slivalo u usta, ostali su mogli da vide kako mu adamova jabučica igra gore-dole dok je ležeći na defektnom autoputu i dalje sipao, ali očigledno nije želeo samo da utoli žeđ. Voda je strujala preko njegovog duboko izboranog čela, slivajući mu se niz spuštene kapke.

Punila je trouglastu udolinu u dnu njegovog vrata i curila niz slepoočnice, kvaseći mu kosu i potamnjujući je.

On konačno spusti mešinu i položi je pored sebe, sklopljenih očiju, ruku podignutih visoko iznad glave, kao čovek koji se predaje u svom snu. Sa njegovog lica dizala se para u vidu sitnih spirala.

"Ahhh", izusti on.

"Je l' ti bolje?" upita Edi.

Revolveraš podiže kapke, otkrivajući te izbledele, i pomalo uzrujane, plave oči.

"Da. Bolje mi je. Ne razumem kako je to moguće, baš kao što sam se plašio ovog pripovedanja... ali bolje mi je."

"Log-psiho bi to verovatno umeo da ti objasni", reče Suzan, "ali sumnjam da bi ga poslušao." Ona stavi ruke iza leđa, protegnu ih i trepnu... ali treptaj je bio samo refleks. Bol i ukočenost koju je očekivala nisu se javili, i mada je nešto neznatno zaškripalo u dnu njene kičme, nije osetila prijatnu seriju puckanja i krckanja kao što se nadala.

"Da ti kažem nešto", javi se Edi, "ovo daje potpuno novo značenje frazi 'rasterećenja' duše. Koliko dugo smo ovde, Rolande?"

"Samo jednu noć."

"Duhovi su sve obavili u jednoj noći", izusti Džejk pospanim glasom. Noge su mu bile ukrštene kod članaka; Oj je sedeo u dijamantskom obliku između dečakovih savijenih kolena, gledajući u njega svojim svetlim zlatno-crnim očima.

Roland ustade, brišući svojom maramom vlažne obraze i oštro pogleda u Džejka.

"Šta si hteo da kažeš?"

"Nisam ja. To je napisao tip koji se zove Čarls Dikens. U priči Božićna pesma. Sve u jednoj noći, ha?"

"Da li ti neki deo tela kaže da je duže?"

Džejk odmahnu glavom. Ne, osećao se skoro kao i svakog drugog jutra, bolje neko nekih jutara. Morao je da piški, ali zadnji zubi mu se nisu naročito klimali, niti bilo šta slično.

"Edi? Suzana?"

"Dobro se osećam", uzvrati Suzana. "Ne kao da sam celu noć probdela, nije prvi put."

Edi reče:

"Podseća me na vreme kada sam bio džanki, na neki način..."

"Zar ne sve?" suvo upita Roland.

"O, strava", nastavi Edi. "Vrlo duhovito. Sledećem vozu koji se razbesni na nas ti ćeš da postaviš glupa pitanja. Hteo sam da kažem, kad toliko noći provedeš urokan, prosto se navikneš na to da ćeš se narednog jutra osećati kao govno od pet kila u kesi od četiri kile, glavobolja, zapušen nos, lupanje srca, probadanje u starim kostima. Slušaj šta će da ti kaže tvoj ortak Edi, na osnovu jutarnjeg osećaja možeš da provališ koliko je 'gudra' dobra za tebe.

U svakom slučaju se navikneš, ja svakako jesam, kada jednu noć preskočiš, sledećeg jutra se probudiš i sedneš na ivicu kreveta, razmišljajući: 'Jebote, šta sa mnom nije u redu? Jesam li bolestan? Osećam se čudno. Da me tokom noći nije strefila kap?"

Džejk se nasmeja, zatim sklopi ruke preko usta, silovito kao da je želeo ne samo da uguši zvuk već i da ga vrati nazad.

"Izvini", reče. "Setio sam se svog ćaleta."

"Jednog od mojih ljudi, a?" upita Edi. "Svejedno, očekujem da budem rovit, očekujem da budem smoren, očekujem da škripim kada hodam... ali u stvari mislim da će mi šoranje u žbunju biti dovoljno."

"I koji zalogaj?" upita Roland.

Ediju pade osmeh s lica.

"Ne", reče ozbiljno. "Posle ove priče nisam toliko gladan. U stvari, uopšte nisam gladan."

2.

Edi je odneo Suzanu niz nasip i spustio je iza lovorikinog žbuna da obavi svoju nuždu. Džejk je bio šezdeset ili sedamdeset jardi istočno, u brezovom gaju. Roland je rekao da će otići lekovitom stazom da obavi svoje jutarnje potrebe i izvio obrve kada su se njegovi njujorški prijatelji nasmejali.

Suzan se nije smejala kada je izašla iz žbunja. Lice joj je bilo vlažno od suza. Edi je ništa nije pitao; znao je. I sam se gušio od osećanja. Nežno ju je uzeo u naručje i zagnjurila mu je lice u podnožje vrata. Ostali su u tom položaju još neko vreme.

"Ugljenisano drvce", napokon izusti ona, oponašajući Rolandov način govora, otežući kod poslednjeg samoglasnika.

"Jah", složi se Edi, razmišljajući kako Čarli u sklopu svakog imena uvek ispadne Čarli. I pretpostavljao je da je ruža uvek ruža i samo ruža. "Dođi, žanji."

Ona podiže glavu i poče da briše suzne oči.

"Da prođe kroz sve to", tiho reče... bacajući još jedan pogled na nasip autoputa kako bi se uverila da ih Roland ne gleda. "I to u četrnaestoj."

"Jah. Na taj način avanture u potrazi za neuhvatljivom srebrnom torbom na Tompkins Skveru izgledaju prilično dosadno. Mada, na neki način osećam olakšanje."

"Olakšanje? Zašto?"

"Zato što sam mislio da će nam ispričati kako ju je on lično ubio. Zbog njegove proklete Kule."

Suzana ga pogleda direktno u oči.

"Ali on misli da jeste. Kako ne shvataš?"

3.

Kada su se ponovo okupili i ugledali hranu, zaključili su da ipak ne bi bilo loše da malo prezalogaje. Roland je razdelio poslednji burito [Možda bi kasnije mogli da svrate u najbliži Boing Boing Burger i pokupe ono što je ostalo od hrane, pomisli Edi), i počeli su da jedu. Svi osim Rolanda. Uzeo je svoj burito i samo ga ovlaš pogledao. Edi je na revolveraševom licu pročitao tugu koja ga je činila starim i ujedno izgubljenim. Srce mu se stezalo, ali nije imao ideju šta po tom pitanju da učini.

Džejk, skoro deset godina mladi, jeste. Ustao je, prišao Rolandu, kleknuo pored njega i zagrlio ga.

"Žao mi je što si izgubio prijateljicu", reče mu.

Rolandovo lice se smekša, i u tom trenutku Edi je bio skoro siguran da će zaplakati. Možda ga dugo niko nije grlio. Mnogo dugo. Edi je morao načas da skrene pogled. Kanzas ujutro, reče on sebi. Prizor koji nikada ne očekuješ da ćeš videti. Uživaj neko vreme u njemu i pusti čoveka na miru.

Kada je ponovo pogledao u Rolanda, ovaj se već bio sabrao. Džejk je sedeo pored njega, dok je Oj položio svoju dugu njušku na revolveraševe čizme.

Roland je počeo da jede svoj burito. Sporo i bez slasti... ali jeo je.

Hladna ruka, Suzanina, podvuče se pod Edijevu. On je uze i oko nje sklopi prste.

"Jedna noć", začuđeno primeti ona.

"Bar po našim telesnim satovima", uzvrati Edi. "U našim glavama..."

"Ko zna?" složi se Roland. "Ali pripovedanje uvek menja vreme. Bar je u mom svetu." Osmehnu se. Neočekivano, kao i uvek, transformišući svoje lice u nešto skoro lepo, kao i uvek. Posmatrajući ga, Edi pomisli kako je devojka mogla da se zaljubi u Rolanda, nekada davno. Onda kada je bio dugonja u povoju, ali možda ne toliko ružan; onda kada ga Kula još nije sasvim uzela pod svoje.

"Mislim da je tako u svim svetovima, šećeru", reče Suzana. "Mogu li da ti postavim par pitanja pre nego što krenemo?"

"Ako želiš."

"Šta ti se dogodilo? Koliko dugo si bio... izgubljen?"

"U pravu si, bio sam izgubljen. Putovao sam. Lutao. Ne baš u Merlinovoj dugi... mislim da se nikada ne bih vratio odatle da sam ušao u nju dok sam bio... bolestan... ali svi imaju Čarobnjakovu staklenu kuglu, naravno.

Ovde." Revolveraš se kucnu po čelu, tik iznad mesta gde se spajaju obrve.

"Tamo sam otišao. Tamo sam otputovao dok su moji drugovi putovali sa mnom na istok. Malo po malo, bivalo mi je sve bolje. Kuglu nisam ispuštao iz ruku i putovao sam u svojoj glavi i oporavio se. Međutim, kugla mi više nikada nije zasijala sve do pre kraj... kada su bitke za palatu i gradske kule bile zaista na vidiku. Da sam je samo malo ranije probudio... "

On slegnu ramenima.

"Da sam je probudio pre nego što mi se povratila snaga uma, mislim da sada ne bih bio ovde. Jer, svaki svet, čak i onaj ružičasti sa staklenim nebom, bio bi bolji od onog u kojem nema Suzan. Pretpostavljam da je sila koja staklenoj kugli daje život to znala... i čekala je."

"Ali kada ti je opet zasijala, rekla ti je ostatak?" upita Džejk. "Sigurno jeste.

Ispričala ti je delove koje nisi mogao da vidiš."

"Jeste. Znam priču iz svih uglova zahvaljujući onome što sam video u kugli."

"Jednom si nam rekao da je Džon Farson želeo tvoju glavu na kocu", reče Edi. "Zato što si mu nešto ukrao. Nešto što mu je bilo dragoceno. To je bila staklena kugla, zar ne?"

"Da. Bio je više nego ljut kada je to saznao. Poludeo je od besa. 'Odlepio je' kako ti to umeš da kažeš, Edi."

"Koliko ti je još puta zasijala?" upita Suzana.

"I šta se s njom dogodilo?" pridoda Džejk.

"Gledao sam u nju tri puta nakon odlaska iz baronije Mejis", odgovori Roland. "Prvi put u noći pred sam povratak kući u Gilead. Tada sam najduže putovao u njoj i prikazala mi je ono što sam vam ispričao.

Nekoliko stvari sam samo pretpostavio, ali većinu sam video u njoj.

Prikazala mi je te stvari ne da me nauči ili prosvetli već da me povredi i rani. Preostali delovi Čarobnjakove duge su sve same zle stvari. Patnja ih na neki način oživljava. Čekala je da mi um dovoljno ojača da shvatim i podnesem... a onda mi je pokazala sve stvari koje sam propustio u svom glupom adolescentskom zadovoljstvu. U zanosu zaljubljenosti. U ponosnoj, ubistvenoj uobraženosti."

"Rolande, nemoj", procvile Suzana. "Nemoj da dozvoliš da još patiš."

"Ali patim. Uvek ću. Nema veze. To sada nije važno; priča je ispričana.

"Drugi put sam gledao u kuglu, ušao u kuglu, tri dana nakon dolaska kući.

Moja majka nije bila tamo mada je te noći bila dužna da bude. Otišla je u Debariju, neku vrstu ženskog samostana, da čeka i moli za moj povratak.

Marten je takode bio odsutan. Bio je u Kresiji, sa Farsonom."

"A kugla?" upita Edi. "Je li tada već bila kod tvog oca?"

"Ne-e", odgovori Roland i spusti pogled na svoje ruke. Ediju nije promaklo rumenilo na revolveraševim obrazima. "Nisam mu je odmah dao. Bilo mi je... teško da je se odreknem."

"Ne sumnjam", reče Suzana. "Kao i svima drugima koji su ikada pogledali u prokletu stvar."

"Trećeg popodneva, pre nego što je priredena svečana večera povodom našeg bezbednog povratka..."

"Kladim se da ste jedva čekali da se malo provedete", primeti Edi.

Roland se osmehnu bez humora, i dalje proučavajući svoje ruke.

"Negde oko četiri sata, Katbert i Alejn ušli su u moje odaje. Ličili smo na trio vredan poziranja umetničkom slikaru, išibani vetrom, upalih očiju, ruku prekrivenih zaraslim posekotinama i ogrebotinama od penjanja uza zid kanjona, mršavi kao strašila. Čak i Alejn, koji je uvek bio debeo, iz profila je izgledao kao daska. Pričvrljili su me, kako biste vi rekli. Do tada su čuvali tajnu o kugli, iz poštovanja prema meni i gubitku koji sam preživeo, tako su tvrdili i verovao sam im, ali odlučili su da je obelodane posle večere. Ako im je dobrovoljno ne uručim, o tome će odlučiti naši očevi. Užasno su se stideli, naročito Katbert, ali bili su uporni.

"Rekao sam im da ću je predati svom ocu pred početak večere, čak i pre nego što stigne kočija iz Debarije sa mojom majkom. Trebalo je da dodu ranije i uvere se u to da sam održao obećanje. Katbert je počeo da okleva i rekao je da to neće biti neophodno, ali svakako je bilo neophodno..."

"Jah", promrmlja Edi. Imao je izraz čoveka koji savršeno dobro razume ovaj deo priče. "Možeš sam da odeš u klonju, ali je mnogo lakše povući vodu i oterati govna kada imaš nekog sa sobom."

"Alejn je bar znao da će mi biti lakše, lakše, ukoliko ne moram kuglu da predam sam. Ućutkao je Katberta i rekao da će obojica biti tu. I bili su.

Uručio sam je, koliko god mi to padalo teško. Moj otac je prebledeo kao kreč kada je pogledao u vreću i video šta je unutra, zatim se izvinio i odneo je. Kada se povratio, podigao je svoju čašu sa vinom i nastavio da priča o našim avanturama u Mejisu kao da se ništa nije dogodilo."

"Ali između vremena kada su te tvoji drugovi nagovorili da je predaš i trenutka kada si to učinio, gledao si u nju", reče Džejk. "Ušao si u nju.

Putovao u njoj. šta ti je tada pokazala?"

"Pre svega opet Kulu", reče Roland "i početak pohoda na nju. Video sam pad Gileada i trijumf Dobrog Čoveka koji smo uništavanjem rezervoara i naftnih polja odložili punih dvadeset meseci. Po tom pitanju ništa nisam mogao da učinim, ali kugla mi je pokazala nešto što jesam. Postojao je specifičan nož. Njegova oštrica je obrađena izuzetno moćnim otrovom, nečim iz dalekog kraljevstva Srednjeg Sveta po imenu Garlan. Tako jaka stvar i kod najmanje posekotine izaziva skoro trenutnu srmt. Lutajući pevač, zapravo, najstariji sestrić Džona Farsona, doneo je taj nož na dvor.

Predao ga je dvorskom kuvaru služiteljskog osoblja. Ovaj čovek je nož prosledio pravom ubici. Nije trebalo da moj otac dočeka jutro posle svečane večere." Roland se tužno osmehnu. "Zahvaljujući onome što sam video u Čarobnjakovoj kugli, nož nikada nije dospeo u ruke onog ko je trebalo da ga upotrebi, i pred kraj te nedelje postavljen je novi kuvar.

Ispričao sam vam mnogo priča, zar ne? Ja', uistinu mnogo."

"Jesi li video osobu kojoj je nož bio namenjen?" upita Suzana. "Pravog ubicu?"

"Jesam."

"Još nešto? Jesi li video još nešto?" upita Džejk. Plan ubistva Rolandovog oca ga očigledno nije mnogo zanimao.

"Da." Roland je izgledao zbunjeno. "Cipele. Samo na tren. Cipele koje slobodno padaju. Prvo sam pomislio da je to jesenje lišće. A onda sam video da su to bile cipele, nestale su, i ležao sam u svom krevetu sa kuglom u naručju... otprilike kao što sam je nosio u povratku iz Mejisa. Moj otac... kao što rekoh, njegovo iznenađenje kada je pogledao u vreću bilo je ogromno."

Rekao si mu kod koga je nož sa specijalnim otrovom, pomisli Suzana, kod Dživsa, batlera, ili koga god, ali nisi mu rekao ko bi trebalo zaista da ga upotrebi, zar ne, šećeru? Zašto? Zato što si lično hteo da obaviš taj poslić?Ali pre nego što je stigla da upita, Edi je već postavljao svoje pitanje.

"Cipele? Koje lete kroz vazduh? Da li ti to sada nešto znači?"

Roland odmahnu glavom.

