Mračna Kula 5
Vukovi Kale
Stephen King

This book is for Frank Muller,

who hears the voices in my head.

Prolog
SKRNAVI

1

Tijan je bio blagosloven (mada bi to malo koji farmer rekao) trima njivama: Rečnim poljem, na kom je njegova porodica još od pamtiveka gajila pirinač; Poljem pored puta, koje su ka-Džafordsovi takođe posedovali otkad je sveta i veka, i na kom su gajili oštrarepu, bundeve i žito, i Kučkinim sinom, nezahvalnim predelom, na kom su se mogle naći samo kamenčuge, dobiti plikovi i sjebati nade. Tijan nije bio prvi Džafords koji je bio rešen da napravi nešto od tih dvadeset jutara zemlje iza kuće -njegov deda, u većini drugih slučajeva mentalno potpuno zdrav, bio je ubeđen da tamo ima zlata. Tijanova majka je isto toliko bila ubeđena da bi tamo rodio porin, jedan veoma vredan začin. Tijanova opsesija bio je madrigal. Naravno da bi madrigal rodio na Kučkinom sinu. Mora da rodi. Nabavio je hiljadu semenki (a one su ga koštale prilično mnogo), koje su sada bile skrivene ispod podnih dasaka u njegovoj spavaćoj sobi. Do setve naredne godine preostalo mu je samo da omekša zemlju na Kučkinom sinu. To je bilo lakše reći nego uraditi.

Klan Džafordsovih bio je blagosloven stokom, uključujući i tri mazge, ali bi čovek morao da bude lud da izvede mazgu na Kučkinog sina. Marva dovoljno nesrećna da joj pripadne ta dužnost verovatno bi već do podneva prvog dana ležala slomljene noge, ili bi bila izbodena na smrt. Pre nekoliko godina je malo falilo da jednog od Tijanovih stričeva zadesi ova druga sudbina. Trčao je nazad ka kući, vičući iz sveg glasa, a gonile su ga ogromne ose-mutići sa žaokama veličine eksera.

Našli su osinjak (u stvari našao ga je Andi - njega nisu brinule ose, bez obzira na veličinu) i spalili ga kerozinom, ali ih možda ima još. A bile su tu i rupe. Jebote, bilo ih je mnogo, a njih ne možeš da spališ, zar ne? Ne. Kučkin sin se nalazio na tlu koje su stari ljudi nazivali zaparloženim. Bilo je tamo skoro isto toliko rupa koliko i kamenica, da ne pominjemo bar jednu pećinu koja je izbacivala oblake odvratnog vazduha, koji je smrdeo na trulež. Ko zna kakvi su bauci i utvare vrebale u njenom tamnom grotlu?

Pritom najgore rupe nisu bile tamo gde bi ih čovek (ili mazga) mogao videti. Nikako gos’n, ni ne pomišljajte na to. Kostolomke su uvek bile prerušene u naizgled bezazlene gomilice korova i visoke trave. Mazga bi nagazila na to, začuo bi se jeziv prasak kao kad pukne grana, i onda bi prokleti stvor ležao na tlu, ogoljenih zuba, kolutajući očima, njačući u agoniji ka nebu - dok mu ne prekratiš muke, a stoka je u Kala Brin Stardžisu bila vredna, čak i ona koja nije bila baš čistokrvna.

Stoga je Tijan u ralo upro svoju sestru. Nije bilo razloga da se to ne uradi. Tija je bila skrnava i stoga nije bila za mnogo šta drugo. Bila je velika devojka - skrnave su obično rasle do čudovišnih visina - i bila je voljna, Čovek Isus je blagoslovio. Matori joj je napravio Isus-drvo, koje je on zvao razapeće, i ona ga je svuda nosila. Sada se ono klatilo tamo-amo, udarajući joj o znojavu kožu dok je vukla.

Ralo joj je bilo zakačeno za leđa kožnim ularom. Iza nje je Tijan groktao, vukao i gurao, kada bi se oštrica rala spustila i pretila da se zaglavi, naizmenično upravljajući njime pomoću starih drvenih drški i sestrom pomoću remenja.

Bio je kraj Pune Zemlje, ali ovde, na Kučkinom sinu, bilo je vruće kao usred leta; Tijin kombinezon je bio taman i vlažan i slepio joj se s velikim i mesnatim butinama. Kad god bi Tijan trgnuo glavom da skloni kosu s očiju, izbacio bi i mlaz znoja iz nje.

„Ehej, Kučko!“, uzviknuo je. „Na tom kamenu će nam se polomiti ralo, jesi li slepa?“

Nije bila slepa, a ni gluva - samo skrnava. Povukla je ulevo, i to jako. Tijan polete napred vratolomnim trzajem i odra potkolenicu o kamen, i to o jedan koji sam nije video, a koji je ralo za divno čudo promašilo. Osetivši prve tanke mlazove krvi kako mu se slivaju ka člancima, upitao se (i to ne prvi put) kakvo je to ludilo nateralo Džafordsove da izađu ovamo. Duboko u srcu znao je da madrigal ne bi ništa bolje rodio nego porin pre njega, mada si mogao da gajiš đavolju travu. Jakako, mogao je na svih dvadeset jutara da posadi to sranje i da mu ono i procveta, samo da je hteo. Ali je fazon bio u tome da joj ne dozvoliš da raste, i to je bio prvi zadatak svake Nove Zemlje. Ono...

Ralo trgnu u desnu stranu, a onda napred, skoro mu kidajući ruke iz ramena. „Ojha!“, uzviknuo je. „Lakše malo, curo! Ako mi iščupaš ruke, neće ponovo izrasti, znaš?“

Tija okrenu svoje široko, znojavo i prazno lice ka nebu punom niskih oblaka i zabrekta od smeha. Čoveče Isuse, ona je čak i zvučala kao magarac. Ali je to ipak bio smeh, ljudski smeh. Tijan se pitao pošto se u tome često nije mogao uzdržati - da li je taj smeh išta značio. Je li razumela nešto od onoga što je rekao ili je samo reagovala na zvuk njegovog glasa? Da li je iko od skrnavih...

„Dobar dan, sai“, reče glasan i skoro potpuno bezbojan glas iza njega. Vlasnik glasa je ignorisao Tijanov uzvik iznenađenja. „Želim vam prijatne dane, i da dugo poživite na zemlji. Ovde sam posle dugog pešačenja i stojim vam na usluzi“.

Tijan se okrenu i vide Andija kako stoji tamo - na dva metra od njega - a onda umalo da padne, pošto mu je sestra načinila još jedan od svojih ogromnih i naglih koraka napred. Remenje mu se ote iz ruku, a onda mu se uz čujan prasak obavi oko vrata. Tija, nesvesna moguće katastrofe, napravi još jedan snažan korak napred. Tijanu se tad prekide dah. Zgrabio je remenje, ispuštajući dahove uz huku i krkljanje. Andi je to sve posmatrao uz svoj uobičajeni veliki i beznačajni osmeh.

Tija ponovo trgnu napred i Tijan pade. Udario je o kamen koji mu se žestoko zario među guzove, ali je barem mogao ponovo da diše - bar na trenutak. Prokleta nesrećna njiva! Uvek je bila, i uvek će biti!

Tijan dohvati kožni remen, pre no što mu se ponovo stegne oko vrata i uzviknu: „Stani, kučko! Stani ako nećeš da ti odvrnem te velike i beskorisne sise!“

Tija poslušno zastade i okrenu se da vidi šta se dešava. Osmeh joj se raširi. Podignu jednu prilično mišićavu ruku koja se presijavala od znoja i upre prstom. „Andi!“, reče. „Andi došo!“

„Nisam slep“, reče Tijan i ustade, trljajući zadnjicu. Je li i tu krvario? Dobri Čoveče Isuse, izgleda da jeste.

„Dobar dan, sai“, reče joj Andi i lupi tri puta sa tri metalna prsta po svom metalnom grlu. „Duge dane i ugodne noći vam želim“.