"Ispričaj nam šta si još video u kugli", reče Suzana.

Revolveraš joj uputi pogled pun bola i njene sumnje se momentalno pretočiše u čvrste činjenice. Ona skrenu pogled i uhvati Edija za ruku.

"Molim za oproštenje, Suzana, ali ne mogu. Ne sada. Rekao sam vam sve što sam mogao, zasad."

"U redu", pomiri se Edi. "U redu, Rolande, to je kul."

"Kul", složi se Oj.

"Jesi li ponovo video vešticu?" upita Džejk.

Dugo se činilo da Roland neće odgovoriti ni na ovo pitanje, ali na kraju ipak jeste.

"Da. Nije završila sa mnom. Kao u mom snu o Suzan, pratila me je. Čak iz Mejisa me je pratila."

"Kako to misliš?" izusti Džejk dubokim, začuđenim glasom. "Pobogu, Rolande, kako to misliš?"

"Ne sada." On ustade. "Vreme je da krenemo dalje", reče, klimajući glavom prema zdanju koje je lebdelo pred njima; sunce se sada promaljalo iza njega. "Ona sjajna kupola je podaleko, ali mislim da ćemo ovog popodneva stići do nje ako se budemo kretali živatno. Najbolje tako. Takva mesta se ne zaobilaze po mraku, valjalo bi da to izbegnemo."

"Znaš li sada šta je to?" upita Suzana.

"Nevolja", ponovi Roland. "I to na našem putu."

4.

Tog jutra je procep neko vreme brujao tako glasno da im ni meci u ušima nisu pomogli da sasvim priguše njegov jeziv zvuk. U jednom trenutku Suzana je imala osećaj da će nosna kost da joj se raspadne, a kada je pogledala u Džejka, shvatila je da plače kao beba, ali ne na način kako to čine ljudi kada su tužni već kao kada ih sinusi potpuno izdaju. Iz glave nije mogla da izbaci svirača na testeri na kojeg ju je dečak podsetio. Zvuči havajski, odzvanjalo joj je u glavi dok je Edi smrknuto gurao njena nova invalidska kolica, krivudajući između zakrčenih vozila. Zvuči havajski, zar ne? Zvuči jebeno havajski, zar ne, gospodice-o-tako-crna-i-lepa?

Sa obe strane saobraćajnog znaka procep se valjao čitavim putem uz nasip, bacajući svoje trzave, bezoblične odbleske drveća i silosa za žito, kao da posmatra hodočasnike koji prolaze poput gladne zveri u zoološkom vrtu koja posmatra debeljuškasto dete. Suzana uhvati sebe kako razmišlja o procepu u kanjonu Civija koji kroz dim halapljivo guta Latigove ljude, usisavajući ih unutra (mameći ih da sami udu unutra, kao zombi u horor filmu), a zatim uhvati sebe kako opet misli na čoveka u Central parku, čudaka sa testerom. Zvuči havajski, zar ne? Brojim jedan procep i zvuči havajski, zar ne?

I baš kada je mislila da neće izdržati ni trenutak duže, procep poče da se povlači sa 1-70, i njegov žuboravi trepet konačno poče da jenjava. Konačno je mogla da izvadi metke iz ušiju. Drhtavom rukom, ona iz spusti u džep svojih kolica.

"Ovaj je bio gadan", reče Edi. Glas mu je zvučao zapušeno i cmizdravo.

Suzana se osvrnu i ugleda njegove vlažne obraze i crvene oči. "Smiri se, Suzi, dušo", smirivao ju je. "To su samo sinusi. Ovaj zvuk ih ubija."

"I mene", reče Suzana.

"Moji sinusi su okej, ali me zatoboli glava", dobaci Džejk. "Rolande, imaš li još neki aspirin?"

Roland zastade, probrblja po torbi i izvadi bočicu.

"Jesi li ponovo video Kleja Rejnoldsa?" upita Džejk nakon što je progutao pilulu sa vodom iz mešine koju je nosio.

"Nisam, ali znam šta mu se dogodilo. Skupio je bandu, uglavnom dezertere iz Farsonove vojske i počeo da pljačka banke... u pravcu našeg sveta, ovog, ali tada pljačkaši banaka i pošti nisu mnogo zazirali od revolveraša."

"Revolveraši su bili preokupirani Farsonom", pretpostavljao je Edi.

"Da. Ali Rejnoldsa i njegove ljude je uhvatio mudri šerif koji je glavnu ulicu grada Okli pretvorio u ubilačku zonu. šest od deset u bandi odmah je palo. Ostali su obešeni. Među njima i Rejnolds. To se dogodilo manje od godinu dana kasnije, u vreme široke Zemlje." Roland zastade, a potom reče. "Jedna od poginulih u ubilačkoj zoni bila je Koral Torin. Postala je Rejnoldsova žena; jahala je i ubijala zajedno sa ostalima."

Nastaviše da koračaju u tišini. U daljini je procep brujao svoju beskrajnu pesmu. Džejk najednom potrča u pravcu parkiranog karavana. Ispod brisača na levoj strani šoferšajbne bila je zakačena poruka. Podigavši se na prste, on je istrgnu. Zatim je pročita, mršteći se.

"Šta kaže?" upita Edi.

Džejk mu je dade. Edi pročita, zatim je prosledi Suzani koja je u okretu pročita i pruži Rolandu. Ovaj osmotri poruku i odmahnu glavom.

"Prepoznajem samo nekoliko reči, starica, mračni čovek. šta još piše?

Pročitaj mi."

Džejk uze papir.

"Starica iz snova je u Nabraski. Zove se Abagejl." Dečak zastade. "Ispod kaže, 'Mračni čovek je na zapadu. Možda u Vegasu."

Džejk pogleda u revolveraša dok mu je poruka lepršala u ruci, lica zbunjenog i napetog. Ali Roland je gledao u pravcu palate koja je svtlucala na autoputu, palata nije bila na zapadu nego na istoku, i bila je svetla a ne mračna.

"Na zapadu", ponovi Roland. "Mračni čovek, Mračna Kula, sve je na zapadu."

"Nabraska je takode zapadno odavde", nesigurno reče Suzana. "Ne znam koliko je važna ta Abagejl, ali... "

"Mislim da je ona deo neke druge priče", zaključi Roland.

„Ali priče bliske ovoj", upade Edi. "Možda iza sledečih vrata. Dovoljno bliske da zameni šečer za so... ili započne svađu."

"Siguran sam da si u pravu", reče Roland, "i možda ćemo ipak imati posla sa 'staricom' i 'mračnim čovekom'... ali danas je naš posao da nastavimo na istok. Idemo."

Nastaviše da koračaju.

5.

"Šta je se bilo sa Simijem?" upita Džejk posle kraćeg vremena.

Roland se nasmeja, delimično iznenađen pitanjem, delimično zadovoljan podsećanjem.

"Pratio nas je. Nije mu bilo lako i sigurno se ponekad plašio, u pitanju su točkovi i točkovi pustoši između Mejisa i Gileada, prepunih divljih ljudi.

Možda gorih od običnih ljudi. Ali ka je bio s njim i pristigao je u vreme Vašara na Kraju godine. On i njegova prokleta mazga."

"Kapi", upade Džejk.

"Api", ponovi Oj, skakućući uporedo sa Džejkom.

"Kada smo krenuli u potragu za kulom, ja i moji drugovi, Simi je bio sa nama. Kao vrsta pratioca, po vašem. On je... " Ali Roland odluta, ugrizavši se za usnu, i posle toga ne reče više ništa.

A Kordelija?" upita Suzana. "Luda tetka?"

"Umrla je pre nego što se lomača ugasila. Verovatno je doživela srčani ili moždani udar, ono što Edi zove kap."

"Možda je umrla od stida", promrmlja Suzana. "Ili od užasa posle svega što je učinila."

"Moguće", složi se Roland. "Kasna spoznaja istine je užasna stvar. Znam to vrlo dobro."

"Tamo nešto ima", uzviknu Džejk, pokazujući rukom na udaljeni deo autoputa s kojeg su automobili bili uklonjeni. "Vidite li?"

Roland jeste, svojim očima je očigledno video sve, ali tek nakon petnaest minuta, Suzana je uspela da primeti crne mrljice na putu. Pretpostavljala je da zna šta bi mogle biti, ali pre zahvaljujući svojoj intuiciji nego čulu vida.

Desetak minuta kasnije, bila je sigurna.

Bile su to cipele, šest pari cipela uredno poredanih preko istočne trake Međudržavnog autoputa 70.

Poglavlje 2.
Cipele na drumu

1.

Do cipela su stigli sredinom jutra. Iza njih, sada već jasnije, uzdizala se staklena palata. Svetlucala je nežnom zelenom nijansom, kao odraz lokvanja u mirnoj vodi. Ispred nje nalazila se sjajna kapija; na lakom povetarcu sa kula viorile su se crvene zastavice.

Cipele su takode bile crvene.

Suzana nije krila iznenađenje što vidi pet pari iako je to bilo razumljivo mada pogrešno, zapravo je bilo četiri para i jedan kvartet. Ovo poslednje, četiri tamnocrvene cipele od meke kože, nesumnjivo su bile namenjene četvoronožnom članu njihovog ka-teta. Roland uze jednu i opipa je iznutra.

Nije znao koliko je bambura na svetu nosilo cipele, ali je pretpostavljao da nijednom nikada nije poklonjen komplet svilom postavljenih kožnih cipela.

"Bali, Guči, da ne poveruješ", reče Edi. "Ovo je sjajno."

Suzana je najlakše izabrala svoj par, ne samo zbog njihovog ženstvenog oblika i iskričavih šara sa strana. U stvari, to uopšte nisu bile cipele, napravljene su tako da se uklope u patrljke njenih nogu koji su se završavali odmah iznad kolena.

"Pazi ovo", čudila se ona, podižući jednu kako bi suncu izložila veštačke dijamante kojima su cpele bile ukrašene... ako su to uopšte bili dijamanti.

Kroz glavu joj prolete suluda ideja da bi to mogli biti parčići dijamanata.

"Proteze. Posle četiri godine snalaženja s nečim što je moja drugarica Sintija zvala 'uslovima skraćenih nogu,' konačno sam dobila proteze. Hvala na tome."

"Proteze", promrsi Edi. "Zar se tako zovu?"

"Tako se zovu, šećeru."

Džejkove su bile svetlocrvene ,oksfordke', izuzev boje, kod kuće bi se savršeno uklopile u lepo vaspitanim učionicama škole Pajper. Dečak uze jednu, savi je po sredini, a zatim je okrenu. on je bio svetao i čist. Nije bilo nikakve oznake prozvođača, niti je očekivao da će je naći. Njegov otac je posedovao desetak pari cipela fine ručne izrade. Džejk je to i ovde odmah zapazio.

Edijeve su bile plitke sa kubanskom petom. ( Možda ih u ovom svetu zovu mejiške pete, pomisli on) i špicastim vrhovima... koje su u njegovom drugom životu bile poznate kao „Simike." Sredinom šezdesetih, era koju je Odeta/Deta/Suzana za dlaku propustila, verovatno su se zvale „bitlsovke."

Rolandu su, naravno, sledile kaubojke. Fensi čizme, u takvim se pre išlo na igranku nego na put. Kopčanje unakrst, ukrasi sa strane, uski i izvijeni donovi. On ih prouči bez uzimanja, zatim pogleda u svoje saputnike i namršti se. Gledali su se između sebe. Rekli biste da je to neizvodljivo utroje već samo u paru... ali to je prosto zato što nikada niste bili deo ka-teta.

Roland je još delio khef s njima; osećao je moćnu struju njihovih isprepletanih misli iako nije uvek mogao da ih razume. Zato što su se nalazili u njihovom svetu. Oni dolaze iz različitih kada tog sveta, ali ovde vide nešto što je svima trima zajedničko.

"Šta je to?" upita on. „Šta znače ove cipele?"

"Mislim da niko od nas to tačno ne zna", odgovori Suzana.

"Ne", javi se Džejk. "To je još jedna zagonetka." On s gađenjem odmeri čudne, krvavocrvene ,oksfordke' u svojim rukama. "Još jedna prokleta zagonetka."

"Ispričaj šta znaš." Džejk pogleda u pravcu staklene palate. Sada je bila udaljena petnaestak njujorških milja, sijajući po vedrom danu, nestvarna kao fatamorgana i istovremeno stvarna kao... pa, kao cipele. "Molim te, ispričaj nam šta znaš o ovim cipelama."

"Ja imam cipele, vi imate cipele, sva Božja deca imaju cipele", oglasi se Odeta. "Ionako to mišljenje preovladuje."

"Dakle" poče Edi, "mi ih svakako imamo. A ti misliš isto što i ja, zar ne?"

"Valjda."

"A ti, Džejk?"

Umesto odgovora, Džejk podignu jednu ,oksfordku' (Roland nije sumnjao u to da će cipele svima, uključujući i Oja, savršeno pristajati) i živahno kucnu jednom o drugu, triput. Rolandu to ništa nije značilo, ali Edi i Suzana odmah odreagovaše, osvrćući se oko sebe i gledajući u nebo kao da očekuju da će svakog časa, uprkos jarkom jesenjem suncu, da se digne oluja. Na kraju su svi zurili u staklenu palatu... a onda jedni u druge na onaj začuđujući način koji je kod Rolanda budio želju da ih protrese dok im zubi ne zacvokoću. Ipak, čekao je. Ponekad je to sve što čovek može da učini.

"Kada si ubio Džonasa, gledao si u kuglu", reče Edi, okrenuvši se prema njemu. "Putovao si u kugli."

"Da, ali neću sada ponovo da pričam o tome; to nema nikakve veze sa ovim..."

"Mislim da ima", zaključi Edi. "Leteo si u ružičastoj oluji. U ružičastoj buri, moglo bi se reći. Bura je reč koja bi mogla da se upotrebi umesto oluje, zar ne? Naročito kada smišljaš zagonetku."

"Naravno", složi se Džejk. Zvučao je pospano, poput dečaka koji priča u snu. "Kada Doroti leti preko Čarobnjakove duge? Kada je ona Gejl."

"Više nismo u Kanzasu, šećeru", reče Suzana, a onda ispusti neobičan, grleni lavež za koji je Roland verovao da je neka vrsta smeha. "Možda malo podseća, ali Kanzas nikada nije bio... znate, ovako procepljen."

"Ne razumem te", reče Roland. Ali osećao je hladnoću i srce mu je lupalo previše brzo. Sada više nigde nije bilo procepa, zar im to nije rekao?

Svetovi su se stapali jedan s drugim, a sile Kule su slabile? Kao na dan kada joj se budu približili, probijajući se kroz ružičnjak?

"Video si svašta dok si leteo", nastavi Edi. "Pre nego što si stigao u mračnu zemlju, onu koju si nazvao Prasak groma, video si svašta. Pijanistu, šeba.

Koji se kasnije pojavio u tvom životu, je l' tako?"

"Jeste, u Tulu."

"I putnika sa crvenom kosom?"

"Njega takođe. Imao je pticu po imenu Zoltan. Ali kada smo se sreli, normalno smo razgovarali. 'Život tebi i tvojim usevima,' i slične stvari.

Mislio sam da sam isto to čuo kada je proleteo pored mene u ružičastoj oluji, ali on je zapravo rekao nešto drugo." Revolveraš pogleda u Suzanu.

"Video sam i tvoja invalidska kolica. Ona stara."

"Video si i vešticu."

"Da. Ali..."

Kroz škripav smeh, koji je Rolanda užasno podsećao na Rijin, Džejk povika:

"Uhvatiću te, lepojko! Tebe i tvoje malo pseto!"

Roland je zurio u njega, skrivajući zaprepašćenje.

"Samo što veštica u filmu nije jahala metlu", pojasni Džejk. "Već je vozila svoj bicikl, onaj sa korpom pozadi."

"Jeste, i nije nosila žetvene amajlije", reče Edi. "Mada bi joj lepo stajale.

Kažem ti, Džejk, kao klinac sam imao košmare zbog tog njenog smeha."

"Mene su plašili majmuni", reče Suzana. "Leteći majmuni. Kad god bih pomislila na njih, morala sam da se uvučem u krevet kod mame i tate. Onda su se oni redovno prepirali oko toga ko je prvi došao na ideju da me vodi u bioskop."

"Nije me brinulo kucanje petama", nastavi Džejk. "Nimalo." Obraćao se Suzani i Ediju; u tom trenutku izgledalo je kao da Roland ne postoji.

"Ionako ih nisam nosio."

"Istina", izusti Suzana, zvučeći ljutito, "ali znaš li šta je moj tata stalno govorio?"

"Ne, ali imam osećaj da ću saznati", našali se Edi.

Ona ga ošinu pogledom, a zatim svu svoju pažnju usmeri na Džejka.

"Nikada ne prizivaj vetar ukoliko ne želiš da dune", reče Suzana. "I to je dobar savet, bez obzira na to šta može ovaj Mladi Gospodin šašavko da pomisli."

"Opet batine", reče Edi, cereći se.

"Tine!" ponovi Oj, piljeći u Edija.

"Objasnite mi", tiho ih zamoli Roland. "Saslušaću vas. Podeliću vaš khef. I to odmah."

2.

Ispričali su mu priču koju je znalo skoro svako američko dete dvadesetog veka, o devojčici Doroti Gejl koju je ciklon, zajedno sa njenim psom, odneo u zemlju Oz. U Ozu nije postojao 1-70, ali je zato postojala žuta staza koja je poslužila istoj svrsi, zatim su tu bile veštice, dobre i loše.

Postojao je i ka-tet koji su činili Doroti, Toto i još troje prijatelja na koje su nabasali usput: Plašljivi Lav, Limeni Drvoseča i Strašilo. Svako od njih je imao (pticu, medu, ribu i zeku) najdražu želju, i Doroti je bila ta s kojom su se Rolandovi novi prijatelji (uključujući i samog Rolanda) poistovetili: devojčica je želela da nađe put do kuće.

"Žvakaći su joj rekli da prati žutu stazu do Oza", poče Džejk, "i ona ih je poslušala. Na putu je srela ostale, kao što si ti sreo nas, Rolande..."

"Mada ne ličiš mnogo na Džudi Garland", upade Edi.

"... i na kraju su stigli tamo. U Oz, u Smaragdnu palatu, kod čoveka koji je živeo u Smaragdnoj palati." Dečak pogleda u staklenu palatu pred njima, sve zeleniju i zeleniju na jarkom suncu, a zatim opet u Rolanda.

"Da, razumem. A da li je taj momak, Oz, moćni dinh? Baron? Ili možda kralj?"

Opet, njih troje razmeniše pogled koji nije obuhvatao Rolanda.

"Komplikovano je", odgovori Džejk. "Bio je folirant..."

"Forilant? šta je to?"

"Folirant", ispravi ga Džejk, smejući se. "Prevarant. Samo priča, bez dela.

Ali možda je važno reći da je Čarobnjak zapravo došao iz..."

"Čarobnjak?" oštro upita Roland i oštećenom rukom zgrabi Džejka za rame. "Zašto ga tako zoveš?"

"Zato što mu je to titula, dušo", pojasni Suzana. "Čarobnjak iz Oza." Nežno ali odlučno, ona skloni Rolandovu ruku sa Džejkovog ramena. "Sad ga pusti da završi priču. Nema potrebe da ga toliko stežeš."

"Jesam li te povredio? Džejk, molim za oproštenje."

"Ma ne, dobro sam", uzvrati dečak. "Ne opterećuj se. Dakle, Doroti i njeni prijatelji su doživeli mnogo avantura pre nego što su saznali da je Čarobnjak, znaš, folirant." Džejk se na ovo zakikota, pljesnuvši se rukama po čelu, i zaliza kosu unazad, kao petogodišnje dete. "Lavu nije mogao da da hrabrost, niti Strašilu mozak, niti Limenorn Drvoseči srce. što je najgore, Doroti nije mogao da vrati u Kanzas. Čarobnjak je imao balon u kojem je otišao bez nje. Mislim da on to nije hteo, ali tako se desilo."

"Iz tvoje priče mi se čini", poče Roland, sporo izgovarajući reči, "da su Dorotini prijatelji sve vreme imali ono što su želeli."

"To je moralna strana priče", pojasni Edi. "Možda i ono što uveličava priču.

Ali Doroti je zarobljena u Ozu, shvataš. Onda se pojavljuje Glinda. Glinda je dobra veštica. I kao nagradu što je jednu zlu vešticu prignječila svojom kućom a drugu istopila, Glinda poklanja Doroti crvene cipele i objašnjava joj kako da ih koristi."

Edi podignu crvene ,šimike' sa kubanskom petom, ostavljene za njega na isprekidanoj beloj liniji autoputa 1-70.

"Glinda je rekla Doroti da triput kucne petama crvenih cipelica kako bi se vratila u Kanzas. I ova je tako učinila."

"I to je kraj priče?"

"Pa", pojasni Džejk, "bila je toliko popularna da je pisac nastavio u istom stilu i napisao još hiljadu priča o Ozu..."

"Jah", potvrdi Edi. "Sve osim knjige Glindin vodič ka čvrstim butinama."

"... a snimljen je i ludi rimejk po imenu Čarobnjak, sa crnim glumcima..."

Stvarno?" upita Suzana. Izgledala je zbunjeno. „Kako neobičan koncept."

„... ali mislim da je prva verzija ipak najvažnija", završi Džejk.

Roland čučnu i uvuče ruke u cipele namenjene njemu. Zatim ih podignu, gledajući ih sa svih strana, a onda iz opet spusti.

"Mislite li da bi trebalo da ih obujemo? Ovde i odmah?"

Njegovi prijatelji iz Njujorka se zamišljeno zgledaše. Na kraju se oglasi Suzana, hraneći ih khefom koji je revolveraš mogao da oseti, ali ne i da ga podeli s njima.

"Možda ne odmah. Ovde je previše zlih duhova."

"Takuro duhova", promrmlja Edi, više za sebe. Zatim: "Slušajte, ponesimo ih sa sobom. Ako treba da ih obujemo, mislim da ćemo znati kad dođe taj trenutak. U međuvremenu bi trebalo da se čuvamo forilanata sa poklonima."

Džejk prasnu u smeh što je Edi i očekivao; ponekad vas reč ili prizor zaraze kao virus, i neko vreme obitavaju u vašoj glavi. Reč „forilant" sutradan dečaku verovatno neće značiti ništa; medutim, do kraja dana će se smejati svaki put kada je bude čuo. Stoga je Edi nameravao često da je koristi, naročito kada stari dobri Džejk to najmanje bude očekivao.

Uzeše crvene cipele poslagane na istočnoj traci autoputa (Džejk uze Ojeve), i nastaviše prema svetlucavom staklenom zamku.

Oz, pomisli Roland. Prebirao je po svom sećanju, ali nije mogao da se seti da je to ime ikada pre čuo, čak ni u vidu neke prikrivene reči Uzvišenog Govora; kao što se, na primer, reč čar krila iza imena Čarli. Elem, zvučala je kao da je bila baš to; pre je zvučala kao da potiče iz njegovog a ne iz Džejkovog, Suzaninog i Edijevog sveta, iz kojeg je poticala i sama priča.

3.

Džejk je uporno očekivao da će Zelena palata s njihovim približavanjem poprimiti normalno obličje, kao što je slučaj sa atrakcijama u Dizni svetu koje, kada im se približite, izgledaju sasvim normalno, ne obično, već normalno; stvari koje su podjednako bile deo sveta kao na primer autobuska stanica, poštansko sanduče ili klupa u parku, stvari koje možete da dodirnete, stvari na kojima možete da napišete JEBEš POLITIČARE, ako vam je volja.

Međutim, to se nije dogodilo, nije se događalo, i kada su se sasvim približili Zelenoj palati, Džejk je shvatio još nešto: bila je to najlepša blistava stvar koju je ikada video u svom životu. Nije joj verovao, zaista nije, ali to ništa nije menjalo. Ličila je na crtež iz knjige bajki, toliko dobar da je nekako oživeo. I, poput procepa, žumorila je... osim što je taj zvuk bio mnogo slabiji, i nimalo neprijatan.

Bledozeleni zidovi uzdizali su se do šiljaka koji su štrčali i kula koje su stremile ka visinama, delujući kao da dodiruju oblake iznad kanzaške ravnice. Kule su na samom vrhu bile za nijansu tamnije, smaragdnozelene; na njima su lepršale crvene zastavice. Na svakoj se nalazio simbol otvorenog oka nacrtan žutom bojom.

To je znak Grimiznog kralja, pomisli Džejk. Zaista je to njegov sigul, a ne Džona Farsona. Nije mu bilo jasno kako je to znao (a kako je i mogao kada je Grimizni talas u Alabami bio jedina grimizna pojava za koju je čuo?), ali znao je.

"Tako je divna", promrmlja Suzana, i Džejku se učini da će svakog trena zaplakati. "Ali nekako nije simpatična. Nije dobra. Možda nije apsolutno zla, kao procep, ali... "

"Ali je nesimpatična", ponovi Edi. "Da. Baš tako. Možda ne samo zbog jarkocrvene već i zbog jarkožute boje." Češkao se po obrazu (gest koji je nesvesno pokupio od Rolanda), zbunjeno gledajući u zdanje pred sobom.

"Deluje skoro kao nestvarna, praktična šala."

"Sumnjam da je šala", reče Roland. "Misliš da je kopija onog mesta u kojem su Doroti i njen ka-tet upoznali lažnog čarobnjaka?"

Opet, troje Njujorčana razmeniše poglede. Kada su se sporazumeli, Edi se oglasi u ime svih.

"Da. Verovatno. Nije ista kao ona u filmu, ali ukoliko ova stvar izvire iz naših umova, onda ne može ni biti. Jer mi vidimo onu iz knjige L. Frenka Bauma. Obe su na osnovu ilustracija u knjizi... "

"I naše mašte", priroda Džejk.

"Ali to je to", zaključi Suzana. "Rekla bih da svi iščekujemo da ćemo ugledati Čarobnjaka."

"Možeš da se kladiš", reče Edi. "Zbog-zbog-zbog-zbog-zbog..."

"Zbog čudesnih stvari koje čini!" uglas završiše Džejk i Suzana, potom se oduševljeno nasmejaše dok ih je Roland smrknuto gledao, zbunjen i izostavljen.

"Narode, moram da vam priznam", nastavi Edi, "da je potrebna samo jedna čudesna stvar koja će me baciti na mračnu stranu Psiho meseca. Verovatno zauvek."

4.

Kada su se približili, mogli su da vide kako Međudržavni autoput 70 nastavlja dalje u bledozelenim dubinama blago zaobljenih unutrašnjih zidova zamka; lebdeo je tu kao optička iluzija. Izbliza su mogli da čuju lepršanje zastavica na vetru i vide sopstvene odraze poput utopljenika koji hodaju po dnu vodenog tropskog groblja.

Postojalo je unutrašnje uporište od tamnoplavog stakla, bila je to boja koja je Džejka podsećala na mastilo naliv-pera, i rđom obojene staze između uporišta i spoljnih zidova. Ta boja je Suzanu podsećala na bočice gaziranog soka koji se prodavao kada je bila mala.

Ulaz je bio zabarikadiran rešetkastom kapijom koja je ujedno bila ogromna i providna: kao da je načinjena od kovanog gvožđa koje se vremenom pretvorilo u staklo. Svaka vešto napravljena rešetka bila je druge boje koje kao da su zračile iznutra i kao da su bile ispunjene nekom vrstom jarke tečnosti ili gasa.

Putnici zastadoše pred njom. Iza nje nije bilo saobraćajnog znaka; umesto druma, unutra se nalazilo dvorište od srebrnog stakla, ogromno ravno ogledalo, u stvari. Oblaci su mirno plovili njegovim dubinama; poput odraza ptica koje su povremeno preletale. Sunce se odbijalo o stakleno dvorište, obasjavajući zelene zidine zamka u snopovima. S druge strane, unutrašnji zid palate dizao se kao blistavi zeleni greben, ispresecan uskim okruglim prozorima i puškarnicama od tamnocrnog stakla. Zasvođeni ulaz u zidu podsećao je Džejka na katedralu Svetog Patrika.

Levo od glavnog dovratka nalazila se stražarnica od stakla krem boje, prošarana narandžastim nitima. Njena vrata, ukrašena crvenim prugama, stajala su otvorena. Prostorija veličine telefonske govornice bila je prazna iako je na njenom podu ležalo nešto što je Džejku ličilo na novine.

Iznad ulaza, zatamnjujući ga sa obe strane, čučale su dve iskežene groteskne poluljudske-poluživotinjske statue od tamnoljubičastog stakla.

Njihovi isplaženi jezici bili su modri.

Zastavice na vrhu kula lepršale su kao školske zastave.

Vrane su gakale iznad praznih kukuruznih polja, sada već nedelju dana nakon Žetve.

U daljini, procep je neumorno brujao i šumorio.

"Pogledajte šipke na ovoj kapiji", reče im Suzana. Zvučala je zadivljeno, skoro ushićeno. "Dobro ih pogledajte."

Džejk se nagnu prema žutoj šipci sve dok je nije dotakao nosom, od čega mu na nosu i čelu ostade žuta pruga. Ispočetka nije video ništa, a onda je vrisnuo. Ono što je mislio da je odblesak zapravo su bila sitna stvorenja, živa stvorenja, zatočena u šipkama, plivajući u minijaturnim jatima.

Izgledali su kao ribe u akvarijumu iako su ujedno (zbog glava, reče Džejk sebi, mislim da je to najviše zbog njihovih glava) izgledali neobično i uznemirujuće humano. Kao da, pomisli Džejk, gleda u vertikalno zlatno more, ceo okean u jednoj staklenoj šipci, u kojem su plivali živi mitovi, ne veći od zrna prašine. Minijaturna žena sa ribljim repom i dugom plavom kosom koja je strujala za njom, dopliva do stakla, izgledajući kao da viri u džinovskog dečaka (oči su joj bile okrugle, uplašene i lepe), a potom se opet udalji.

Džejk najednom oseti vrtoglavicu i slabost. On sklopi oči, sačekavši da osećaj prođe, a zatim ih opet otvori i pogleda u svoje saputnike.

"Strašno! Jesu li sve iste?"

"Mislim da su sve različite", odgovori Edi koji je već proučio dve ili tri. On se nadvi nad ljubičastom šipkom i obraz mu sinu kao da je obasjan staromodnom fluoroscentnom lampom. "Ovi izgledaju kao ptice, minijaturne ptičice."

Džejk se sagnu i shvati da je Edi u pravu: unutar ljubičaste kapijske šipke bila su jata ptica ne većih od letnjih insekata. Živahno su lepršale u svom večnom sumraku, provlačeći se jedna ispod druge, ostavljajući svojim krilima srebrne tragove od minijaturnih mehurića.

"Jesu li zaista unutra?" upita Džejk bez daha. "Jesu li, Rolande, ili ih samo zamišljamo?"

"Ne znam. Ali znam da je ova kapija napravljena s nekom posebnom namerom."

"I ja", složi se Edi. Odmeravao je sjajne šipke od kojih je svaka imala sopstvenu boju i život. Krila kapije sadržavala su po šest obojenih šipki.

Ona u sredini, široka i ravna umesto okrugla, delila se pri svakom otvaranju kapije na dva dela, bila je trinaesta i crna. U njoj se ništa nije mrdalo.

Jao, možda mi to ne vidimo iako se negde unutra nešto mrda, pomisli Džejk. Unutra je postojao život, strašan život. A možda čak i ruže.

Potopljene.

"Ovo je Čarobnjakova kapija", zaključi Edi. "Svaka šipka je napravljena tako da izgleda kao jedna kugla Merlinove duge. Pogledajte, evo je ružičasta."

Džejk se nagnu bliže, oslonivši se rukama o svoja kolena. Znao je šta će videti unutra pre nego što se približio: konje, naravno. Minijatura krda galopirajućih konja u čudnoj ružičastoj masi koja nije bila ni svetlost ni tečnost. Konji su trčali u potrazi za Liticom koju možda nikada neće naći.

Edi ispruži ruke i obujmi centralnu, crnu šipku.

"Nemoj!" povika Suzana.

Edi ju je ignorisao, ali Džejku nije promaklo to kako mu se grudi za trenutak koče a usne stežu dok je obmotavao prste oko crne šipke, čekajući da se nešto dogodi, neka sila koja će poslati Specijalnu isporuku čak iz Mračne Kule, ne bi li ga promenila ili ga čak na mestu usmrtila. Kada je shvatio da se ništa ne događa, Edi duboko uzdahnu i osmehnu se.

"Nema struje, ali... " Zatim je povuče sebi; kapija se nije pomerala. "Ne popušta. Vidim gde se deli, po sredini, ali ni makac. Hoćeš ti da probaš, Rolande?"

Roland stade pred kapiju, ali mu Džejk stavi ruku na rame, zaustavljajući ga pre nego što je revolveraš pokušao da je protrese.

"Ne trudi se. Ne vredi tako."

"Nego kako?"

Umesto odgovora, Džejk sede ispred kapije, nedaleko od mesta gde se čudna verzija 1-70 završavala, i poče da obuva cipele namenjene njemu.