Iako je Tija sigurno oko hiljadu puta ili više čula uobičajeni odgovor na ovo - i da mi vi poživite dvaput toliko - sve što je mogla u tom trenutku da učini bilo je da digne svoje široko idiotsko lice još jednom k nebu i zabrekće svojim magarećim smehom. Tijan oseti iznenađujući trenutak bola, i to ne u rukama, grlu ili razbijenom dupetu, nego u srcu. Maglovito se sećao kakva je bila kao mala: lepa i brza kao vilin konjic i pametna kao što se samo poželeti može. A onda...

No pre nego što je mogao da završi misao, dođe mu predosećaj. Vesti bi došle dok sam ovde, mislio je. Na ovoj njivi, koju je i bog zaboravio, na kojoj ništa nije dobro, i na kojoj su sve nade jalove. Bilo je vreme, zar ne? Vreme je davno prošlo.

„Andi“, rekao je.

„Da!“, reče Andi, smešeći se. „Andi, vaš prijatelj. Dugo sam pešačio i stojim vam na usluzi. Želite li da čujete vaš horoskop, sai Tijane? Sada je Puna Zemlja. Mesec je crven - Mesec Lovilje, kako se nekad zvao u Srednjem Svetu. Pozvaće vas prijatelj! Posao uspešan! Imaćete dve ideje - jednu dobru i jednu lošu...“

„Loša je bila što sam izašao da obradujem ovo polje“, reče Tijan. „Mani se mog horoskopa, Andi. Zašto si došao?“

Andijevo lice verovatno nije moglo poprimiti zabrinut izgled - ipak je on bio robot, poslednji u Kala Brin Stardžisu ili miljama i točkovima naokolo - ali se Tijanu i pored toga činilo da mu lice postaje zabrinuto. Robot je izgledao kao čiča Gliša kog je nacrtalo neko dete - neverovatno visok i neverovatno mršav. Noge i ruke su mu bile srebrnaste. Glava mu je bila burence od nerđajućeg čelika sa električnim očima. Telo mu nije bilo više od cilindra i bilo je zlatne boje. Utisnut u sredinu, gde bi kod čoveka bile grudi, bio je sledeći natpis:

Tijan nije znao kako ili zašto je ova glupa stvar preživela, kad je ostatak robota nestao, i to pre više generacija, a nije ga ni zanimalo. Mogli ste ga videti bilo gde u Kali (ne bi išao preko granice sela), kako lunjara na svojim neverovatno tankim srebrnim nogama, gledajući na sve strane, povremeno klikćući dok snima (ili možda briše - ko zna?) informacije. Pevao je pesme, širio tračeve i glasine s jednog kraja varoši na drugi - Andi, robot-glasnik, bio je neumoran šetač - i izgledalo je da najviše od svega voli da daje horoskope, mada su se u selu svi smatrali da je njihov značaj mali.

Imao je, međutim, jednu drugu funkciju, i to veoma značajnu. „Zašto si došao, vrećo zavrtanja i cilindara? Odgovori mi! Jesu li u pitanju Vukovi? Je li dolaze iz Zemlje Gromova?“

Tijan je stajao tako, gledajući Andijevo glupavo metalno lice, na kom je bio osmeh, dok mu se znoj hladio na koži, i molio se celim srcem da će ta stvar reći ne i ponuditi mu još jednom horoskop ili da otpeva ’Zeleno žito danaske’, i to svih dvadeset ili trideset strofa.

Ali sve što je Andi rekao, i dalje se smešeći, bilo je: „Da, sai.“

„Hriste i Čoveče Isuse“, reče Tijan (Matori mu je jednom natuknuo da su to dva imena za istu stvar, ali se nikad nije detaljnije pozabavio tim pitanjem). „Za koliko?“

„Jedan pun mesec dana dok ne stignu“, odgovori Andi, i dalje se smešeći.

„Od punog do punog meseca?“

„Skoro, sai.“

Trideset dana, plus-minus jedan. Trideset dana do Vukova. I nije bilo smisla nadati se da Andi nije u pravu. Niko nije shvatao kako je robot mogao da zna da stižu iz Zemlje Gromova toliko mnogo pre njihovog dolaska, ali je ipak znao. I nikada nije grešio.

„Jebite se i ti i tvoje loše vesti“, uzviknu on, besan zbog drhtaja u sopstvenom glasu. „Od kakve si ti koristi?“

„Žao mi je što su vesti loše“, reče Andi. Utroba mu je čujno kliktala, oči su mu sijale još svetlijom plavom bojom, i ustuknuo je korak unazad. „Zar ne želite da vam kažem vaš horoskop? Kraj je Pune Zemlje, a to je vreme posebno prigodno za završavanje starih poslova i upoznavanje novih ljudi...“

„I jebalo te tvoje lažno proročanstvo!“ Tijan se sagnu, uze grumen zemlje, i baci ga na robota. Oblutak koji je bio u grumenu zveknu o Andijevu metalnu površinu. Tija naglo uzdahnu, a onda poče da plače. Andi ustuknu još jedan korak nazad, dok mu se senka izduživala na Kučkinom sinu. Ali, ostao mu je odvratni, glupavi osmeh.

„A da vam otpevam neku pesmu? Naučio sam jednu zabavnu od Manija, daleko na severu varoši; zove se ’U vremenu, kad štete velike su vazda, neka ti bog bude gazda’.“ Negde iz dubine Andijeve unutrašnjosti začu se treperavi zvuk intonatora, a sledio ga je talas klavirskog zvuka. „Kaže ovako...“

Znoj mu je curio niz obraze, a jaja su ga svrbela i lepila mu se za butine. Smrad njegove glupave opsednutosti. Tija, koja je jecala tupavog lica okrenutog ka nebu. A ovaj idiotski robot koji je donosio loše vesti, spremao se da mu peva nekakvu himnu Manija.

„Tišina, Andi.“ Govorio je razumno, ali kroz stisnute zube.

„Sai“, složi se robot, a potom milosrdno utihnu.

Tijan ode do svoje sestre koja se drala, i oseti njen prodorni (mada ne i potpuno neprijatni) miris. Tu nije bilo opsednutosti - samo miris rada i poslušnosti. On uzdahnu, a onda poče da joj miluje drhtavu ruku.

„Prestani, velika kreštava pičko“, reče. Reči su možda bile ružne, ali ton mu je bio izuzetno ljubazan, a ona je reagovala na to. Poče da se stišava. Njen brat je stajao tako, sa njenim bokom tačno ispod svojih rebara (bila je čitavih trideset centimetara viša od njega), i bilo koji prolaznik bi zastao da ih pogleda, zapanjen sličnošću njihovih lica i razlikom u visini. Sličnost je barem bila ispravna: bili su blizanci.

Tešio je sestru mešavinom ljubaznosti i kletvi - u godinama otkako se vratila sa istoka kao skrnava, ta dva vida izražavanja su za Tijana Džafordsa postala prilično ista - i ona napokon prestade da plače. A kada nekakva dežmekasta ptica prolete iznad njih, praveći krugove i ispuštajući uobičajenu seriju ružnih krikova, ona se nasmeja, upirući prstom u nju.

U Tijanu je nadolazio osećaj toliko stran njegovoj prirodi, da ga nije ni prepoznao. „Nije u redu“, rekao je. „Ne. Tako mi Čoveka Isusa i svih bogova, nije u redu.“ Pogledao je ka istoku, gde su se brda pružala ka rastućoj opnastoj tami, koja je mogla biti od oblaka, ali nije. Bila je to granica Zemlje Gromova.

„Nije u redu to što nam rade.“

„Jeste li sigurni da ne želite da čujete horoskop, sai? Vidim svetlucave novčiće i tamnokosu damu.“

„Tamnokose dame će morati da se snađu bez mene“, reče Tijan i poče da skida ular sa širokih ramena svoje sestre. „Oženjen sam, kao što vrlo dobro znadeš.“

„Mnogi oženjeni ljudi imali su naložnice“, primeti Andi. Tijanu je zvučao skoro uvređeno.