Edi ga je jedan trenutak samo gledao, a potom i sam sede pored njega.

"Vredi pokušati", reče on Džejku, "iako će se ispostaviti da je to samo još jedna forilancija."

Džejk se nasmeja, odmahnu glavom i poče da vezuje pertle krvavocrvenih

,oksfordki'. I on i Edi su znali da nije bila forilancija. Ne, ovoga puta.

5.

"Okej", izusti Džejk kada su svi obuli svoje crvene cipele (koje su po njegovom mišljenju izgledale krajnje glupo, naročito Edijeve). "Izbrojaću do tri, a onda ćemo svi zajedno da kucnemo petama. Ovako." On jednom kliknu svojim ,oksfordkama', odsečno... i kapija zadrhta kao labavo vezana roletna pod naletom jakog vetra. Suzana vrisnu. Začu se tihi, milozvučni zveket iz pravca Zelene palate, kao da su njeni stakleni zidovi zavibrirali.

"Pretpostavljam da će ovo ipak uspeti", primeti Edi. "Odmah da vas upozorim, nemam nameru da pevam 'Negde iza duge.' Tako ne piše u mom ugovoru."

"Duga je ovde", tiho reče revolveraš, pokazujući svojom obogaljenom šakom na kapiju.

Osmeh pade sa Edijevog lica.

"Da, znam. Malo se plašim, Rolande."

"I ja", priznade revolveraš, i Džejk primeti da deluje ubledelo i bolesno.

"Hajde, šećeru", reče Suzana. "Izbroj do tri pre nego što' nam popuste živci."

"Jedan... dva... tri."

Unisono kucnuše petama: tok, tok, tok. Kapija se ovog puta zatrese jače, vertikalne šipke vidno sevnuše jarkim bojama. Zveket koji je usledio bilo je viši, milozvučniji, poput zveckanja fine kristalne čaše pod čeličnim escajgom. Odzvanjao je zanosno harmonično, terajući Džejka da zadrhti od zadovoljstva i bola istovremeno.

Ali kapija se nije otvorila.

"Šta..." poče Edi.

"Znam šta je", seti se Džejk. "Zaboravili smo Oja."

"O, Hriste", izusti Edi. "Napustio sam svet koji poznajem da bih gledao dečaka koji obuva cipele jebenoj lasici. Upucaj me, Rolande, pre nego što flipnem."

Roland ga je ignorisao, posmatrajući kako dečak seda na drum i zove svog ljubimca:

"Oj! Ovamol"

Bambur mu željno pritrča, i mada je bio skoro potpuno divalj pre nego što su ga sreli na Putu Zrake, dopustio je Džejku da mu na šape navuče crvene kožne cipelice: u stvari, čim je prokljuvio o čemu se radi, sam je uskočio u dve poslednje. Kada su sve četiri crvene cipelice bile na svom mestu (neodoljivo su podsećale na Dorotine crvene cipelice), Oj onjuši jednu od njih, a zatim predusretljivo osmotri Džejka.

Dečak triput kucnu svojim petama, očekujući od bambura da to ponovi, ignorišući klepetanje kapije i tihi zveket staklenih zidova Zelene palate. "Sad ti, Oj!"

Životinja se otkotrlja na leđa, poput psa željnog igre, a zatim osmotri svoje šape sa izrazom zbunjenosti i gađenja. Dok ga je posmatrao, Džejku niotkuda dode sećanje: pokušava da se potapše po stomaku, istovremeno se trljajući po glavi, i otac mu se podsmeva što to ne može da izvede kako treba.

"Rolande, pomozi mi. On zna šta treba da uradi, ali ne zna kako to da izvede." Džejk molećivo pogleda u Edija. "I bez komentara, okej?"

"Važi", složi se Edi. "Bez komentara, Džejk. Misliš li da ovoga puta treba samo Oj to da uradi, ili ćemo još jednom svi zajedno?"

"Samo on, mislim."

"Ali neće smetati ako to uradimo sa Mičom", primeti Suzana.

"Kojim Mičom?" upita Edi, zureći u nju.

"Nebitno. Hajde, Džejk, Rolande. Brojte do tri."

Edi zgrabi Ojeve prednje šape. Roland oprezno obujmi bamburove zadnje šape. Oj je izgledao nervozno, kao da svakog časa očekuje da ga zaljuljaju i lansiraju u vazduh, ali nije se opirao.

"Jedan, dva, tri."

Džejk i Roland pažljivo skupiše Ojeve prednje i zadnje šape. Istovremeno puknuše svojim petama. Edi i Suzana takode.

Ovoga puta, harmonija je bila duboka i milozvučna, poput staklenih crkvenih zvona. Crna šipka u sredini kapije nije se podelila već razbila, raspršivši parčiće tamnog stakla na sve strane. Nešto stakla pade na Ojevo krzno. Životinja odskoči, istrgavši se iz Džejkovog i Rolandovog stiska, i odgega se dalje. Zatim sede na isprekidanu belu liniju između putne i prilazne trake autoputa, priljubljenih ušiju, piljeći u kapiju i brekćući.

"Hajde", reče Roland i priđe levom krilu kapije, pažljivo ga otvarajući.

Stajao je na rubu staklenog dvorišta, mršavi dugonja u kaubojskim farmerkama, prastaroj košulji neodređene boje i neverovatno crvenim kaubojskim čizmama. "Idemo unutra da vidimo šta Čarobnjak iz Oza ima da nam kaže."

"Ako je još tu", primeti Edi.

"O, mislim da jeste", promrmlja Roland. "Da, mislim da je tu."

Revolveraš se zaputi ka glavnim vratima pored koje je stražarnica zjapila prazna. Ostali krenuše za njim, spojeni crvenim cipelama za svoje odraze na staklenoj podlozi, kao sijamski blizanci.

Oj je išao poslednji, skakućući u svojim crvenim cipelicama, zastavši samo jednom da omiriše odraz pod sobom.

"Oj!" pozdravi on babura koji je odozdo piljio u njega, a zatim pohita za Džejkom.

Poglavlje 3.
Čarobnjak

1.

Roland zastade kod stražarnice, pogleda unutra i podignu stvar koja je ležala na podu. Ostali ga sustigoše i okupiše se oko njega. Ličilo je na novine i samo to... mada krajnje neobične. Nije to bio Topeka Kapital Žurnal, niti je izveštavao o kobnoj kugi.

Ozov Dnevni Glasnik

Kol. MDLXVIII Br. 96 „Dnevni Glasnik, Dnevni Glasnik, Lepotan radi što lepotan vidi„

Vreme: Danas ovde, sutra ko zna gde

Srećni brojevi: nema ih

Prognoza: Loša

Bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla truć truć truć truć truć truć truć truć truć truć truć truć dobro je loše loše je dobro sve je isto dobro je loše loše je dobro sve je isto idi polako mimo gaća sve je isto bla bla bla bla bla bla bla bla Blejn je smarač sve je isto truć truć truć truć truć truć ugljenisano drvce sve je isto truć bla bla truć truć bla bla bla truć truć truć pečena ćurka kuvana guska sve je isto bla bla truć truć vozi se u vozu i umri u mukama sve je isto bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla bla krivica krivica krivica krivica krivica krivica krivica krivica bla bla bla bla bla bla bla truć truć bla bla bla bla

(nastavak teksta na str. 6)

Ispod toga nalazila se slika Rolanda, Edija, Suzane i Džejka u trenutku dok prelaze preko dvorišta od ogledala, kao da se sve to dogodilo dan ranije, a ne pre samo nekoliko minuta. Pod njom je pisalo: Tragedija u Ozu: putnici došli u potrazi za slavom i bogatstvom; umesto toga, pronašli smrt.

"Ovo mi se sviđa", reče Edi, vraćajući Rolandov revolver u futrolu na svom boku. "Uteha i ohrabrenje posle višednevne zbunjenosti. Kao topli napitak u jebeno hladnoj noći."

"Nemoj zbog da se plašiš", reče Roland. "Ovo je šala."

"Ne plašim se", uzvrati Edi, "ali ovo je nešto više od šale. Godinama sam živeo sa Henrijem Dinom i znam da prepoznam zaveru protiv moje psihe. I to veoma dobro." On radoznalo pogleda u Rolanda. "Nadam se da ti ne smeta što ti ovo pričam, ali ti si taj koji izgleda uplašeno, Rolande."

"Prestravljen sam", priznade Roland.

2.

Suzanu je nadsvođeni ulaz podsetio na pesmu koja je bila popularna desetak godina pre nego što je istrgnuta iz svog i ubačena u Rolandov svet.

Videh očnu jabučicu kako viri kroz oblak od dima iza Zelenih vrata, glasili su stihovi. Kada rekoh „Šalje me Džo", neko se nasmeja glasno iza Zelenih vrata.

Umesto jednih, ovde su zapravo bila dvoja vrata, i nije bilo špijunke kroz koju bi očna jabučica mogla da viri. Niti se Suzana ikada obrela u tom starom ozloglašenom baru u koji ju je Džo poslao. Ali zato se nagnula napred i pročitala znak koji je visio sa jedne od okruglih staklenih kvaka.

ZVONO NE RADI, MOLIM KUCAJTE, pisalo je.

"Ne trudi se", reče ona Rolandu koji je već skupio pesnicu u nameri da zakuca na vrata. "Detalj iz filma, to je sve."

Edi privuče njena kolica sebi, stade ispred nje i uhvati se za okruglu kvaku.

Vrata se lako otvoriše, šarke se nečujno okrenuše. Zakoračivši u nešto što je ličilo na osenčenu zelenu pećinu, on skupi dlanove oko usta i povika:

"Hej!"

Zvuk njegovog glasa se pronese i vrati se izmenjen... tiši, odjekujući, izgubljen. Umirući, činilo se.

"Hriste", reče Edi. "Moramo li ovo da radimo?"

"Ukoliko želimo da se vratimo na Zrak, moramo."

Roland je bio bleđi nego ikad, ali ih povede unutra. Džejk je pomogao Ediju da prenese Suzanina kolica preko praga (mlečne kocke od stakla boje žada) i unutra. Ojeve cipelice sevnuše bledocrvenom bojom na zelenom staklenom podu. Napravili su samo nekoliko koraka kada se vrata iza njih zalupiše uz tras-bez-sumnje koji se otkotrlja mimo njih i odjeknu u dubinama Zelene palate.

Unutra nije bilo prijavnice, samo dugački, zasvođeni hodnik koji je izgledao beskrajno. Zidovi su sijali bledozelenim sjajem. Kao hodnik u filmu, pomisli Džejk, onaj u kojem se Plašljivi Lav prestravio kada je stao na sopstveni rep.

I, dodajući malo verodostojnosti koja je Džejku bila sasvim suvišna, Edi progovori drhtavim (više od prosečnog) glasom Berta Lara:

"Čekajte malo, ljudi, nešto mi pade na pamet, ne izgaram od želje da vidim Čarobnjaka. Najbolje da vas sačekam napolju!"

"Prekini!" odbrusi Džejk.

"Kini!" složi se Oj, prateći Džejka u stopu, klimajući u isto vreme glavom s jedne na drugu stranu. Džejk nije čuo nikakav zvuk osim njihovih koraka... ipak, osećao je nešto; zvuk koji je postojao. Nešto kao, zaključi on, gledanje u zvončiće koji će svakog časa da zazvone pod daškom slabog povetarca.

"Izvini. Zaista", reče Edi i pokaza rukom. "Gledajte tamo."

Oko četrdeset jardi od njih, zeleni hodnik se završavao u vidu uskog zelenog ulaza zapanjujuće visine, tridesetak stopa od poda ka svom zašiljenom vrhu. Iza toga, Džejk je sada mogao da čuje zvuk ravnomernog dobovanja. Dok su se približavali, zvuk je postajao sve jači, a njega je ispunjavao sve veći užas. Morao je svojski da se napregne kako bi prešao poslednjih desetak koraka do vrata. Poznavao je taj zvuk; čuo ga je dok je trčao sa Gašerom pod Ludom, i dok se vozio sa svojim prijateljima u Blejnu Jednošincu. Bio je to ravnomerni tup-tup-tup slo-trans motora.

"Ovo je košmar", procvile on glasom na ivici suza. "Vratili smo se na početak."

"Nismo, Džejk", reče revolveraš, dodirujući mu kosu. "Nemoj ni da pomišljaš. Ovo što osećaš jeste iluzija. Ne daj se."

Znak iznad vrata nije bio iz filma, i jedino je Suzana prepoznala da je iz Dantea. NE NADAJTE SE, SVI KOJI ULAZITE OVDE, pisalo je.

Roland ispruži desnu, dvoprstu ruku i otvori vrata visoka trideset stopa.

4.

Ono što se nalazilo iza, gledano očima Džejka, Suzane i Edija, bila je uvrnuta kombinacija Čarobnjaka iz Oza i Blejna Jednošinca. Debeli tepih (bledoplavi, kao onaj u Baronijskom vagonu) bio je prostrt na podu.

Unutrašnjost odaje podsećala je na katedralu, uzdignute tavanice do nedokučivih zelenkastocrnih visina. Stubovi koji su podupirali svetleće zidove bili su sačinjeni od velikih staklenih rebara od zelenog i ružičastog svetla naizmenično; ružičasta nijansa bila je identična kao ona na Blejnovom trupu. Džejk vide da je u tim stubovima izrezbareno na milijarde različitih sličica, nimalo utešne prirode; naprezale su oči i uznemiravale srce. Činilo se da je među njima dominiralo vrišteće lice.

Iznad njih, umanjujući posetioce, pretvarajući ih u bića ne veća od mrava, uzdizao se zeleni stakleni presto. Džejk pokuša da proceni njegovu veličinu, ali bezuspešno, nije znao s čim da ga uporedi. Učini mu se da bi naslon prestola mogao da bude visok pedeset stopa, ali to je lako moglo da bude sedamdeset pet ili čak sto. Na njemu se nalazio simbol otvorenog oka, ovoga puta u crvenoj a ne u žutoj boji. Ritmičko pulsiranje svetla činilo je da oko deluje živo; kucalo je kao srce.

Iznad prestola, poput cevi moćnih srednjovekovnih orgulja, uzdizalo se trinaest velikih cilindara od kojih je svaki pulsirao različitom bojom. Svaki, osim cevi koja je išla tačno po sredini i dalje iza naslona. Ta je bila crna kao ponoć i mirna kao smrt.

"Hej!" povika Suzana iz svojih kolica. "Ima li koga?"

Na zvuk njenog glasa, cevi bljesnuše tako jarko da je Džejk morao da zakloni oči. Za trenutak je cela prestolna prostorija sijala kao eksplozivna duga. Onda se cevi ugasiše, zamračiše, umreše, kao Čarobnjakova staklena kugla u Rolandovoj priči kada bi kugla (ili sila nastanjena u njoj) odlučila da se malo ugasi. Sada se video sanj stub tame i ravnomerno zeleno pulsiranje praznog prestola.

Utom poče da zavija pomalo zanemoćao zvuk poput stare servo-mašine upotrebljene po poslednji put, uvlačeći im se u uši. Iz crnih proreza pokulja ružičasti dim. Dok se dizao, poprimao je jarkocrvenu boju, formirajući užasavajuće poznatu cik-cak liniju. Džejk je znao šta predstavlja i pre nego što su se reči (Lud Kendlton Rajli Pseći vodopadi Dašervil Topeka) pojavile, svetlucajući kroz dim.

Bila je to Blejnova putna mapa.

Roland je mogao da priča koliko je hteo o tome kako su se stvari promenile, kako su Džejkova osećanja, zatočena u košmaru (ovo je najgori košmar u mom životu i to je istina), bila samo iluzija koju je stvorio njegov zbunjeni um i uplašeno srce, ali Džejk je znao da nije tako. Ovo mesto je moglo pomalo da podseća na presto Oza Velikog i Groznog iako je zapravo bio Blejn Jednošinac. Opet su bili u Blejnu, i uskoro će uslediti igra zagonetki.

Džejk požele da vrisne.

5.

Edi je prepoznao glas koji se prolomio iz zadimljene mape kretanja koja je visila iznad zelenog prestola iako je pre verovao da je to bio Blejn Jednošinac nego Čarobnjak iz Oza. Neki čarobnjak, možda, ali više nisu bili u Smaragdnom gradu, i Blejn je bio mrtav kao pseće govno. Edi ga je poslao kući u delovima.

„ ZDRAVO, SREĆEMO SE OPET, MALI PUTNICI!"

Dimljiva putna mapa je pulsirala, ali Edi je više nije povezivao sa glasom iako je pretpostavljao da bi trebalo. Ne, glas je izvirao iz cevi.

On spusti pogled, vide Džejkovo lice bledo kao kreč i čučnu pored njega.