„Ne oni koji vole svoje žene.“ Tijan prebaci remenje preko ramena (napravio ih je sam, pošto je u većini javnih ambara bila osetna nestašica opreme za ljude) i okrenu se ka kući. „A svakako ne seljaci. Pokaži mi seljaka koji može sebi da priušti naložnicu i poljubiću te u to tvoje blistavo dupe. Idemo, Tija. Nogu pred nogu.“

„Kući?“, upita ona.

„Baš tako.“

„Ručak kući?“ Pogledala ga je mutnim očima punim nade. „Krompirići?“ Zastade. „Sos?“

„Naravski“, reče Tijan. „Što da ne, dođavola?“

Tija ispusti uzvik i poče da trči ka kući. Bilo je nečeg u njenom trčanju, što je moglo da te navede na strahopoštovanje prema njoj. Kao što je njihov otac jednom primetio, nedugo pred jesen koja ga je i odnela - „Bistra ili glupa, to je mnogo mesa koje se kreće.“

Tijan je polako išao za njom, oborene glave, pazeći na rupe koje je njegova sestra izbegavala, a da i ne gleda, kao da je neki duboki deo nje kartirao mesto svake od njih. Taj čudni novi osećaj je rastao i rastao. Poznavao je ljutnju - svaki seljak kojem je mlečna bolest ikada odnela krave, ili koji je morao da gleda kako mu grad uništava useve žita, znao je mnogo o njoj - ali ovo je zalazilo dublje. Bila je to razjarenost, i bilo je to nešto novo. Išao je sporo, oborene glave, stisnutih pesnica. Nije bio svestan da ga Andi prati, sve dok robot nije rekao: „Ima još jedna druga vest, sai. Severozapadno od varoši, na stazi Zraka, stranci iz Spoljnjeg Sveta...“

„Jebe mi se za Zrak, jebe mi se za strance, a i ti se jebi“, reče Tijan. „Ostavi me na miru, Andi.“

Andi nakratko zastade na mestu, okružen kamenicama, travom i beskorisnim čvorovima Kučkinog Sina, tog nezahvalnog dela zemlje Džafordsovih. Instrumenti unutar njega su kliktali. Oči mu bljesnuše. Na kraju odluči da ode i razgovara sa Matorim. Matori mu nikad nije rekao da se jebe. Matori je uvek želeo da čuje horoskop.

I uvek su ga zanimali stranci.

On pode ka varoši i ka Našoj Gospi Spokojstva.

2

Zalija Džafords nije videla da joj se muž i zaova vraćaju sa Kučkinog Sina; nije čula kako Tija nekoliko puta zaranja glavu u bure s kišnicom ispred štale i onda oduvava vodu s usana poput konja. Zalija je bila na južnoj strani kuće, gde je kačila veš da se suši i pazila decu. Nije bila svesna da se Tijan vratio, dok nije primetila da je gleda kroz kuhinjski prozor. Bila je iznenađena što ga vidi tamo, a još više ju je iznenadio njegov izgled. Lice mu je bilo pepeljasto bledo, osim dve svetle mrlje boje, koje su mu bile visoko na obrazima i treće, koja mu je blještala na čelu kao žig.

Ubacila je onih nekoliko štipaljki koje je još držala nazad u korpu za veš i krenula ka kući.

„’De ćeš, mamice?“, viknu Hedon, a Heda ponovi za njim: „’De ćeš, ma-mamice?“

„Nije važno“, reče ona. „Samo pripazite na ka-bebice.“

„Zaaaa-haaašto?“, zavijala je Heda. Napravila je nauku od tog zavijanja. Jednog dana će malčice da pretera sa tim, i majka će je udariti tako da će na mestu mrtva ostati.

„Jer ste stariji“, rekla je. „Ali...“

„Začepi, Heda Džafords.“

„Pazićemo ih, mama“, reče Hedon. Hedon je uvek bio poslušan; verovatno nije bio tako bistar kao sestra, ali biti bistar nije bilo sve. Daleko od toga. „Hoćeš da ti raširimo veš?“

„Hed-doooneee...“ Njegova sestra. Opet to iritirajuće zavijanje. Zalija, međutim, nije imala vremena za njih. Samo je bacila pogled na ostale: Limana i Liju, koji su imali po pet godina, i Arona, koji je imao dve. Aron je sedeo go u prašini, veselo lupajući dva kamena jedan o drugi. Bio je jedno od retkih jedinčadi, i kako su joj žene u selu zavidele na njemu! Zato što će Aron uvek biti bezbedan. Ostali, međutim, Hedon i Heda...Liman i Lija...

Iznenada je shvatila o čemu bi moglo da se radi, zašto se vratio kući usred dana. Molila se bogovima da to nije to, ali kad je ušla u kuhinju i videla ga kako gleda dečicu, bila je skoro sigurna da jeste.

„Reci mi da nisu Vukovi“, reče suvim, uspaničenim glasom. „Reci da nisu.“

„Jesu“, odgovori Tijan. „Trideset dana, kaže Andi - od punog do punog meseca. A kod toga Andi nikad...“

Pre nego što je mogao da nastavi, Zalija Džafords se lupi rukama po slepoočnicama i poče da vrišti. U sporednom dvorištu, Heda skoči. U sledećem bi već trčala ka kući, ali je Hedon zadrža.

„Neće uzeti ovako mlade kao što su Liman i Lija, zar ne?“, pitala ga je. „Hedu i Hedona možda, ali sigurno neće moje malene? Zaboga, neće napuniti šest za još pola godine!“

„Vukovi su uzimali i decu od tri godine, i ti to znaš“, reče Tijan. Ruke su mu se sklapale i razdvajale, sklapale i razdvajale. Onaj osećaj u njemu - onaj koji je bio dublji od puke ljutnje - nastavio je da raste.

Gledala ga je, dok su joj se suze kotrljale niz lice.

„Mož’ bit’ da je došlo vreme da se kaže ne.“ Tijan je govorio glasom koji je i sam jedva prepoznao kao svoj.

„Kako možemo to da uradimo?“, šapnula je. „Za ime bogova, kako?“

„Nemam pojma“, reče on. „Ali dođi ovamo ženo, molim te.“

Došla je, bacivši preko ramena još jedan pogled na decu u zadnjem dvorištu - kao da je htela da se uveri da su još svi tu, da ih Vukovi još nisu odneli - a onda prešla preko dnevne sobe. Deda je sedeo u svom ćošku pored ugašenog ognjišta, povijene glave, kunjajući i hrčući nabranim, bezubim ustima.

Iz ove sobe se mogla videti štala. Tijan odvede svoju ženu do prozora i upre prstom. „Eno“, reče. „Vidiš ih, ženo? Vidiš ih dobro?“

Naravno da ih je videla. Tijanova sestra, visoka skoro dva metra, koja je sad stajala sa naramenicama kombinezona spuštenim, dok su joj se velike grudi presijavale od kišnice iz bureta, kojom ih je pljuskala. Na ulazu u štalu stajao je Zalman, Zalijin rođeni brat. Bio je visok skoro preko dva metra, krupan kao Lord Pert, visok kao Andi, i lica isto tako praznog kao što je bilo devojčino. Krupnom mladiću su se od pogleda na krupnu devojku sa grudima, tako izbačenim na izvol’te, pantalone spreda mogle nadići, ali se Zaliju ništa nije diglo. Niti će se ikad dići. Bio je skrnav.

Okrenula se nazad ka Tijanu. Gledali su se, muškarac i žena koji nisu bili skrnavi, i to samo zbog puke sreće. Oboje su znali da se moglo lako desiti da sada Zal i Tija stoje ovde i gledaju Tijana i Zaliju napolju kod štale, velikih tela i praznih glava.

„Naravno da ih vidim“, reče mu. „Zar misliš da sam slepa?“

„Ne poželiš li nekada da jesi?“, upita je on. „Kad ih vidiš ovakve?“

Zalija mu ne odgovori.

„Nije u redu, ženo. Nije u redu. Nikada nije bilo.“

„Ali od pamtiveka...“

„Jebe mi se i za pamtivek!“, povika Tijan. „0ni su deca! Naša deca!“

„Hoćeš onda da Vukovi spale Kalu do temelja? Da nas ostave sve sa prerezanim grkljanima i sprženim očima u dupljama? Jer se to dešavalo i ranije. Znaš da jeste.“

Znao je. Ali ko će postaviti stvari na svoje mesto, ako ne ljudi Kala Brin Stardžisa? U ovim krajevima svakako nije bilo vlasti, čak ni šerifa, bilo visokog, bilo običnog. Bili su prepušteni sebi. Čak i davno, dok su unutrašnje Baronije sijale svetlom i redom, oni su ovde vani imali veoma malo tragova tog svetlog života. Bilo je to pograničje, i život je tu oduvek bio čudan. A onda su počeli da dolaze Vukovi i život je postao daleko čudniji. Pre koliko je to počelo? Pre koliko generacija? Tijan nije znao, ali je smatrao da je ’pamtivek’ predugačak. Vukovi su prodirali u sela pograničja kad je njegov deda bio mali, svakako - dedinog blizanca su pokupili dok su njih dvojica sedeli u prašini i igrali se. „Uzeli ga jerbo je bijo bliži drumu“, govorio im je deda (mnogo puta). „Da sam ja prvi izašo iz kuću taj dan, da sam ja bijo bliži drumu, oni b’ men’ uzeli, boga mi dobrog!“ A onda bi poljubio drveno raspeće koje mu je dao Matori, digao ga ka nebu i kikotao se.

Međutim, dedi nije njegov deda rekao da u njegovo vreme - a to je, ako su Tijanovi proračuni tačni, bilo pre pet ili čak šest generacija - nije bilo Vukova koji na svojim sivim konjima dolaze iz Zemlje Gromova. Jednom je Tijan pitao starca - A jesu li i tada sve osim nekoliko beba rađane kao dvojke? Jesu li stari ljudi pričali išta o tome? Deda je dugo razmišljao o tome, a onda zavrteo glavom. Ne, nije se sećao šta su matorci pričali o tome.

Zalija ga je gledala napeto. „Nisi u pravom raspoloženju da misliš o takvim stvarima, pretpostavljam, posle jutra provedenog na onoj kamenitoj njivi.“

„Moje raspoloženje se neće promeniti kad oni dođu, bez obzira na to koje dete odvedu sa sobom „, reče Tijan.

„Nećeš uraditi nešto budalasto, Ti, zar ne? Nešto budalasto i potpuno sam?“

„Ne“, rekao je.

Bez oklevanja. Već je počeo da kuje planove, pomislila je i dozvolila sebi mali tračak nade. Naravno da nije bilo ničega što bi Tijan mogao da preduzme protiv Vukova -ničega što bi iko od njih mogao - ali on je bio daleko od glupog čoveka. U farmerskom selu, gde većina muškaraca nije bila u stanju da misli dalje od zasađivanja sledećeg retka (ili da posade svoje đoke subotom uveče), Tijan je bio neka vrsta anomalije. Umeo je da napiše svoje ime; umeo je da napiše ’VOLIM TE ZALI’ (a time ju je i osvojio, iako to nije umela pročitati kad joj je napisao u prašini); umeo je da sabira brojeve i čak da ih sa velikih svodi na male, za šta je rekao da je još teže. Da li je bilo moguće...?

Deo nje nije želeo da dovrši tu misao. A ipak, kad se svojim majčinskim srcem i umom okrenula ka Hedi i Hedonu, Liji i Limanu, deo nje želeo je da se nada. „Šta ćeš, onda?“

„Sazvaću Varoški Skup. Poslaću pero.“

„Hoće li doći?“

„Kada čuju ove novosti, svaki čovek iz Kale će se pojaviti. Razgovaraćemo o tome. Možda će ovaj put hteti da se bore. Možda će hteti da se bore za svoju dečicu.“

Iza njih, stari i napuknut glas reče: „Blesavi kiline.“

Tijan i Zalija se okrenuše, držeći se za ruke, gledajući u starca. Kilin je bila gruba reč, ali je Tijan smatrao da ih starac gleda - da njega gleda - prilično ljubazno.

„Što tako govoriš, deda?“, pitao je.

„Ljud’ bi s takog sastanka, kaki planiraš, ošli i spalili pola okoline, da su p’jani“, reče starac. „Trezne ljude...“ Vrteo je glavom. „Take nikad nećeš pokrenuti.“

„Mislim da bi ovog puta moglo biti da grešiš, deda“, reče Tijan, a Zalija oseti kako joj oseti kako joj se hladan užas skuplja oko srca. Ali je u njemu ipak bila ukopana ona topla nada.

3

Manje bi se bunili da im je javio noć ranije, ali Tijan to nije učinio. Nisu imali luksuz da dozvole sebi ijednu mirnu noć. I kad je poslao Hedona i Hedu s perom, zaista su i došli. Znao je da će doći.

Skupština kale se nalazila na kraju seoske glavne ulice, iza Tukovog dućana i ćoška Paviljona, koji je sad krajem leta bio prašnjav i mračan. Ubrzo će ga dame iz varoši kititi za žetvu, ali se u kali Žetvena Noć nikada nije nešto posebno slavila. Deca su naravno uživala u tome da gledaju kako ljudi bacaju strašila u vatru, nešto smeliji momci bi maznuli svoju porciju poljubaca kako bi se noć bližila kraju, ali to je otprilike bilo to. Drangulije i proslave ste možda mogli naći u Srednjem i Unutrašnjem Svetu, ali ovo nije bilo to. Ovde su imali ozbiljnijih briga od žetvenih vašara.

Briga poput Vukova.

Neki od muškaraca - sa dobrostojećih farmi na zapadu i tri ranča na jugu - došli su na konjima. Ajzenhart sa ranča ’Roking B’ je čak doneo i pušku, a preko grudi je nosio ukrštene redenike s mecima (Tijan Džafords je sumnjao da su meci valjali, ili da bi ta drevna puška opalila, čak da neki od metaka i jeste ispravan}. Delegacija Manija je došla natrpana u čeze, koje su vukla dva konja-mutića - jedan s tri oka, dok je drugom iz stražnjice virio komad ružičastog mesa. Većina ljudi iz Kale je došla na mazgama i burosima, i nosili su bele pantalone i dugačke, šarene košulje. Ulazeći u skupštinsku salu, žuljavim palčevima su skidali sombrerose s glave, tako da su im visili na špagama oko vrata, i gledali su nelagodno jedni u druge. Klupe su bile od čiste borovine. Bez ženskinja i skrnavih, muškarci su zauzeli jedva trideset od ukupno devedeset klupa. Pomalo su pričali, ali se niko nije smejao.

Tijan je sa perom u rukama stajao u prednjem delu sale i gledao sunce kako se spušta ka obzorju, zlatne boje koja je sve više i više tamnela i poprimala boju bolesne krvi. Kada je zašlo, on baci još jedan pogled na glavnu ulicu. Bila je skoro prazna -samo tri ili četiri skrnava momka su sedela na stepenicama Tukovog dućana. Svi ogromni i nizašta osim za vađenje kamenica iz zemlje. Nije video više muškaraca, niti magaraca da se približavaju. Duboko je udahnuo, izdahnuo, a onda ponovo udahnuo i pogledao u sve tamnije nebo.

„Čoveče Isuse, ja u tebe ne verujem“, reče. „Ali ako te ima, sada mi pomozi. I blagodari Bogu.“

A onda je otišao do vrata skupštinske sale i zatvorio ih malo čvršće nego što je baš bilo potrebno. Priča stade. Sto četrdeset muškaraca, većina farmeri, gledalo ga je kako ide prema prednjem delu sale, dok su mu široke nogavice belih pantalona šuškale, a čizmice klepetale o drveni pod. Očekivao je da će u tom trenutku biti prestravljen, ili da će možda čak ostati i bez reči. Bio je farmer, a ne scenski umetnik ili političar. A onda je pomislio na svoju decu, i kada je digao pogled ka ljudima, nije imao problema da ih gleda u oči. Pero u ruci mu nije drhtalo. Kad je govorio, reči su mu se slivale jedna za drugom lagano, prirodno i skladno. Možda neće reagovati onako kako se on nadao - deda je možda bio u pravu - ali su izgledali barem dovoljno voljni da ga saslušaju.