"Ovo je sranje, mali", reče mu.

"N-Nije... ovo je Blejn... nije mrtav... "

"Nego šta nego je mrtav. Ovo je samo pojačana obimnija verzija školskog obaveštenja... ko ide u pritvor i ko treba da se javi u sobu broj 6 zbog Govorne terapije. Kapiraš?"

"Šta?" Džejk je gledao u njega, drhtavih usana i smućenog pogleda. "Šta to..."

"One cevi su zvučnici. Čak i mutavac bi uz pomoć njih zvučao kao govor iz dvanaest zvučnika 'dolbijevog' sistema. Zar se ne sećaš filma? Mora da da zvuči glasno zato što je forilanje, Džejk, čisto forilanje."

"ŠTA MU TO PRIČAŠ, EDI OD NJUJORKA? JOŠ JEDAN OD TVOJIH GLUPIH, IZOPAČENIH VICEVA? JEDNU OD TVOJIH NEPOŠTENIH ZAGONETKI?"

"Da", uzvrati Edi. "Onu koja glasi, 'Koliko dipolarnih kompjutera je potrebno da bi se zavrnula sijalica?' Ko si ti, druže? Prokleto dobro znam da nisi Blejn Jednošinac, dakle, ko si ti?"

"JA... SAM... OZ!" zagrme glas. Stakleni stubovi bljesnuše, baš kao i cevi iza prestola. " OZ VELIKI! OZ SVEMOĆNI! KO STE VI?"

Suzana se otkotrlja napred, čak do podnožja mutnih zelenih stepenica ispod prestola koji bi nadvisio i samog lorda Perta.

"Ja sam Suzana Din, mala i obogaljena", odgovori ona, "i vaspitana sam da budem učtiva a ne da trpim sranja. Ovde smo zato što tako treba, zašto su nam inače ostavljene cipele?"

" ŠTA ŽELIš OD MENE, SUZANA? ŠTA BI TO MOGLO DA BUDE, SEUANČICE?"

"Znaš ti to dobro", uzvrati ona. "Koliko znam, mi želimo ono što i svi ostali, da se vratimo kući, jer kod kuće je najlepše. Mi..."

"Ne možeš kući", promrmlja Džejk uplašenim glasom. "Ne možeš više kući, to je rekao Tomas Volf, i to je istina."

"To je laž, šećeru", reče Suzan. "Notorna laž. Naravno da možemo kući.

Sve što treba da uradimo jeste da pronademo pravu dugu i prođemo ispod nje. Pronašli smo je, a sad, put pod noge."

„ ŽELITE LI DA SE VRATITE U NJUJORK, SUZANA DIN? EDI DIN? DŽEJK ČEMBERS? DA LI TO TRAŽITE OD OZA, VELIKOG I SVEMOĆNOG?"

"Njujork više nije naš dom", tiho odgovori Suzan. Izgledala je sićušno, a opet veoma smelo u svojim novim invalidskim kolicima u dnu ogromnog, pulsirajućeg prestola. "Kao što ni Gilead više nije Rolandov dom. Vrati nas na Stazu Zrake. Tamo želimo da idemo zato što je to naš pravi dom. Jedini koji imamo."

„ ODLAZITE!" odbrusi glas iz cevi. „ ODLAZITE I VRATITE SE SUTRA! TADA ĆEMO DA RAZGOVARAMO O STAZI ZRAKE! BLA-BLA-TRUĆ REČE SKARLET, RAZGOVARAĆEMO O STAZI ZRAKE SUTRA, JER SUTRA JE NOVI DAN!"

"Ne", pobuni se Edi. "Razgovaraćemo o tome sada."

" NE GNEVITE VELIKOG I SVEMOĆNOG OZA!" izdra se glas i cevi furiozno sevnuše kod svake reči. Suzana je bila ubeđena da je ovo trebalo da ih zastraši iako joj je sve izgledalo prilično zabavno. Kao da gleda prodavca koji demonstrira dečju igračku. Hej deco! Kada pričate, cevi sevaju jarkim bojama. Probajte i uverite se sami!

"Šećeru, sada me dobro saslušaj", osmeli se Suzana. "Ono što ti ne želiš to je da gneviš ljude sa pištoljima. Naročito kada živiš u staklenoj kući."

„ REKAO SAM DA DOĐETE SUTRA!"

Crveni dim opet pokulja iz proreza na prestolnim naslonima za ruke. Gušći ovoga puta. Oblik Blejnove putne mape stopi se s njim. Dim je sada poprimao oblik ljudskog lica. Bilo je to usko, grubo i napeto lice, uokvireno dugom kosom.

Čovek kojeg je Roland ubio u pustinji, iznenađeno zaključi Suzan. Čovek po imenu Džonas. Sigurna sam.

Oz im se sada obrati pomalo drhtavim glasom.

"DA LI VI TO PRETITE VELIKOM OZU?" Usne ogromnog dimljivog lica koje je lebdelo iznad prestola nakeziše se, prezrivo i preteći.

„ NEZAHVALNICI! O, NEZAHVALNICI!"

Edi, koji je prepoznao dim i ogledala čim ih je uočio, skrenu pogled u stranu. Oči mu se raširiše i on uhvati Suzanu za nadlakticu.

"Pogledaj", prošaputa. "Hriste, Suz, pogledaj Oja!"

Bambur nije pokazivao nikakvo interesovanje za dimnog duha, ne mareći ni da li je to putna mapa Jednošinca, mrtvog Lovca mrtvačkog kovčega, ili samo efekat holivudske predstave iz perioda od pre II svetskog rata.

Ugledao je (ili nanjušio) nešto mnogo zanimljivije.

Suzana zgrabi Džejka, okrenu ga ka sebi i pokaza rukom na bambura.

Videla je kako se dečakove oči iznenađeno šire trenutak pre nego što je Oj stigao do malog udubljenja u zidu s leva koje je od glavne prostorije bilo odvojeno zelenom zavesom, skoro neprepoznatljivom u staklenom ambijentu. Oj izduži vrat, zgrabi zavesu zubima i povuče je unazad.

6.

Iza zavese su sevala crvena i zelena svetla; cilindri su se okretali u staklenim kutijama; igle su se pomerale napred-nazad u dugačkom nizu osvetljenih dugmića. Međutim, Džejk to jedva da je primećivao. Pažnju mu skrenu čovek koji je sedeo za konzolom, okrenut leđima. Masna kosa, umrljana blatom i krvlju, padala mu je na ramena u zamršenim pramenovima. Na glavi je imao nekakve slušalice i govorio je u mali mikrofon koji mu je visio pred ustima. Bio im je okrenut leđima i isprva nije imao pojma da je Oj nanjušio i razotkrio njegovo skrovište.

"ODLAZITE!" zagrme glas iz cevi... osim što je Džejk sada video odakle je zaista dopirao. " AKO HOĆETE, VRATITE SE SUTRA, ALI SADA ODLAZITE! UPOZORAVAM VAS!"

"To je Džonas, izgleda da ga Roland ipak nije ubio", prošaputa Edi, ali Džejk je znao nešto drugo. Prepoznao je taj glas. Iako je bio izmenjen i ojačan obojenim cevima, prepoznao ga je. Kako je uopšte mogao da pomisli da je pripadao Blejnu?

"UPOZORAVAM VAS, AKO ODBIJETE..."

Oj zalaja, oštro i pomalo prekorno. Čovek u zvučnoj niši poče da se okreće.

Kaži mi, naivčino, Džejk se priseti kako mu se isti glas obratio pre nego što je njegov vlasnik otkrio dubioznu privlačnost pojačivača zvuka.

Kaži mi sve što znaš o dipolarnim kompjuterima i prenosnim kolima. Kaži mi i daću ti da piješ.

Nije to bio Džonas, nije to bio ni Čarobnjak, niti bilo šta slično. Bio je to unuk Dejvida Kvika. Tik-Tak.

7.

Džejk je preneraženo zurio u njega. Opasni, zgureni stvor koji je živeo pod Ludom sa svojim ortacima, Gašerom, Hutsom, Brendonom i Tilijem, nestao je. Možda je ovo bio monstrum u kojeg se pretvorio... ili deda.

Njegovo levo oko, ono koje je Oj zakačio svojom kandžom, štrčalo je belo i bezoblično, delom u svojoj duplji a delom na neobrijanom obrazu. Desna strana glave bila mu je poluskalpirana, otkrivajući ogoljeni trouglasti komadić lobanje u kosi. Džejk se kao kroz maglu sećao komada kože koji je Tik-Taku otpao s lica, ali tada je bio na ivici histerije... baš kao i sada.

Oj je takođe prepoznao čoveka koji je pokušao da ga ubije i pomahnitalo je lajao, pogurene glave, izvijenih leđa. Tik-Tak je piljio u njega, razrogačenim, zapanjenim očima.

"Ne obraćajte pažnju na čoveka iza zavese", reče glas iza njih i poče da se cereka. "Moj prijatelj Endru ima još jedan u nizu loših dana. Jadan čovek.

Verovatno sam pogrešio što sam ga poveo iz Luda, ali izgledao je tako izgubljeno... " Glas se opet zacereka.

Džejk se munjevito okrenu i ugleda čoveka koji je sada sedeo na sredini velikog prestola, nonšalantno prekrštenih nogu. Na sebi je imao farmerke, tamnu jaknu zakopčanu na pojasu i stare, iznošene kaubojke. Na jakni mu je bio zakačen bedž u obliku svinjske glave sa rupom od metka među očima. On usta, stojeći na sedištu prestola kao dete na tatinoj stolici, i osmeh mu pade s lica kao odrana koža. Oči su mu sada sevale, a usne se cerile u širokom, gladnom osmehu.

"Uhvati ih, Endru! Uhvati ihl Ubij ih'. Sve do jednog!"

"Život dajem za tebe!" vrisnu čovek za konzolom, i po prvi put Džejk vide mitraljez u uglu. Tik-Tak posegnu za njim i zgrabi ga. "Život dajem za tebe!"

Kada se okrenuo, Oj je već bio na njemu, opet zarivajući svoje oštre zube u Tik-Takovu levu butinu, malo iznad prepone.

Edi i Suzana istovremeno isukaše po jedan Rolandov veliki pištolj. Pucali su tako skladno da prasak jednog pištolja nimalo nije preklapao zvuk drugog. Jedan metak otkinu vrh Tik-Takove mizerne glave koji se zalepi za opremu, proizvodeći glasan ali milosrdan odjek režanja. Drugi mu probuši grkljan.

Tik-Tak se zatetura napred, jedan korak, zatim dva. Oj doskoči na pod i režeći se udalji od njega. Treći korak dovede Tik-Taka nasred prostorije sa prestolom. On podignu ruke prema Džejku i dečak pročita mržnju u tim zelenim očima; učini mu se da čuje njegove poslednje, ozlojeđene misli: O, ti jebeno malo žgepče...

Onda se Tik-Tak stropošta napred, kao što se stropoštao u Kolevci Grejsa... samo što ovoga puta više nije ustajao.

"Ovako je pao lord Pert i zemlja se zatresla", reče čovek sa trona.

Osim što on nije čovek, pomisli Džejk. Uopšte nije čovek. Mislim da smo konačno pronašli Čarobnjaka. I prilično sam siguran u to da znam šta mu je u onoj vreći.

"Marten", oglasi se Roland i podignu svoju levu ruku, onu koja je još bila cela. "Marten Brodlok. Posle toliko godina. Posle toliko vekova.

"Ovo želiš, Rolande?"

Edi tutnu pištolj kojim je ubio Tik-Taka u Rolandovu ruku. Trag plavog dima se još pušio iz cevi. Roland pogleda u stari revolver kao da ga prvi put vidi, zatim ga polako diže i uperi u iskeženu, zajapurenu figuru koja je sedela skrštenih nogu na prestolu Zelene palate.

"Napokon", prodahta Roland, stežući obarač. "Napokon smo se sreli."

8.

"Taj pištolj ti neće pomoći i mislim da to dobro znaš", reče čovek na prestolu. "Ne protiv mene. Ne vredi ti, Rolande, stari druže. Usput, kako familija? Tokom godina sam izgubio kontakt s njima. Uvek sam bio loš u tim stvarima. Trebalo bi da me neko izbičuje, dabome, trebalo bil"

On zabaci glavu i grohotom se nasmeja. Roland povuče obarač. Začu se samo prazan klik.

"Ćorak", dobaci čovek sa trona. "Izgleda da si ga slučajno napunio nekim od onih vlažnih zrna, je I' tako? Onih sa mokrim barutom? Dobri su za prigušivanje zvuka procepa, ali ne i za ubijanje starih čarobnjaka, zar ne? Šteta. A tvoja ruka, Rolande, pogledaj na šta ti liči ruka. Vidim nedostaju ti dva prsta. Bože, to mora da ti je teško palo, je li? Stvari su mogle da idu glatko. Ti i tvoji prijatelji ste mogli da imate lep, uspešan život, i, kao što bi Džejk rekao, to je istina. Bez jastogovišta, bez sumanutih vozova, bez uznemirujućih, da ne kažem opasnih, poseta drugim svetovima. Sve što treba da učinite to je da odustanete od tog glupog i beznadežnog pohoda na Kulu."

"Ne", reče Edi.

"Ne", reče Suzana.

"Ne", reče Džejk.

"Ne!" zalaja Oj.

Mračni čovek na zelenom prestolu nastavi da se smeje, nepoljuljan.

"Rolande?" nastavi on. "Šta ti veliš?" Polako, on podignu uvezanu vreću.

Izgledala je prašnjavo i staro. Visila je sa Čarobnjakove šake kao suza.

Kugla u njoj poče da pulsira ružičastim sjajem. "Odustani, i oni neće morati da gledaju u nju, nikada neće morati da vide poslednju scenu te stare tužne priče. Odustani. Okani se Kule i idi svojim putem."

"Ne", reče Roland i osmehnu se. Dok mu se osmeh širio, čovek koji je sedeo na tronu poče da se snebiva. "Možda možeš da začaraš moje pištolje, ali ne i one iz ovog sveta", reče mu.

"Rolande, ne znam na šta misliš, momče, ali upozoravam te da..."

"Da ne prkosim Ozu Velikom? Ozu Svemoćnom? Ali mislim da hoću, Martene... ili Merline... ili kako se već sada zoveš... "

"Flag, zapravo", reče čovek na prestolu. "I već smo se sreli." On se osmehnu. Umesto da mu se lice ozari, kao što to obično biva, ono pretvori Flagove crte lica u usku, pakosnu grimasu. "Tokom pada Gileada. Ti i tvoji preživeli drugari, onaj smešni magarac Katbert Olgud je priredio jednu od tvojih zabava, sećam se, a Dekari, momak sa mladežom, drugu, odmetnuli ste se na zapad, u potragu za Kulom. Ili, jezikom iz Džejkovog sveta, otišli ste da nađete Čarobnjaka. Znam da si me tada video, ali sumnjam da si znao da sam i ja video tebe."

"I opet ću, pretpostavljam", reče Roland. "Osim, to jest, ukoliko te sada ne ubijem i završim tvoje uplitanje."

Ne spuštajući pištolj u levoj ruci, on posegnu za onim koji je držao u pojasu svojih farmerki, Džejkovim pištoljem iz drugog sveta i možda imunim na magiju ovog stvorenja, desnom rukom. Bio je brz kao i uvek do tada, zaslepljujuće brz.

Čovek na prestolu vrisnu i zgrči se, srušivši se unazad. Vreća mu pade na krilo i staklena kugla, nekada u posedu Rije, zatim Džonasa, pa i samog Rolanda, iskliznu iz otvora vreće. Dim, ovoga puta zeleni a ne crveni, suknu iz proreza na naslonima za ruke. Dizao se kao mrčna para. Ipak, Roland je još mogao da dokrajči obličje koje je nestajalo u dimu, samo da je imao čistu metu. Ali nije; pištolj mu iskliznu iz obogaljene ruke i uvrnu se. Nišan mu se zakači za kopču na pojasu. Trebao mu je samo delić sekunde da ga otpetlja, ali to je bio delić sekunde koji je presudio. On ispali tri hica u uskovitlani dim, zatim potrča napred, nesvestan povika ostalih.

Revolveraš mahnu rukama kroz dim. Njegovi meci su okrnjili naslon prestola, odvalivši debele zelene komade stakla, ali čovekolikog stvora koji je sebe nazivao Flagom više nije bilo. Roland uhvati sebe kako se pita da li je, uopšte, bio tu.

Međutim, kugla jeste, neoštećena, blistajući zanosnim ružičastim svetlom kojeg se sećao od pre toliko godina, u Mejisu, kada je bio mlad i zaljubljen.