„Svi znate ko sam ja“, rekao je, stojeći sklopljenih ruku oko drevnog držala crvenkastog pera. „Tijan Džafords, sin Lukov, muž Zalije koja se nekad prezivala Hunik. Ona i ja ih imamo petoro - dva para blizanaca i jedinče.“

Na to usledi tiho mrmljanje, uglavnom o tome kako su Tijan i Zalija srećni što su dobili Arona. Tijan je sačekao da utihnu.

„Živeo sam celog života u Kali. Delio sam vaš khef i vi ste delili moj. Saslušajte šta sad imam da vam kažem, preklinjem vas.“

„Blagodarimo“, promrmljaše. Bilo je to samo nešto malo više od formalnog odgovora, ali je Tijan ipak bio ohrabren.

„Vukovi dolaze“, reče. „To mi je rekao Andi. Trideset dana, od punog meseca do punog meseca, i stižu.“

Još tihog mrmljanja. Tijan je u tome čuo užas i bes, ali ne i iznenađenje. Kada je trebalo širiti novosti, Andi je bio izuzetno efikasan.

„Čak i oni među nama koji umeju nešto malo da čitaju i pišu, skoro da nemaju papira na kom bi pisali“, reče Tijan, „tako da vam ne mogu sa nekom stvarnom sigurnošću reći kada su bili poslednji put. Nema zapisa, znate, i sve se prenosi od usta do usta. Znam da sam još bio klinac, tako da je prošlo više od dvadeset godina...“

„Dvadeset četiri“, dobaci neki glas iz pozadine sale.

„Jok, dvadeset i tri“, reče glas bliži prednjem delu. Ustade Ruben Kavera. Bio je to zdepast čovek okruglog, veselog lica. Sada na njemu pak nije bilo radosti, već samo uzbuđenja. „Tada su odneli Rut, moju seju, saslušajte me, preklinjem vas.“

Mrmljanje - zaista ne više od uzdaha u znak slaganja - začu se od muškaraca koji su sedeli zbijeni na klupama. Mogli su da se rašire, ali su izabrali da sede rame uz rame. Ponekad je uteha bila u neudobnosti, razmišljao je Tijan.

Ruben reče: „Igrali smo se pod velikim borom u prednjem dvorištu kada su došli. Urezivao sam svake naredne godine po jednu recku u to drvo. Nastavio sam sa time čak i nakon što su je vratili. Ima dvadeset tri recke i dvadeset tri godine.“ Rekavši to, on sede.

„Dvadeset tri ili dvadeset četiri, svejedno je“, reče Tijan. „Oni koji su bili klinci kada su Vukovi došli poslednji put, sada su odrasli i imaju svoju decu. Imamo finu letinu ovde za tu kopilad. Letinu dece.“ Zastao je, dajući im šansu da sami dođu do sledeće ideje, pre nego što je kaže naglas. ,Ako im dozvolimo da ih uzmu“, reče konačno. „Ako dozvolimo Vukovima da nam odvedu decu u Zemlju Gromova i vrate nam ih skrnavu.“

„Šta, dođavola, možemo da uradimo?“, uzviknu jedan čovek koji je sedeo na jednoj od klupa u sredini. „To nisu ljucka bića!“ Na ovo usledi opšte (i žalosno) mrmljanje u znak saglasnosti.

Ustade jedan od Manija, čvrsto navlačeći tamnoplavi plašt na koščata ramena. Mračnim očima je gledao okolo u ostale. Te oči nisu bile lude, ali je Tijanu su delovale daleko od razumnog. „Saslušajte me, preklinjem vas“, reče Mani.

„Blagodarimo“, odgovoriše mu s poštovanjem, ali uzdržano. Bila je retka stvar da se vidi Mani u varoši, a ovde ih je bilo čak osam. Tijan je bio oduševljen što su došli. Ako je išta isticalo smrtnu ozbiljnost svega ovoga, bilo je to prisustvo Manija.

Vrata skupštinske sale se otvoriše i ude još jedan čovek. Nosio je dugačak crni kaput. Na čelu je imao ožiljak. Niko ga od muškaraca, uključujući i Tijana, nije primetio. Svi su gledali u Manija.

„Čujte šta kaže Knjiga Manija: Kada Anđeo Smrti prođe Ejgipom, ubi prvorođenog u svakoj kući, čiji dovratak ne beše poškropljen krvlju žrtvenog jagnjeta. Tako nam kaže knjiga.“

„Hvaljena Knjiga“, reče ostatak Manija.

„Možda bi trebalo da i mi učinimo isto“, nastavi Mani. Glas mu je bio miran, ali mu je čelu žustro pulsiralo. „Možda bi trebalo da od narednih trideset dana napravimo proslavu radosti za mališane, a onda da ih uspavamo i pustimo im krv da teče zemljom. Neka Vukovi nose njihove leševe na istok, ako žele.“

„Ti si lud“, reče Benito Keš ozlojeđeno, a istovremeno se gotovo smejući. „I ti i cela tvoja sorta. Nećemo ubiti našu dečicu!“

„Zar onima koji se vrate ne bi bilo bolje da su mrtvi?“, odgovori mu Mani. „Velike beskorisne gromade! Izdubljene ljuske!“

„Jašta, a šta je sa njihovom braćom i sestrama?“, upita Von Ajzenhart. „Jer kao što vrlo dobro znate, Vukovi uzimaju samo svako drugo.“

Ustade još jedan Mani, kojem se svilenkastobela brada spuštala preko grudi. Prvi sede. Starac, koji se zvao Henčik, pogleda okolo u ostale, a onda u Tijana. „Ti držiš pero, mladiću - mogu li da dobijem reč?“

Tijan mu klimnu. Ovo uopšte nije bio loš početak. Neka dobro ispitaju škripac u kome su bili, neka ga ispitaju sve do poslednjeg ćoška. Bio je ubeđen da će na kraju uvideti da imaju samo dve alternative: pustiti Vukove da uzmu po jedno iz svakog para blizanaca koji još nisu bili u pubertetu, kao što su uvek i činili, ili da im se suprotstave i bore se. No da bi shvatili to, morali su prvo da uvide da su sva ostala rešenja ćorsokaci.

Starac je govorio strpljivo, pa čak i žalosno. „Jes’ grozna ideja, slažem se. Ali porazmislite o ovome, gospodo: ako Vukovi dođu i zateknu nas bez dece, možda nas zauvek ostave na miru.“

„Ja’, možda“, progunđa jedan od farmera-maloposednika. Bio je to Horhe Estrada. „A možda i ne. Mani-sai, zar biste zaista ubili svu decu u varoši zbog nečega što bi samo moglo da bude?“

Glasno mrmljanje u znak slaganja prolomi se kroz masu. Ustade još jedan maloposednik, Geret Strong. Imao je lice kao u mopsa, koje je izgledalo surovo. Palčeve je držao zakačene za kaiš. „Bolje da se poubijamo svi“, reče. „I deca i odrasli.“

Mani na ovo nije delovao zblanuto. A nisu ni ostali plavoplašti oko njega. „To je jedna od mogućnosti“, reče starac. „Razgovarali bismo o njoj ako se i ostali slažu.“ Potom sede.

„Ja ne“, reče Geret Strong. „Bilo bi to kao da odsečeš sebi glavu da ne bi morao da se briješ. Saslušajte me, preklinjem vas.“

Ljudi su se smejali i ču se nekoliko uzvika dobro te slušamo. Garet sede, i izgledao je manje napeto. Tiho je razgovarao sa Vonom Ajzenhartom. Jedan od rančera, Dijego Adams, slušao ih je, a u crnim očima mu se videlo da planira nešto.

Ustade još jedan maloposednik - Baki Havijer. Imao je male svetloplave oči i malu glavu koja je delovala kao da je uglavljena na njegovu jareću bradu. „A da odemo na neko vreme?“, upita. „Šta ako pokupimo decu i odemo na zapad? Možda sve do zapadnog rukavca Velike reke?“

Nekoliko trenutaka su u tišini razmatrali ovu smelu ideju. Zapadni rukavac Vhaja bio je skoro u Srednjem Svetu... a tamo se prema Andijevim rečima skoro pojavila velika palata od zelenog stakla, da bi ubrzo ponovo nestala. Tijan samo što je zaustio da odgovori sam, Eben Tuk, koji je držao dućan, učini to umesto njega. Tijanu bi lakše. Nadao se da će moći da ćuti što je duže moguće. Kada kažu sve što imaju, on će im reći šta preostaje.

„Jesi li ti lud?“, upita Eben. „Vukovi bi došli, videli da nas nema, a onda bi spalili sve do temelja - farme i rančeve, letinu i zalihe, i sve od korena do grančice. Na šta bismo se vratili?“

„I šta ako krenu za nama?“, dobaci Horhe Estrada. „Misliš li da bi nekome poput Vukova bilo teško da nas prati? Kao što Tuk reče, sve bi nam spalili, a onda bi nam pratili trag i na kraju ipak uzeli decu!“

Usledi još glasnije mrmljanje u znak slaganja i lupkanje čizmica o podne daske od čiste borovine, kao i nekoliko uzvika poslušajmo ga, poslušajmo ga!

„A osim toga“, reče Nil Faradej, stojeći i držeći svoj veliki i prljavi sombrero ispred sebe, „nikada nam ne uzmu svu decu.“ Govorio je uplašenim budimo razumni tonom u glasu, od kog se Tijan kostrešio. Ovog saveta se plašio više od svega. Njegovog smrtno pogrešnog poziva na razum.

Jedan od Manija, mlađi i golobrad, nasmeja se oštro i s prezirom. „Ah, sačuvaš svako drugo! I onda je sve u redu, je l’ da? Bog te blagoslovio!“ Možda bi rekao još nešto, ali ga Henčik uhvati čvornovatom šakom za ruku. Mladić ne reče više ništa, ali ni ne obori pogled pokorno. Oči su mu bile vrele, a usne tanka bela linija.

„Nisam rekao da je u redu“, reče Nil. Počeo je da vrti sombrero tako da se Tijanu vrtelo u glavi od toga. „Ali moramo biti realni, zar ne? Jakako. I oni ih ne uzimaju sve. Pobogu, moja ćerka Džordžina je napredna i pametna kao...“

„Jašta, a sin Džordž ti je velika praznoglava gluperda“, reče Ben Slajtmen. On je bio Ajzenhartov predradnik, i nije trpeo budale. Skinuo je naočare, obrisao ih trakom za kosu, a onda ih opet stavio. „Kada sam dolazio ovamo video sam ga kako sedi na stepenicama kod Tukija. Dobro sam ga video, i njega i još neke jednako praznoglave.“

„Ali...“

„Znam“, reče Slajtmen. „Odluka je teška. Poneki praznoglavi je možda bolje nego da su svi mrtvi.“ Zastade. „Ili da nam uzmu sve umesto samo pola.“

Dok je sedao, začuše se uzvici poslušajmo ga i blagodarimo.

„Ostave nam uvek dovoljno da možemo da nastavimo, zar ne?“, upita jedan farmer-maloposednik, čiji je posed bio odmah zapadno pored Tijanovog, blizu granice Kale. Zvao se Luis Hejkoks i govorio je zamišljenim, gorkim prizvukom u glasu. Ispod brkova, usne su mu se izvile u osmeh u kom nije bilo mnogo radosti. „Nećemo pobiti svoju decu“, reče gledajući u Manije. „Bog vas blagoslovio, gospodo, ali mislim da to čak ne biste mogli ni vi, kad bi već došlo do klanice. Ili barem ne svi vi. Ne možemo ni da pokupimo prnje i idemo na zapad - ili u ma kom smeru - jer bismo ostavili farme. Spalili bi nam sve, jakako, i svakako došli po decu. Deca su im potrebna, sami bogovi znaju zašto.“

„Uvek se svede na isto: mi smo farmeri, barem veći deo nas. Jaki smo kada su nam ruke u zemlji, a slabi kada nisu. I ja sam imam dvoje dece, i oboje mnogo volim. Ne bih voleo nijedno da izgubim, ali bih ipak dao jedno da bih zadržao drugo - i svoju farmu.“ Usledi opet mrmljanje u znak slaganja. „Kakvog drugog izbora imamo? Reći ću vam jedno, a to je da bi bila najveća greška na svetu da naljutimo Vukove. Naravno, sem u slučaju da im se možemo suprotstaviti. Da je moguće, ja bih im se suprotstavio. Ali jednostavno ne vidim kako bi to bilo moguće.“

Tijan je sa svakom Hejkoksovom rečju osetio kako mu se hrabrost smežurava. Koliko je štete ovaj čovek sad naneo njegovom planu? Bogovi i Čoveče Isuse!

Ustade Vejn Overholzer. Bio je najuspešniji farmer u Kala Brin Stardžisu, a imao je i pozamašan stomak koji je to dokazivao. „Saslušajte me, preklinjem vas.“

„Blagodarimo, sai“, promrmljaše odgovor.

„Kazaću vam šta ćemo“, reče, gledajući okolo. „Radićemo ono što smo oduvek radili, eto šta. Da li iko od vas hoće da govori o suprotstavljanju Vukovima? Je li iko od vas toliko lud? Čime da se borimo? Kopljima i kamenjem, i uz pomoć nekoliko lukova i samostrela? Ili možda četiri stare rđave malokalibarke poput ove?“ Pokaza palcem ka Ajzenahrtovoj pušci.

„Ne sprdaj mi se sa utokom, sinko“, reče Ajzenhart, ali smešeći se ipak snuždeno.

„Doći će i uzeće decu“, nastavi Overholzer, gledajući okolo. „Neku od njih. A onda će nas opet ostaviti na miru generaciju ili duže. Tako jeste, tako je bilo, i ja vam kažem da se manemo toga.“

Na ovo usledi gunđanje mase, ali Overholzer sačeka da se stišaju.

„Dvadeset tri ili dvadeset četiri godine, nije bitno“, rekao je kad su se smirili. „Kako god obrnete, to je mnogo vremena. I to mnogo vremena provedenog u miru. Možda ste zaboravili nekoliko stvari, narode. Jedna je da su deca kao i svaka druga letina. Bog ih uvek pošalje još. Znam da to zvuči surovo, ali tako smo živeli do sada i tako moramo i da nastavimo.

Tijan nije čekao da iko odgovori. Ako nastave dalje tim putem, izgubiće svaku šansu da ih ubedi u svoj plan. On podiže pero opopanaksa i reče: „Čujte šta imam da vam kažem! Saslušajte me, preklinjem vas!“

„Blagodarimo, sai“, odgovoriše mu. Overholzer ga je gledao sumnjičavo.

I treba da me gledaš tako, pomisli farmer. Dosta mi je više tog kukavičkog zdravog razuma, nego šta.

„Vejn Overholzer je pametan i uspešan čovek, i zato mrzim što moram da mu se protivim. A i zato što je dovoljno star da mi bude tata“, reče Tijan.

„Paz’ da ti nije stvarno tata“, dobaci Rositer, najamnik Gereta Stronga, na šta usledi opšti smeh. Čak se i Overholzer smešio na tu šalu.

„Sinko, ako uistinu mrziš da mi se protiviš, onda nemoj“, reče Overholzer. Nastavio je da se smeši, ali samo usnama.

„Ipak, moram“, reče Tijan. Počeo je da hoda napred - nazad ispred klupa, a u rukama mu se njihalo rđavocrveno pero opopanaksa. Tijan malčice podiže glas, čisto da shvate da se ne obraća samo veleposedniku.