Preživela Merlinova duga se kotrljala prema ivici prestola; još samo dva inča i survaće se na pod. Ali nije; ostala je čitava, ta začarana stvar koju je Suzan Delgado prvi put primetila kroz zadnji prozor Rijine kolibe, pod sjajem Meseca poljubaca.

Roland je uze, kako mu se lepo uklapala u ruku, tako prirodno i posle svih tih godina, i pogleda u njene zamagljene, nemirne dubine.

"Oduvek si imala čaroban život", prošaputa on.

Sećao se plamena Žetvene lomače koji je buktao oko Suzan. Njena lepota je svetlucala od vreline, kao fatamorgana.

Bedni sjaj, pomisli on. Ako te razbijem o pod, verovatno ćemo se udaviti u moru suza koje bipotekle iz tvog rascepljenog stomaka... suza duša koje si uništila.

A što da to učini? Ukleta stvar bi mogla da mu pomogne da se vrati na Stazu Zrake, ali Roland nije verovao da mu je zaista bila potrebna.

Verovatno je da je Tik-Tak ili stvor koji je sebe zvao Flag bio njegovo poslednje iskušenje na tom putu. Zelena palata bila je njihov prolaz u Srednji Svet... i sada je bila njihova. Osvojili su je uz pomoć oružja.

Ali ne možeš još da ideš, revolverašu. Ne dok ne završiš svoju priču, dokne ispričaš poslednju scenu.

Čiji je to glas? Vanejev? Ne. Kortov? Ne. Nije ni glas njegovog oca koji ga je nekada davno nagog izvukao iz kurvinog kreveta. Bio je grublji, poput glasa koji mu se često javljao u košmarnim snovima, onaj kojem je toliko želeo da udovolji, a retko je za to imao priliku. Ne, nije to bio taj glas, ne ovoga puta.

Ovoga puta je čuo glas ka - ka kao vetar. Toliko toga mu je rekao kada je imao strašnih četrnaest godina... ali nije završio svoju priču. Kao kod Dete Voker i Plave Gospe, ovde je postojala još jedna stvar. Skrivena stvar.

Pitanje nije bilo, shvati on, da li će njih petoro moći da pronađu izlaz iz Zelene palate i vrate se na Stazu Zrake, pitanje je bilo da li će moći da nastave kao ka-tet. U tom slučaju ne sme da bude tajni. Moraće da im ispriča o tome kada je poslednji put gledao u Čarobnjakovu kuglu tih davnih godina. Tri noći nakon večere povodom dobrodošlice. Moraće da im kaže...

Ne, Rolande, prošaputa glas. Nemoj još da im kažeš. Nije vreme. Znaš da nije.

Da. Znao je da nije.

"Dođite", reče, okrenuvši se prema njima.

Oni se polako okupiše oko njega, očiju velikih i sve punijih ružičastog sjaja kugle. Već su bili poluhipnotisani, čak i Oj.

"Mi smo ka-tet", reče im Roland, pružajući im kuglu. "Mi smo jedni od mnogih. Izgubio sam svoju pravu ljubav na početku pohoda na Mračnu Kulu. Sada pogledajte u ovu ukletu stvar, ako hoćete, i vidite šta sam izgubio nedugo posle toga. Gledajte jednom za svagda, i gledajte dobro."

Oni pogledaše. Kugla, obujmljena Rolandovim izdignutim rukama, počinje da pulsira sve brže. Sledećeg trenutka ih usisava u sebe. Uhvaćeni u kovitlacu ružičaste oluje, oni lete preko Čarobnjakove duge prema Gileadu gde je i sama nekada bila.

Poglavlje 4.
Staklena kugla

Džejk od Njujorka stoji u hodniku Velike dvorane u Gileadu, tu u zelenoj zemlji to više podseća na zamak nego na gradonačelnikovu kuću. On gleda oko sebe i vidi Suzanu i Edija koji stoje pored tapiserije, iskolačenih očiju, čvrsto se držeći za ruke. Suzana uistinu stoji; noge su joj vraćene, bar za sada, i ono što je zvala „protezama" zamenjeno je parom crvenih cipelica poput onih koje Doroti nosi u filmu kada skrene sa svoje verzije Velikog druma ne bi li pronašla Čarobnjaka iz Oza, forilanta.

Suzana ima noge zato što je ovo san, razmišlja Džejk, ali zna da nije san.

On gleda dole i vidi Oja koji ga posmatra svojim živahnim, inteligentnim, zlatom oivičenim očima. Bambur i dalje nosi svoje crvene cipelice. Džejk se saginje i mazi ga po glavi. Osećaj krzna pod njegovim dlanom jasan je i stvaran. Ne, ovo nije san.

Ipak, Roland nije tu, shvata dečak; ima ih četvoro umesto petoro. On shvata još nešto; vazduh u ovom hodniku je bledoružičast, oko staromodnih sijalica koje ga osvetljavaju vide se mali ružičasti oreoli. Nešto će se dogoditi; neka priča će početi da se odvija pred njegovim očima. I sada, kao da ih je prizvao svojim mislima, dečak čuje bat dolazećih koraka.

Ovo je priča koju znam, razmišlja Džejk. Ona koju su mi već ispričali.

Dok Roland zaokreće iza ugla, dečak shvata koja je to priča: ona u kojoj Marten Brodlok zaustavlja Rolanda koji tuda prolazi na putu za krov, gde je možda malo svežije.

"Ti, dečko", reći će Marten. "Uđi. Nemoj da stojiš na hodniku! Tvoja majka hoće da razgovara s tobom."

Naravno, to nije istina, nikada nije ni bila i nikada neće biti, bez obzira na to koliko se vreme spotiče i savija. Marten zapravo želi da dečak ugleda svoju majku i tako shvati da je Gabrijela Dišan postala ljubavnica očevog čarobnjaka. Marten želi da isprovocira dečaka u ranom ispitu muškosti dok je njegov otac na putu i nije u mogućnosti da to spreči: želi da skloni štene sa svog puta pre nego što mu izrastu zubi dovoljno dugački da ga ujede.

Sada će sve to videti; tužna komedija će nastaviti svoj tužni i već utvrdeni tok pred njihovim očima. Previše sam mlad, razmišlja Džejk, ali naravno da nije previše mlad; Roland je bio samo tri godine stariji kada je stigao u Mejis sa svojim drugovima i upoznao Suzan na Velikom drumu. Samo tri godine stariji kada ju je voleo; samo tri godine stariji kada ju je izgubio.

Baš me briga, neću to da gledam...

Ne želim, shvata on dok se Roland približava; sve se to već dogodilo.

Uostalom, ovo nije avgust mesec, vreme Pune Zemlje, već kasna jesen ili rana zima. Vidi to po serapeu koji Roland nosi, suveniru iz putovanja u Spoljni obod, i po dahu koji se puši iz njegovih usta pri svakom izdisaju: u Gileadu nema centralnog grejanja, i prilično je hladno.

Postoji tu još nekoliko stvari: Roland sada nosi pištolje koje je nasledio, velike sa drškama od sandalovine. Njegov otac mu ih je dao na svečanoj večeri, zaključuje Džejk. Ne zna odakle to zna, ali zna. I Rolandovo lice, iako još dečačko, nije naivno, neiskušano lice nekog ko je istim tim hodnikom koračao pet meseci ranije; dečak koji je upao u Martenovu zamku od tada je prošao mnogo toga, i njegova bitka sa Kortom je od svega toga najmanje važna.

Džejk vidi još nešto: dečak revolveraš nosi crvene kaubojske čizme. Mada on to ne zna. Zato što se to u stvari ne događa.

Ali događa se. Nalaze se u Čarobnjakovoj staklenoj kugli, u ružičastoj oluji (oni ružičasti oreoli oko sijalica podsećaju Džejka na Pseće vodopade i mesečinaste duge u izmaglici), jer sve to se ponovo događa.

"Rolande!" viče Edi s mesta gde on i Suzana stoje. Suzana ga hvata za rame, steže ga, želeći da ga ućutka, ali Edi je ignoriše. "Ne, Rolande!

Nemoj! Loša ideja!"

"Ne! Olande!" kevće Oj.

Roland ih ne primećuje i prolazi pored Džejkove ispružene ruke kao da je ne vidi. Za Rolanda, oni ne postoje; sa crvenim kaubojkama ili bez njih, ovaj ka-tet je u njegovoj dalekoj budućnosti.

On se zaustavlja pred vratima na kraju hodnika, okleva, a zatim podiže ruku i kuca. Edi kreće hodnikom ka njemu, ne ispuštajući Suzaninu ruku... sada to izgleda kao da je vuče za sobom.

"Hajde, Džejk", kaže Edi.

"Ne, neću."

"Nije važno da li ti to želiš ili ne, i dobro to znaš. Treba to da vidimo.

Ukoliko ne uspemo da ga zaustavimo, moći ćemo bar da učinimo ono zbog čega smo tu. Hajde!"

Teška srca i sa grčom u stomaku, Džejk polazi. Dok se približavaju Rolandu, pištolji na njegovim bokovima izgledaju enormno dok njegovo neizborano mada već umorno lice Džejka tera da zaplače, revolveraš opet kuca.

"Nije tu, šećeru!" viče mu Suzana. "Ili nije tu ili neće da ti otvori vrata, šta god da je, ne tiče te se! Okani se! Ostavi je! Nije vredna! Zato što ti je majka, nije vredna toga! Odlazi!"

Ali on je ne čuje i ne odlazi. I dok se Džejk, Edi, Suzana i Oj neopaženo skupljaju iza njega, Roland spušta ruku na kvaku od vrata majčine sobe i otkriva da su otključana. Otvara ih i ulazi u mračnu odaju ukrašenu svilenim draperijama. Na podu je prostirka koja liči na persijski tepih koji Džejkova majka obožava... samo što ova prostirka, Džejk to zna, dolazi iz provincije Kašamin.

Na krajnjem zidu sobe, pored prozora koji je zatvoren zbog zime, Džejk vidi stolicu sa niskim naslonom i zna da je to ona u kojoj je Rolandova majka sedela onog dana kada je iskušana njegova muškost, ona na kojoj je sedela kada je njen sin ugledao ljubavni ujed na njenom vratu.

Soba je sada prazna, ali dok revolveraš pravi još jedan korak i okreće se da pogleda u spavaći deo sobe, Džejk primećuje par cipela, crnih, ne crvenih, ispod zavese pored zatvorenog prozora.

"Rolande!" viče dečak. "Rolande, iza zavese! Neko je iza zavese! Pazi!"

Ali Roland ga ne čuje.

"Majko?" zove on, i iako mu je glas isti, Džejk bi ga uvek prepoznao... ali ovo je tako magično osvežena verzija istog! Mlada i neistrošena usled svih tih godina izlaganja prašini, vetru, duvanskom dimu. "Majko, ja sam, Roland! Hoću s tobom da razgovaram!"

I dalje bez odgovora. On nastavlja kratkim hodnikom koji vodi u spavaću sobu. Jednim delom svog bića Džejk želi da ostane ovde u predsoblju, da pride toj zavesi i trgne je u stranu, ali zna da je to neizvodljivo. Elem, ukoliko bi pokušao, sumnjao je da bi od toga imao neke koristi; ruka bi mu verovatno prošla kroz zavesu, kao ruka duha.

"Idemo", kaže Edi. "Za njim."

Nastavljaju u grupi koja bi u nekim drugim okolnostima izgledala više nego komično. Naravno ne i u ovim; ovo je slučaj troje ljudi kojima očajnički treba prijateljska uteha.

Roland stoji gledajući u krevet prislonjen uz levi zid sobe. Gleda kao hipnotisan. Možda u njemu pokušava da zamisli Martena sa njegovom majkom; možda se seća Suzan, s kojom nikada nije spavao u pravom krevetu, naročito ne u luksuznom sa baldahinom kao što je ovaj. Džejk može da vidi revolverašev nejasni profil u trokrilnom ogledalu na drugom kraju sobe, u niši. Ovo trokrilno ogledalo postavljeno je na malom stočiću koji dečak prepoznaje sa majčine strane kreveta u sobi njegovih roditelja; to je toaletni stočić.

Revolveraš drhti i oslobađa se misli koje ga more. Na nogama su mu i dalje one grozne čizme; na ovom slabom svetlu one izgledaju kao čizme čoveka koji je prošao kroz reku krvi.

"Majko!"

On pravi korak prema krevetu i malo se saginje, kao da misli da bi mogla da se krije pod njim. Ali i da se krila, onda to svakako nije činila tu; cipele koje je Džejk video ispod zavese bile su ženske i imale su isti oblik kao ove koje sada stoje na kraju kratkog hodnika, odmah ispred vrata spavaće sobe, vireći ispod haljine. Džejk vidi njen porub.

Dečak vidi više od toga. On razume Rolandov problematičan odnos sa majkom i ocem bolje od Edija ili Suzan zato što su Džejkovi roditelji neobično slični njima; Elmer Čembers je revolveraš za Mrežu, a Megan Čembers ima veliko iskustvo u spavanju sa bolesnim prijateljima. Džejku to nikada nije rečeno, ali on to na neki način zna; delio je khef sa svojom majkom i ocem, i zna šta zna.

On zna nešto u vezi sa Rolandom, takođe: da je video svoju majku u Čarobnjakovoj staklenoj kugli. Bila je to Gabrijela Dišan, tek pristigla iz manastira u Debariji, Gabrijela koja će priznati svom mužu sve svoje grehe i koja će na kraju svečane večere zatražiti njegov oproštaj i moliti da se vrati u njegov krevet... i, kada Stiven bude odspavao posle njihovog vodenja ljubavi, ona će mu zariti nož u grudi... ili ga možda samo malo zaseći njim, ne probudivši ga. Zahvaljujući tom nožu, sve se na kraju svodi na isto.

Roland je sve to video u staklenoj kugli pre nego što je ukletu stvar predao svom ocu, i stoga je morao to da spreči. Da spasi život Stivenu Dišanu, kako bi to rekli Edi i Suzan, budući da su videli samo toliko, medutim, Džejk je imao nesrećnu mudrost nesrećnog deteta i video je više. Da spasi i život svoje majke. Da joj pruži poslednju šansu da se dozove pameti, još jednu šansu da bude uz svog muža i da bude iskrena. Poslednju priliku da se pokaje zbog Martena Brodloka.

Naravno da hoće, naravno da mora! Roland je tog dana video njeno lice, nesrećno i sumorno, i naravno da mora! Naravno da ne može da izabere čarobnjaka! Kada bi samo mogao da je natera da vidi...

I tako, nesvestan činjenice da još jednom upada u zamku mladalačkog neiskustva, Roland ne može da zgrabi tu nesreću jer stid često nije ravan želji, došao je da razgovara sa svojom majkom, da je moli da se vrati svom mužu pre nego što bude kasno. Jednom ju je sačuvao od nje same, reći će joj, ali ne može to da učini opet.

A šta ako i dalje ne bude htela da ide, pita se Džejk, ili ako pokuša da se pravi luda, pretvarajući se da ne zna o čemu priča, daće joj predlog: da napusti Gilead uz njegovu pomoć, odmah, već večeras, ili će sutradan biti okovana lancima, izdajnica tako ozloglašena da će skoro sigurno biti obešena kao onomad kuvar Haks.

"Majko?" zove je, i dalje nesvestan figure koja stoji u senci iza njega. On pravi još jedan korak dublje u sobu, i sada se figura pomera. Podiže ruku.

Nešto drži u toj ruci. Nije pištolj, Džejk toliko uspeva da vidi, ali ima neki užasavajući, zmijski oblik, nekako...

"Rolande, pazi!" vrišti Suzana i glas joj je poput magičnog prekidača.

Nešto je na toaletnom stolu, staklena kugla, naravno; Gabrijela ju je ukrala i donela je svom ljubavniku kao utešnu nagradu za ubistvo koje je njen sin sprečio, i koja sada sija kao da ju je probudio Suzanin glas. Blistava ružičasta svetlost odbija se o trostruko ogledalo, rasipajući se po celoj sobi.

U toj svetlosti, u toj trostrukoj kugli, Roland konačno vidi figuru iza sebe.

"Hriste!" vrišti Edi Din, užasnut. "O, Hriste, Rolande! To nije tvoja majka!

To je..."

To nije čak ni žena, ne zaista, ne više; to je vrsta živog leša u crnoj haljini prašnjavoj od puta. Sa glave joj visi samo nekoliko pramenova sede kose dok joj posred lica zjapi rupa, tamo gde je nekada bio nos, ali oči joj i dalje plamte, i zmija koja joj migolji u rukama veoma je živa. Uprkos svom tom užasu, Džejk ima vremena da se zapita da li ju je uzela ispod istog kamena gde je pronašla onu koju je Roland ubio.