„Moram upravo, jer je sai Overholzer dovoljno star da mi bude tata. Njegova deca su odrasla, znate, i koliko ja znam imao je samo dvoje - dečaka i devojčicu.“ Zastade, a onda odmah pređe na stvar. „A između njih je dve godine razlike.“ Drugim rečima, oboje su bili jedinčad. Oboje bezbedni od Vukova, mada nije bilo potrebe da to kaže naglas. Masa je mrmljala.

Overholzer poprimi jarku i opasno crvenu boju. „To je prokleto pokvareno reći tako! Moja deca nemaju veze s ovim, bili dvojke ili jedinčad! Daj mi pero, Džafordse. Imam još par stvari da kažem.“

Ali čizme ponovo počeše da lupaju po podu, prvo lagano, a onda sve brže i brže, dok na kraju nisu grmele kao grad. Overholzer je bacao poglede okolo, sada toliko crven da je bio skoro purpuran.

„Tražim reč!“, vikao je. „Nećete li me saslušati, preklinjem vas?“

Kao odgovor dobi uzvike ne, ne i ne sada i Džafords drži pero i sedi i slušaj. Tijanu pomisli da Overholzer shvata - i to prilično kasno - da često postoji dubokosežuća odbojnost prema najbogatijem i najuspešnijem u selu. Manje srećni ili manje pametni (što se uglavnom svodilo na isto) skidali bi možda šešire kad bogataši prolaze u svojim čezama i kočijama, ili bi im slali zaklanu svinju ili kravu u znak zahvalnosti što su ih ovi unajmili da im pomognu oko podizanja kuće ili nove štale, ili bi se dobrostojećim nazdravljalo na Okupu povodom Kraja Godine, jer su pomogli da se kupi klavir koji sada stoji u musici Paviljona. Ali su ljudi kale ipak sa nekim surovim zadovoljstvom lupali čizmama da pokriju Overholzera.

Overholzer, nenaviknut na takve poraze i u stvari potpuno zblanut, pokuša još jednom. „Tražim pero, dajte mi ga, preklinjem vas!“

„Ne“, odgovori mu Tijan. „Kasnije, ako budeš hteo, ali sada ne.“

Na ovo usledi pravi aplauz, uglavnom od maloposednika i njihovih nadničara. Maniji se ne priključiše. Sada su sedeli tako zbijeno da su delovali kao tamnoplava mrlja od mastila na sred sale. Bilo je jasno da su potpuno zbunjeni ovim preokretom. Von Ajzenhart i Dijego Adams, međutim, sedoše s obe strane Overholzera i počeše tiho da pričaju.

Imaš priliku, pomisli Tijan. Iskoristi je što bolje možeš.

Podiže pero, i masa se umiri.

„Svako će dobiti priliku da govori“, reče. „Što se mene tiče, kažem vam sledeće: ne možemo nastaviti ovako i jednostavno pognuti glave, stojeći mirno kada Vukovi dođu i odnose nam decu. Oni...“

„Oni ih uvek vrate“, dobaci bojažljivo čovek po imenu Faren Posela.

„Vrate nam ljušture!“, uzviknu Tijan, na šta usledi nekoliko povika poslušajmo ga. No to nije bilo dovoljno, smatrao je Tijan. Ni blizu. Još ne.

Ponovo je spustio glas, jer nije hteo da viče na njih. Overholzer je pokušao i nije uspeo, i tu mu ni hiljadu jutara zemlje nije moglo pomoći.

„Vrate nam ljušture. A šta je s nama? Šta to čini nama? Neki od vas će reći da ne čini ništa, da su Vukovi oduvek bili deo našeg života u Kala Brin Stardžisu kao i povremeni uragan ili zemljotres. No to nije istina. Dolaze šest generacija, ne više, dok Kala postoji već hiljadu godina ili duže.“

Ustade stari Mani koščatih ramena i mračnih očiju. „Govori istinu, narode. Ovde je bilo farmera - i Manija među njima - još dok u Zemlji Gromova nije bilo tame, a kamoli Vukova.“

Ovo primiše sa izrazima čuđenja. Njihovo iznenađenje kao da zadovolji starca, koji samo klimnu i ponovo sede.

„Tako da su Vukovi skoro nova pojava, ako se gleda malo dalje unazad“, reče Tijan. „Došli su šest puta u rasponu od nekih sto dvadeset ili sto četrdeset godina. Niko ne može reći tačno, jer je vreme kao što znate na neki način omekšalo.“

Tiho mrmljanje. Nekoliko njih klimnu glavom.

„U svakom slučaju, dolaze jednom u generaciji“, nastavi Tijan. Bio je svestan da se oko Overholzera, Ajzenharta i Adamsa okuplja neprijateljski nastrojena grupa. Ben Slajtmen je možda bio sa njima, a možda i nije - ali verovatno jeste. Njih ne bi mogao da pokrene čak ni kad bi imao dar govora anđela. Možda je pak mogao i bez njih. Ako pokrene ostale. „Dođu jednom po generaciji i koliko dece odnesu? Tri tuceta?

Četiri?“

„Sai Overholzer ovaj put možda nema decu, ali ja imam - i to ne jedan par blizanaca, već dva. Hedona i Hedu, Limana i Liju. Volim ih sve četvoro, ali za mesec dana će mi odneti dvoje. A kada mi to dvoje vrate, biće skrnavi. Kakva god da je iskra koja upotpunjuje ljudsko biće, u njima će zauvek biti ugašena.“

Poslušajmo ga, poslušajmo ga prođe prostorijom poput uzdaha.

„Koliko vas ima blizance kojima dlake ne rastu još nigde osim na glavi?“, upita Tijan. „Dignite ruke!“

Šest muškaraca diže ruke. Zatim osam, pa tuce. Kad god bi Tijan pomislio da je to -to, još jedna neodlučna ruka bi se digla u vazduh. Na kraju je izbrojao dvadeset dve ruke, a naravno da nisu svi koji imaju decu bili prisutni. Video je da je Overholzer poražen tolikim brojem.

Dijego Adams je podigao ruku, i Tijanu je bilo drago da vidi da se malo odmakao od Overholzera, Ajzenharta i Slajtmena. Trojica Manija su digla ruke, kao i Horhe Estrada i Luis Hejkoks. Ruke su digli i mnogi drugi koje je poznavao, što u stvari i nije bilo iznenađujuće - poznavao ih je skoro sve. Verovatno sve osim par lutajućih, koji su radili na farmama maloposednika za niske nadnice i topao obrok.

„Svaki put kada dođu i odnesu nam decu, odnesu i deo naših srca i duša“, reče Tijan.

„Ma daj, sinko“, ubaci se Ajzenhart. „Sad zaista malo preteru...“

„Začepi, rančeru“, reče neki glas. Bio je to čovek koji je kasnio, onaj sa ožiljkom na čelu. Glas mu je bio zapanjujuće besan i preziran. „On drži pero. Pusti ga da završi.“

Ajzenhart se okrenu da vidi ko mu se to tako obraća. Video je, i nije odgovorio ništa, što Tijana nije iznenadilo.

„Blagodarim, Oče“, reče ravno. „Skoro sam završio. Ne mogu, a da ne mislim na drveće. Možete sa nekog jakog drveta da pokidate lišće, i ono će da živi i dalje. Urežite mu mnoga imena u stablo, i kora će mu opet zarasti. Možete čak i srži da mu uzmete, a ono će nastaviti da živi.

Ali ako nastavite uporno da vadite srž, dođe vreme kad i najjače drvo mora da ugine. Video sam to na svojoj farmi, i vrlo je ružno. Odumire iznutra. Možete da vidite to po lišću, jer žuti od debla ka vrhovima grančica. A to Vukovi rade našem malom selu. To rade našoj kali.“

„Poslušajmo ga]“, uzviknu Fredi Rosario sa susedne farme. „Poslušajmo ga dobro!“ Fredi je i sam imao blizance, mada su još bili odojčad i time verovatno bezbedni.

„Kažete da će nas sve pobiti i spaliti Kalu od istočne do zapadne granice ako im se suprotstavimo i borimo se“, nastavi Tijan.

„Da“, reče Overholzer. „Tako velim, i nisam jedini.“ Sa svih strana se začu mrmljanje u znak slaganja.