To je Ria koja je revolveraša čekala u odajama njegove majke; to je veštica od Gugutki, koja je došla ne samo da povrati svoju kuglu već i da dokrajči dečaka koji joj je priredio toliko nevolja.

"Tvoja kurva je dobila svoje!" krešti veštica i cereka se. "Sada je došao red da i ti platiš!"

Ali Roland je vidi, u kugli, Riju je izdala ista ona stvar koju je došla da uzme, i revolveraš se sada okreće. Ruke mu padaju na drške pištolja i grabe ih smrtnom brzinom. On ima četrnaest godina, njegovi refleksi su oštriji od najbržeg koji je ikada postojao, i on eksplodira lako, kao barut.

"Ne, Rolande, nemoj!" vrišti Suzana. "To je varka, to je kugla!"

Džejk ima dovoljno vremena da sa ogledala skrene pogled na ženu koja zaista stoji na vratima; ima vremena da shvati, takođe, da je sve to varka.

Možda Roland takode razume istinu u poslednjem deliću sekunde, da je žena na vratima ipak njegova majka koja u rukama ne drži zmiju već pojas, nešto što je napravila za njega, poklon, možda, i da ga je staklena kugla slagala onako kako to samo ona može... odrazom.

U svakom slučaju, prekasno je. Pištolji pucaju i grme, njihova jarkožuta svetlost ispunjava sobu. Revolveraš povlači obarač svakog pištolja dvaput pre nego što prestaje, i četiri čaure se zarivaju u telo Gabrijele Dišan koja ukočeno stoji na hodniku dok joj na licu titra osmeh pomirenja.

Ona umire tako, sa osmehom.

Roland stoji kao ukopan, pištolji u njegovim rukama se puše, lice mu je zgrčeno u grimasu zaprepašćenosti i užasa, shvatajući bolnu istinu koju će morati da nosi sa sobom do kraja života: upotrebio je pištolje svog oca da ubije svoju majku.

Sobu sada ispunjava promukli smeh. Roland se ne okreće; skamenjeno stoji pored žene u crnoj haljini i crnim cipelama koja leži na podu hodnika i krvari; žene koju je došao da spasi a koju je zauzvrat ubio. U ruci, koja leži na njenom krvavom stomaku, drži pojas koji je sama tkala.

Džejk se okreće od njega i nije iznenađen kada vidi ženu zelenog lica sa zašiljenim crnim šeširom koja leti unutar kugle. To je Zla Veštica Istoka; ujedno, on zna, to je Ria od Gugutki. Ona zuri u dečaka sa pištoljima u rukama i kezi svoje zube u najružniji kez koji je Džejk ikada video u životu.

"Spalila sam glupu devojčuru koju si voleo, jašta, spalila sam je živu, i sada sam od tebe napravila materoubicu. Kaješ li se što si ubio moju zmiju, revolverašu? Mog sirotog, slatkog Ermota? Zališ li što si se igrao svojih grubih igara sa još jednim izazovom kakav više nikada nećeš doživeti u svom jadnom životu?"

Roland ne pokazuje znake da je čuje, ne prestajući da zuri u svoju majku.

Uskoro će se sagnuti, kleknuti kraj nje, ali ne još... ne još.

Lice u kugli sada se okreće prema troje hodočasnika, i dok to čini, postaje staro, ćelavo i zbrčkano, zapravo, postaje lice koje je Roland video u ogledalu. Revolveraš ne može da vidi svoje buduće prijatelje, ali Ria može; dabome, ona ih vidi veoma dobro.

"Odustanite!" krešti veštica, glasom vrane koja sedi na goloj grani pod mutnim zimskim nebom. "Odustanite! Odreknite se Kule!"

"Nikad, gaduro", uzvraća Edi.

"Zar ne vidite ko je on? Monstrum! Ovo je samo početak, znajte! Pitajte ga šta je bilo s Katbertom! Sa Alejnom, i Alejnovim darom koji nije mogao da ga sačuva od propasti! Pitajte ga šta se dogodilo sa Džejmijem Dekarijem!

Nikada nije imao prijatelja kojeg nije ubio, nikada nije imao ljubav koju nije pretvorio u prah na vetru!"

"Odlazi", govori Suzana, "i ostavi nas na miru."

Rijine zelene, ispucale usne krive se u užasavajući cer.

"Ubio je sopstvenu majku! šta li će tek da učini tebi, glupa tamnoputa kučko?"

"Nije je ubio", vrišti Džejk. "Ti si je ubila. Sad idi!"

Džejk prilazi kugli s namerom da je podigne i razbija je o pod... i zaista to čini, shvata dečak, jer kugla je stvarna. To je jedina stvar u ovoj viziji koja je stvarna. Ali pre nego što uspeva da je obujmi rukama, ona ispušta nečujnu eksploziju ružičaste svetlosti. Džejk pokriva rukama oči da ne oslepi, zatim (topim se, topim, o kakav svet, kakav svet) pada uvučen u vihor ružičaste oluje, iz Oza i nazad u Kanzas, iz Oza i nazad u Kanzas, iz Oza i nazad...

Poglavlje 5.
Put Zrake

1.

".....kući", promrmlja Edi, zvučeći nejasno i grogi, čak i samom sebi.

"Nazad kući, jer kod kuće je najlepše, zaista."

Pokušao je da otvori oči, ali isprva nije uspeo. Kao da su mu kapci bili slepljeni. On priljubi dlan uz čelo, povlačeći kožu lica nagore. Uspelo je, oči mu se otvoriše. Više nije bio u prestolnoj sobi Zelene palate (nije ni očekivao da će biti), niti se nalazio u pomalo klaustrofobičnom okruženju spavaće sobe u kojoj se maločas obreo.

Bio je napolju. Ležao je na malom proplanku pokrivenom suvom, zimskom travom. Nedaleko se nalazio mali šumarak sa poslednjim požutelim lišćem koje je treperilo na granama. Na jednoj grani visio je list neobično bele boje, list bez pigmenta. Dublje u šumarku žuborio je potok. Suzanina nova i modernija invalidska kolica stajala su napuštena u visokoj travi. Gume su im bile blatnjave, primeti Edi, dok se u osovinama uhvatilo žućkasto-braon lišće. Nekoliko vlati trave, takođe. Nebo iznad njega bilo je prekriveno belim oblacima podsećajući pomalo na korpu za rublje punu zgužvane posteljine.

Nebo je bilo vedro kada smo ušli u Palatu, seti se on, shvativši da je vreme opet iskliznulo. Malo ili mnogo, nije bio siguran da li želi da zna, Rolandov svet je bio poput menjača u kolima bez označenih brzina; nikada ne znate kada ćete da predete u ler ili da jurcate najvećom brzinom.

Da li je ovo Rolandov svet? Ako jeste, kako su se vratili u njega?

"Otkud znam?" progunđa Edi i polako se podiže na noge, pri tom žmirkajući. Verovao je da nije mamuran iako su ga noge bolele a glava pucala kao da se probudio iz najtežeg popodnevnog dremeža.

Roland i Suzana ležali su na zemlji ispod drveća. Revolveraš se meškoljio, ali je Suzana zato ležala na leđima, ekstravagantno raširenih ruku, hrčeći nimalo damski, što Ediju izmami osmeh. Džejk je bio u blizini, sa Ojem koji je sklupčan spavao na jednom dečakovom kolenu.

Dok ih je Edi posmatrao, Džejk otvori oči i sede. Pogled mu je bio neobično prazan; bio je budan, ali je toliko duboko spavao da toga još nije bio svestan.

"Gruz", progovori Džejk i zevnu.

"Da", uzvrati Edi, "slažem se." On se polako okrenu iza sebe i baci pogled na Zelenu palatu u daljini. Odavde je izgledala sićušno i nimalo sjajno po oblačnom danu. Edi je pretpostavljao da je bila nekih trideset milja daleko.

Iz istog pravca dopirali su tragovi Suzaninih invalidskih kolica.

Mogao je da čuje procep, ali jedva. Pretpostavljao je da je ujedno mogao da je vidi, srebrnkastu površinu močvare koja se prostirala duž ravne, otvorene zemlje... završavajući se na nekih pet milja odatle. Pet milja zapadno? S obzirom na lokaciju Zelene palate i činjenicu da su putovali na istok autoputem 1-70, to je bio logičan zaključak, ali ko je zaista mogao da zna, naročito sa nevidljivim suncem kao jedinim orijentirom?

"Gde je saobraćajni znak?" upita Džejk. Glas mu je zvučao promuklo i omamljeno. Oj mu se pridruži, protežući naizmenično zadnje noge. Edi primeti da je negde usput izgubio jednu crvenu cipelicu.

"Možda je skriven zbog nedostatka interesovanja."

"Mislim da više nismo u Kanzasu", reče Džejk. Edi ga prostreli pogledom, ali nije mislio da je dečak svesno citirao tekst iz filma Čarobnjak iz Oza.

"Bar ne u onom u kojem igraju Kanzas Siti Rojalsi ili Monarksi."

"Odakle ti ta ideja?"

Džejk pokaza prstom na nebo, i kada Edi podiže pogled, vide da je pogrešio: uopšte nije bilo oblačno i tmurno kao korpa sa posteljinom.

Direktno iznad njihovih glava kolona oblaka kretala se prema horizontu, ravnomerno poput beskrajne trake.

Vratili su se na Stazu Zrake.

"Edi? Gde si, šećeru?"

Edi odvoji pogled od kolone oblaka koji su plovili nebom i pogleda u Suzanu koja je sada sedela, trljajući zadnji deo vrata. Bilo je očigledno da nije znala gde se nalazi. Možda čak ni ko je zapravo. Crvene proteze na njenim patrljcima izgledale su neobično glupo po ovom svetlu, ali i dalje su bile najsvetlija stvar u Edijevom vidokrugu... sve dok nije spustio pogled na svoja stopala i ugledao ,šimike' sa kubanskom petom. Ali i one su izgledale glupo, i Ediju se učini da razlog za to više nije bilo oblačno osvetljenje. On pogleda u Džejkove cipele, preostale tri Ojeve cipele i Rolandove kaubojske čizme (revolveraš je takođe sedeo, obujmivši rukama svoja kolena, zureći nekud u daljinu). Sve su bile iste rubincrvene boje, ali nekako beživotne. Kao da je sva magija iz njih isisana.

Najednom, Edi požele da ih skine.

On sede pored Suzane, poljubi je i reče:

"Dobro jutro, uspavana lepotice. Ili možda dobar dan."

Onda, brzo, skoro sa gađenjem (pod dodirom je imao osećaj da su napravljene od mrtve kože), Edi izu svoje ,šimike'. Kada je to učinio, video je da su vrhovi izgrebani a pete blatnjave i da više ne izgledaju kao nove.

Pitao se kako su dospeli ovde; konačno, osetivši bol u nožnim mišićima i setivši se tragova invalidskih kolica, znao je. Pešice, za ime boga. Hodali su u snu.

"To je", složi se Suzana, "najbolja ideja koju si predložio u poslednjih... pa, odavno." Ona strgnu svoje proteze. Nedaleko od njih, Džejk je Oju već skidao cipelice. "Bili smo tamo?" upita Suzana. "Edi, stvarno smo bili tamo kada je on... "

"Kada sam ubio svoju majku", završi Roland. "Da, bili smo tamo. I ja sam.

Bogovi nek' su mi na pomoći, bio sam tamo. Učinio sam to." Revolveraš zagnjuri lice u šake i teško zajeca.

Suzana dopuza do njega, tako gipko da je izgledalo kao da hoda. Jednom rukom ga zagrli, a drugom mu skloni ruke s lica. U početku Roland nije želeo da joj se prepusti, ali bila je uporna i njegove ruke, ruke ubice, napokon klonuše, otkrivajući uklete oči pune suza.

Suzana mu spusti glavu na svoje rame.

"Smiri se, Rolande", reče mu. "Smiri se i izbaci to iz sebe. Sada je gotovo.

Prošlo je."

"Ovakve stvari nikada ne prolaze", reče Roland. "Bojim se da ne prolaze.

Nikada."

"Nisi je ubio", tešio ga je Edi.

"Eh, kad bi to moglo da bude tako lako." Rolandovo lice je i dalje bilo zagnjureno u Suzanino rame, ali njegove reči bile su razgovetne i jasne.

"Nekim odgovornostima ne može da se izvrda. Neki gresi ne mogu da se izbegnu. Da, Ria je bila tamo, bar na neki način, ali ne mogu sve da prebacim na vešticu od Gugutki, iako bih mogao."

"Nije ni ona", nastavi Edi. "Nisam na to mislio."

Roland podignu glavu.

"Dođavola, o čemu pričaš?"

"Ka", uzvrati Edi. "Ka kao vetar."

3.

U svojim svežnjevima nisu pronašli hranu koju su sami tu stavili, keks sa Kiblerom Elvesom na pakovanju, sendviče umotane u najlon foliju, poput onih koje kupujete (samo ako ste toliko očajni) na automatima, i novu vrstu ,koka-kole' koju ni Edi, ni Suzana, ni Džejk nisu poznavali. Imala je ukus ,koka-kole' i bila je pakovana u crveno-belim limenkama na kojima je pisalo Noz-A-La.

Jeli su okrenuti leđima šumarku, gledajući u Zelenu palatu koja je čarobno blistala u daljini, i to im je bio ručak. Ukoliko počne da se smrkava za sat vremena ili jače, ovo bi mogla da bude večera, zaključi Edi, iako u to nije verovao. Njegov unutrašnji sat je opet radio, i taj tajanstveni i nadasve precizan mehanizam mu je govorio da je bilo rano popodne.

U jednom trenutku on ustade i podiže svoj sok, smeškajući se u nevidljivu kameru.

"Dok putujem kroz Zemlju Oz u svom novom Takuro Spiritu, pijem NozA-La!" odrecitova on. "Gasi žeđ a ne goji! Čini me srećnijim čovekom!

Pomaže mi da upoznam Boga! Daje mi izgled anđela i hrabrost tigra! Kada pijem Noz-A-La, kličem 'Bože! Kako je lepo živeti!', kličem..."

"Sedi dole, forilantu", dobaci Džejk, smejući se.

"Antu", složi se Oj. Njuška mu je ležala na Džejkovom članku dok je radoznalo piljio u sendvič u dečakovim rukama.

Edi naumi da sedne, a zatim mu pažnju privuče list bez pigmenta koji je već jednom primetio. To nije list, zaključi on i pride grani. Ne, nije list nego parče papira. Okrenu ga i ugleda redove „bla bla„ i „truć truć„ i "sve je isto." Obično su novine štampane na obe strane, ali Edija nije nimalo iznenadilo to što vidi da ove nisu, Ozov Dnevni Glasnik je ionako bio samo farsa.

Međutim, prazna strana nije bila sasvim prazna. Ispisana čitkim rukopisom na njoj je bila poruka:

Sledeći put neću otići. Odustanite od Kule. Ovo vam je poslednje upozorenje. Želim vam prijatan dan! - R.F.

Edi donese poruku ostalima koji su još jeli. Svako je pročita. Roland je uze poslednji, opipavši temeljno materijal papira, a zatim je vrati Ediju.

"R.F.", reče Edi. "Čovek koji je pokretao Tik-Taka. Ovo je od njega, zar ne?"

"Da. Verovatno je on izvukao Tik-Taka iz Luda."

"Naravno", smrknuto reče Džejk. "Taj Flag izgleda kao neko ko bi odmah prepoznao prvoklasnog forilanta. Ali kako su uspeli da dodu ovde pre nas? Šta može da bude brže od Blejna Jednošinca, za ime boga?"

"Vrata", odgovori Edi. "Možda su prošli kroz jedna od onih specijalnih vrata."

"Bingo!" uzviknu Suzana i ispruži ruku s dlanom nagore. Edi je pljesnu svojim.

"U svakom slučaju, ovo što ovde piše i nije tako loš savet", primeti Roland.

"Molim vas da ga ozbiljno razmotrite. I ukoliko želite da se vratite u svoj svet, dozvoliću vam."

"Rolande, ne mogu da verujem", uvređeno reče Edi. "Posle svih vratolomija, nakon što si mene i Suz dovukao čak dovde? Znaš šta bi moj brat rekao na to? Da sam sebi skačeš u usta."

"To sam učinio pre nego što sam vas prihvatio kao svoje prijatelje", pravdao se Roland. "Pre nego što sam shvatio da vas volim kao što sam voleo Alejna i Katberta. I pre nego što sam bio prisiljen da... da ponovo proživim određene scene. One su mi... " Revolveraš ućuta, zagledan u svoja stopala (na kojima je opet imao svoje stare čizme), razmišljajući. Konačno podiže glavu. "Postoji deo mene koji se nije pokrenuo niti progovorio dugi niz godina. Mislio sam da je mrtav. Ali nije. Naučio sam ponovo da volim i svestan sam da je to verovatno moja poslednja prilika da volim. Spor sam, Vanej i Kort su to znali; baš kao i moj otac, ali nisam glup."

"Onda nemoj tako da se ponašaš", reče Edi. "Ili bar nemoj nas da tretiraš kao glupake."

"Ono što ti zoveš 'suštinom', Edi, glasi ovako: ubio sam svoje prijatelje. I nisam siguran da li smem da rizikujem da to opet učinim. Posebno Džejku... ali... nema veze. Ne znam šta da kažem. Po prvi put otkad sam se obreo u mračnoj sobi i ubio svoju majku, otkrio sam nešto što je važnije od Kule. Neka ostane na tome."

"U redu, pretpostavljam da to mogu da prihvatim."

"I ja", složi se Suzana, "ali Edi je u pravu u vezi ka." On uze poruku i opipa papirnati materijal. "Rolande, ne možeš da pričaš o tome, mislim o ka-a onda da se okreneš i sve zaboraviš samo zato što osećaš mali nedostatak snage volje i posvećenosti."

"Snaga volje i posvećenost su dobri izrazi", primeti Roland. "Mada, postoji jedna loša koja ima isto značenje. Opsesija."

Suzana nestrpljivo slegnu ramenima.

"Šećeru, ili je cela ova stvar ka, ili nije. Strašna je kao što ka može biti, pojam sudbine sa orlovskim očima i krvoločnom njuškom, čini mi se da je pojam ka još strašniji." Ona baci R.F. poruku na ugaženu travu.

"Kako god da je zoveš, mrtva si ako se okrene protiv tebe", reče Roland.

"Rimer... Torin... Džonas... moja majka... Katbert... Suzan. Pitaj njih. Bilo koga od njih. Samo ako možeš."

"Ne shvataš ono najvažnije", reče Edi. "Ne možeš da nas pošalješ nazad.

Kako ti to nije jasno, rmpalijo? Čak i da postoje vrata, ne bismo prošli kroz njih. Grešim li?"

Edi pogleda u Džejka i Suzanu. Oboje odmahnuše glavama. Oj takođe. Ne, nije pogrešio.

"Promenili smo se", nastavi Edi. "Mi... " Sada on nije znao šta da kaže.

Nije znao kako da objasni svoju potrebu da vidi Kulu... i svoju drugu potrebu, podjednako jaku, da nastavi da nosi pištolj sa drškama od sandalovine. Veliku pucu kakvu je nekada zamišljao. Kao u staroj pesmi Martija Robinsa o čoveku sa velikom pucom na svom boku. "To je ka", jednostavno reče. Bilo je to sve što je mogao da smisli a da zvuči dovoljno sveobuhvatno.

"Kaka", uzvrati Roland, posle kratkog razmišljanja. Ostalo troje zurilo je u njega otvorenih usta.

Roland od Gileada se našalio.

4.

"Postoji još nešto što mi nije bilo jasno", oklevajući reče Suzana. "Zašto se tvoja majka krila iza zavese kada si ušao unutra, Rolande? Nije valjda htela da... " Ona se ujede za usnu a zatim dovrši pitanje. "Nije valjda htela da te ubije?"

"Da jeste, svakako to ne bi učinila sa pletenim pojasom. Činjenica da mi je napravila poklon, a bio je upravo to jer je imao izvezene moje inicijale, navodi na to da je planirala da traži moj oproštaj. Da se pokajala."

Je li to ono što znaš ili ono u šta želiš da veruješ? pomisli Edi. Bilo je to pitanje koje mu nikada neće postaviti. Roland je bio dovoljno iskušan, zaslužio je njihov povratak na Stazu Zrake tako što je ponovo proživeo užasnu posetu sobi svoje majke, i to je bilo dovoljno.

"Mislim da se krila zato što se stidela", reče revolveraš. "Ili zato što joj je trebalo malo vremena da smisli šta da mi kaže. Odnosno da mi sve objasni."

"A kugla?" nežno upita Suzana. "Da li je zaista stajala na toaletnom stočiću, tamo gde smo je videli? I da li ju je tvoja majka ukrala od tvog oca."

"I jedno i drugo", potvrdi Roland. "Ipak... da li ju je ukrala?" Činilo se da sam sebi postavlja to pitanje. "Moj otac je mnogo znao, ali je mnoge stvari sačuvao samo za sebe."

"Kao što je znao da su se tvoja majka i Marten viđali", zaključi Suzana.

"Da."

"Ali, Rolande... sigurno ne veruješ u to da je tvoj otac svesno dozvolio da ti... "

Roland je pogleda svojim krupnim, ukletim očima. U njima nije bilo suza, ali kada je pokušao da joj se osmehne, nije mu pošlo za rukom.

"Da li je svesno dozvolio svom sinu da mu ubije ženu?" dovrši on. "Nije, siguran sam u to. Koliko god bih to želeo, ne mogu. A da je izazvao da se tako nešto dogodi, da je namerno sve pokrenuo, kao u igri Zamkova... u to ne mogu da poverujem. Ali da li bi dozvolio da ka ide svojim tokom? Ja', najverovatnije."

"Šta se dogodilo sa kuglom?" upita Džejk.

"Ne znam. Onesvestio sam se. Kada sam se probudio, moja majka i ja ležali smo sami u sobi. Ona mrtva a ja živ. Niko nije čuo pucnje, zidovi palate su od debelog kamena i to krilo je uglavnom prazno. Njena krv se osušila. Upio ju je pojas koji je napravila za mene i uzeo sam ga. Nosio sam taj okrvavljeni poklon još dugo godina, a kako sam ga izgubio, to je priča za neku drugu priliku, ispričaću vam je pre nego što stignemo do kraja jer je važna za moj pohod na Kulu.

"I mada niko nije došao da ispita pucnjavu, neko je došao iz drugog razloga. Dok sam ležao bez svesti pored leša svoje majke, neko je ušao i odneo Čarobnjakovu staklenu kuglu."

"Ria?" upita Edi.

"Sumnjam da je bila u stanju... ali imala je svoje načine sticanja prijatelja, posebno jednog. Dabome, načine sticanja prijatelja. Video sam je ponovo, znate." Roland ućuta, ali mu oči zasijaše ledenim sjajem. Edi je to i ranije viđao, znajući da to znači smrt.

Džejk je sada držao poruku od R.F. pokazujući mali crtež ispod teksta.

"Znaš li šta ovo znači?"

"Pretpostavljam da je to sigul mesta koje sam video kada sam prvi put putovao u Čarobnjakovoj kugli. Zemlje po imenu Prasak groma." On odmeri lica svojih prijatelja, svakog ponaosob. "Mislim da ćemo tamo ponovo sresti tog čoveka, tog stvora, po imenu Flag.

Roland ponovo pogleda u stazu kojom su došli, hodajući u snu i svojim finim crvenim cipelama.

"Kanzas kroz koji smo prošli jeste njegov Kanzas, i kuga koja je opustošila zemlju jeste njegova kuga. Bar se meni tako čini."

"Ali možda se neće zadržati tu", reče Suzana.

"Možda ode dalje", nadoveza se Edi.

"U naš svet", zaključi Džejk.

Ne odvajajući pogled sa Zelene palate, Roland reče:

"U vaš svet ili neki drugi."

"Ko je taj Grimizni kralj?" iznenada upita Suzana.

"Suzana, zaista ne znam."

Jedno vreme su samo ćutali, posmatrajući Rolanda zagledanog u palatu gde su se suočili sa lažnim čarobnjakom i bolnim sećanjima, otvorivši pri tom vrata kroz koja su se vratili u njegov svet.

Naš svet, pomisli Edi, obujmivši rukom Suzanu. Sada i naš svet. Ukoliko se vratimo u Ameriku, a možda i hoćemo pre nego što se sve ovo završi, osećaćemo se kao stranci u nepoznatoj zemlji, bez obzira kada. Ovo je sada naš svet. Svet Zrake i Vodiča, i Mračne Kule.

"Još jedan", reče on Rolandu, neodlučno spuštajući ruku na revolveraševo rame. Kada je Roland nenadano pokri svojom rukom, Edi se osmehnu.

"Hoćemo li da ga iskoristimo ili ne?"

"Hoćemo", odgovori Roland. "Iskoristićemo ga." Sagnu se i prebaci svoj svežanj preko ramena.

"Šta ćemo sa cipelama?" upita Suzana, gledajući sumnjičavo u malu crvenu gomilu na zemlji.

"Ostavićemo ih ovde", reče Edi. "Poslužile su svrsi. Uskači u kolica, curo."

On je uhvati pod ruke i pomože joj.

"Sva Božja deca imaju cipele", promrsi Roland. "Jesi li ti to rekla, Suzana?"

"Pa", poče ona, nameštajući se u kolicima, "odgovarajući akcenat dodaje delić arome, ali pogodio si suštinu, dušo, da."

"Onda nema sumnje da ćemo pronaći još cipela ako je to po Božjoj volji", zaključi Roland.

Džejk je kopao po svom rancu, vadeći iz njega inventar hrane koji je tamo ubacila nepoznata ruka. Držeći u ruci pileći batak u celofanu, on ga odmeri pa pogleda u Edija.

"Ko nam je pakovao ove stvari?"

Edi izvi obrve, kao da pita Džejka kako može da bude tako glup.

"Kibler Elves", uzvrati on. "Ko bi drugi? Hajdemo."

5.

Grupisali su se nadomak šumarka, pet lutalica u pustoj zemlji. Pred njima, linija trave pratila je liniju promičućih oblaka na nebu. Ta linija nije predstavljala očiglednu stazu... ali je skretala pažnju, kao i sve što se kreće u istom pravcu, jasno kao nacrtana pruga.

Staza Zrake. Negde dalje, gde se Zraka presecala sa ostalim, stajala je Mračna Kula. Edi je razmišljao da će, ukoliko im vetar bude išao na ruku, moći da namirišu njen turobni kamen.

I ruže, mračni miris ruža.

On uze Suzaninu ruku dok je sedela u svojim kolicima; Suzana uze Rolandovu; Roland uze Džejkovu. Oj je stajao dva koraka ispred, podignute glave, njušeći jesenji vazduh koji mu je češljao krzno svojim nevidljivim prstima, širom otvorenih očiju oivičenih zlatom.

"Mi smo ka-tet", izusti Edi. Kroz glavu mu prolete koliko se promenio, kako je samom sebi postao stranac. "Mi smo jedni od mnogih."

"Ka-tet", potvrdi Suzana. "Jedni od mnogih."

"Jedni od mnogih", ponovi Džejk. "Hajdemo."

Ptico, medo, ribo i ti zeko, pomisli Edi.

Sa Ojem na čelu, nastaviše pohod na Mračnu Kulu, koračajući Stazom Zrake.

KRAJ

Druge knjige

POGOVOR

Scena u kojoj Roland nadjačava svog starog učitelja, Korta, i odlazi da banči u manje moralnom delu Gileada napisan je u proleće 1970. godine.

Onaj u kojem se Rolandov otac pojavljuje narednog jutra napisan je u leto 1996. Iako je u svetu priče između ta dva događaja proteklo samo šesnaest sati, u životu pripovedača proteklo je dvadeset šest godina. Ali trenutak je na kraju došao i uhvatio sam sebe u kurvinom krevetu, s jedne strane, nezaposleni školarac duge kose i brade, a s druge, uspešni popularni pisac („američki šund-majstor", kako su me od milošte nazivale legije obožavanih kritičara).

Napominjem ovo samo zato što to za mene predstavlja suštinu neobičnosti Mračne Kule. Napisao sam dovoljno novela i kratkih priča da napunim zamišljeni solarni sistem, ali Rolandova priča je moj Jupiter, planeta koja zasenjuje sve ostale (bar iz moje perspektive), mesto sa neobičnom atmosferom, ludim krajolicima i surovom gravitacionom silom. Zasenjuje ostale, jesam li rekao? Mislim da tu zapravo postoji nešto više od toga.

Dolazim do spoznaje da Rolandov svet (ili svetovi) u stvari sadrži sve ostale koje stvaram; u Srednjem Svetu ima mesta za Randala Flaga, Ralfa Robertsa, lutajuće dečake iz The Eye of the Dragon, čak i za oca Kalahana, prokletog sveštenika iz Salem's Lot, koji je otputovao iz Nove Engleske autobusom ,Grey-hound' i obreo se na granici Srednjeg Sveta zemlje po imenu Prasak groma. Čini se da svi tu završavaju, a što da ne? Srednji Svet je prvi bio tu, pre njih, sanjajući pod plavim pogledom Rolandovih pronicljivih očiju.

Ova knjiga je previše dugo pisana, mnogi čitaoci koji uživaju u Rolandovim avanturama verovatno su postali frustrirani, i zbog toga im se izvinjavam. Razlog je najbolje sažet u Suzaninim mislima dok se priprema da Blejnu postavi prvu zagonetku u njihovom takmičenju: Početak je težak.

U ovom štivu nema rečenice s kojom se više ne poistovećujem.

Znao sam da će Čarobnjak i staklo značiti dvostruki povratak u Rolandovu mladost i njegovo prvo ljubavno iskustvo, i stoga sam se plašio da priča ne bude dosadna. Neizvesnost je relativno laka, bar meni; ljubav je teška.

Shodno tome, koketirao sam, odugovlačio, odlagao, i knjiga je ostala nenapisana.

Napokon sam počeo da radim u motelskoj sobi na svom Mekintoš laptopu, na proputovanju iz Kolorada u Mejn po završetku rada na verziji mini-serije Isijavanje. Dogodilo se da sam se miljama vozio na sever kroz pustinju zapadne Nabraske (gde sam se takođe zadesio u povratku iz Kolorada kada sam dobio ideju za priču Deca Kukuruza), i da je tada nisam počeo, verovatno nikada ne bih ni napisao knjigu.

Međutim, više ne poznajem istinu o romantičnoj Ijubavi, rekao sam sebi.

Poznajem brak i zrelu Ijubav, ali u četrdeset osmoj čovek zaboravi vrelinu i strast sedamnestogodišnjaka.

Pomoči ču ti u tom delu, došao je odgovor. Ne znam kome je taj glas pripadao tog dana u predgrađu Tetforda, Nabraska, ali sada znam, zato što sam mu pogledao u oči, ležeći u kurvinom krevetu, u zemlji koja postoji veoma jasno u mojoj mašti. Rolandova ljubav prema Suzan Delgado (i njena prema njemu) jeste ono što mi je ispričao dečak koji je i započeo ovu priču. Ako je tako, hvala mu. Ako nije, krivo je sve ono što je izgubljeno u prevodu.

Ujedno se zahvaljujem svom prijatelju Čaku Verilu, uredniku ove knjige koji je sve vreme njenog stvaranja bio uz mene. Njegov podstrek i pomoć bili su neprocenjivi, baš kao i ohrabrenje Ilejn Koster, koja je izdala sve ove kaubojske romanse.

Najveću zahvalnost dugujem svojoj ženi koja me je podržavala u ovom ludilu najbolje što je mogla i pomogla mi u pisanju ove knjige na način koji ni njoj nije poznat. Jednom, u mračna vremena, poklonila mi je malu gumenu figuru koja me je nasmejala. Bio je to Roket J. Veverica sa plavom avijatičarskom kapom i hrabro raširenim rukama. Postavio sam figuru na svoj rukopis koji je rastao (i rastao... i rastao), nadajući se da će ljubav s kojom je poklonjena na neki način oploditi moj rad. Očigledno je delovalo, bar u nekoj meri; uostalom, knjiga je tu. Ne znam da li je to dobro ili loše, negde oko četristote strane, potpuno sam izgubio osećaj perspektive, ali je tu. Samo to mi je izgledalo kao čudo. Počeo sam da verujem u to da ću zaista uspeti da poživim i kompletiram ovaj ciklus priča. (Kucam o drvo.) Ostale su još tri priče koje treba da se ispričaju, mislim, dve prvenstveno smeštene u Srednjem Svetu i jedna skoro sasvim u našem svetu, ona koja se tiče napuštene parcele na uglu Druge i Četrdeset šeste, i ruže koja tamo raste. Ta je ruža, moram da priznam, užasno opasna.

Na kraju će Rolandov ka-tet dospeti do noćnog prizora koji predstavlja Prasak groma... i do onoga što leži ispod. Možda neće svi živi stići do Kule, ali verujem da će oni koji do nje dođu biti istrajni i iskreni.

Stiven King 

Lovel, Mejn 

27. oktobra 1996

S engleskog prevela Magdalena Reljić

Redaktura Saša Marković