„A svaki put kada jednostavno stojimo pognutih glava i raširenih ruku dok nam Vukovi uzimaju ono što nam je milije od svih letina, kuća ili štala, oni uzmu još malo od srži drveta koje je ovo selo!“ Tijan je govorio glasno, držeći pero visoko u jednoj ruci. „Ako im se ne budemo uskoro suprotstavili i borili se, svakako ćemo biti mrtvi! To vam kažem ja, Tijan Džafords, sin Lukov! Ako im se ne budemo uskoro usprotivili i borili se, i sami ćemo biti skrnavi!“

Uslediše glasni uzvici poslušajmo ga i glasno lupkanje čizmica, čak i aplauz.

Džordž Telford, još jedan rančer, šaputao je nešto tiho Ajzenhartu i Overholzeru. Slušali su ga, a onda klimnuli. Telford ustade. Bio je sedokos, preplanuo i imao je onaj izgled vetrom išibanih ljudi, kakve su žene volele.

„Jesi li rekao šta si imao, sinko?“, upita ljubazno, kao što bi upitao dete da li se dovoljno igralo za to popodne i da li je spremno da ide u krevet.

„Mislim da jesam“, reče Tijan. Odjednom se oseti obeshrabreno. Telford nije bio rančer u rangu Vona Ajzenharta, ali je imao oštar jezik. Tijan pomisli da je ovu bitku ipak izgubio.

„Mogu li onda da dobijem pero?“

Tijan pomisli da mu ne da, ali čemu to? Govorio je najbolje što je mogao. Pokušao je. Možda bi Zalija i on trebalo da spakuju decu i sami idu na zapad, ka unutrašnjosti. Prema Andijevim rečima su imali vremena od punog meseca do punog meseca dok Vukovi ne dođu. Mogli su da naprave đavolsku prednost u odnosu na nevolju za trideset dana.

Predade pero.

„Svi cenimo strast mladog Džafordsa, i sigurno niko ne sumnja u njegovu odvažnost“, reče Džordž Telford. Govorio je sa perom na levoj strani grudi, iznad srca. Oči su mu lutale preko mase, kao da je hteo sve da ih pogleda u oči - i to da ih pogleda Ljubazno. „Ali moramo da mislimo kako na onu decu koju Vukovi odnesu, tako i na onu koju ostave, zar ne? Mi u stvari moramo da zaštitimo svu decu, bilo da su blizanci, trojke ili jedinčad kao sai Džafordsov Aron.“

Telford se tad okrenu ka Tijanu.

„Šta ćeš reći deci kada im Vukovi ustrele majku ili im možda zapale dedu jednim od svojih svetlosnih štapova? Šta možeš da im kažeš da bi opravdao njihove krike? Da ublažiš smrad spaljene kože i letine? Hoćeš li im reći da spašavamo duše? Ili možda srž nekog zamišljenog drveta?“

Zastao je, dajući Tijanu priliku da odgovori, ali Tijan nije imao šta da kaže. Skoro da ih je pridobio...ali je zaboravio na Telforda. Kučkin sin Telford umilnog glasa, koji je takođe davno prošao godine u kojima bi morao da se brine o Vukovima koji će mu doći u dvorište na svojim velikim, sivim konjima.

Telford klimnu glavom, kao da je i očekivao da će Tijan da ćuti, i okrenu se ponovo ka ostalima. „Kada Vukovi dođu“, reče, „nosiće sa sobom oružje koje baca vatru -svetlosne štapove, znate već, i pištolje, i one leteće metalne stvarčice - ne sećam im se imena...“

„Zujalice“, dobaci neko.

„Šunjalice“, dobaci neko drugi.

„Skrivalice!“, uzviknu treći.

Telford se ljubazno smešio i klimao glavom. Učitelj sa dobrim učenicima. „Šta god da su, lete kroz vazduh, tražeći mete, a kada ti se zariju u telo, izbace rotirajuća sečiva oštra kao britva. U roku od pet sekundi mogu da samelju čoveka od glave do pete, ne ostavljajući ništa osim lokve krvi i kose. Nemojte da sumnjate u moje reči, jer sam to video rođenim očima.“

„Poslušajmo ga, dobro ga poslušajmo!“, povikaše ljudi na klupama. Oči su im bile velike i uplašene.

„Sami Vukovi su užasno strašni“, nastavi Telford, glatko skačući s jedne bapske priče na drugu. „Pomalo izgledaju kao ljudi, ali ipak to nisu. Nešto su mnogo veće i groznije. A oni kojima služe u Zemlji Gromova su još grozniji. Čuo sam da su to vampiri. Možda ljudi sa glavama ptica i drugih životinja. Ronini-zombiji, ratnici Skerletnog Oka.“

Muškarci su gunđali. Čak je i Tijan osetio kako mu se jeza spušta niz leđa kad je Telford pomenuo Oko.

„Vukove sam video sam, ostalo su mi pričali“, nastavi Telford. „I mada ne verujem u sve, verujem u dosta toga. Ali manimo se Zemlje Gromova ili onoga što tamo vlada.

Držimo se Vukova, oni su nam problem, i to dovoljan. Naročito kada dođu naoružani do zuba!“ Vrteo je glavom, mrgodno se smešeći. „Šta bismo mogli da uradimo? Da ih možda motikama oborimo s njihovih velikih konja, sai Džafordse? Š’a misliš?“

Masa odgovori podrugljivim smehom.

„Nemamo oružje kojim bi mogli da se borimo protiv njih“, reče Telford. Glas mu je sada bio suv i poslovan - čovek koji iznosi puke činjenice. „A čak i da ih imamo, mi smo farmeri, rančeri i stočari, ne borci. Mi...“

„Prestani više da blebećeš, Telforde. Treba da se stidiš.“

Ova ledena izjava izazva šokirane uzdahe. Začu se pucketanje kostiju u leđima i vratovima dok su se ljudi okretali da vide ko je to progovorio. A onda polako, kao da im daje upravo ono što su hteli, sedokosi čovek u dugačkom crnom kaputu i sa zavrnutom kragnom, koji je došao kasno, ustade sa klupe u samom dnu sale. Ožiljak koji je imao na čelu - u obliku krsta - blistao je na svetlosti koje su bacale petrolejke. Bio je to Matori.

Telford relativno brzo dođe sebi, ali je Tijanu dok je govorio delovao još uvek šokirano. „Oprostite, Oče Kalahane, ali ja držim pero...“

„Ma dođavola i s tvojim bezbožničkim perom i tvojim kukavičkim savetima“, reče Otac Kalahan. Išao je niz centralni prolaz, koračajući teško zbog artritisa. Nije bio star kao starešina Manija, ni blizu star kao Tijanov deda ( koji je tvrdio da je najstarija osoba ne samo tu, nego i u Kala Lokvudu na jugu), a ipak je delovao starije od obojice. Starije od vremena. To je delom bez sumnje imalo veze sa izgledom njegovih očiju, koje su delovale progonjeno ispod ožiljka na čelu (za koji je Zalija tvrdila da ga je sam sebi naneo). No, to je više imalo veze sa onim kako je zručao. Mada je bio tu dovoljno godina da napravi svoju čudnu crkvu Čoveka Isusa i obrati pola Kale u svoju veru, čak se ni stranac ne bi mogao prevariti i pomisliti da Otac Kalahan potiče iz nje. To se ogledalo i u njegovom ravnom i nazalnom govoru, kao i u često nejasnom slengu koji je koristio (on ga je nazivao ’ulični žargon’). Bez sumnje je došao izjednog od onih drugih svetova o kojima Maniji stalno blebeću, mada o tome nikada nije govorio, i Kala Brin Stardžis mu je postala dom. Imao je onu vrstu suvog i neprikosnovenog autoriteta koji je otežavao da mu osporiš pravo na govor, sa ili bez pera.

Mlađi od Tijanovog dede ili ne, Otac Kalahan je ipak bio Matori.

4

Sada je posmatrao ljude Kala Brin Stardžisa, uopšte ne obraćajući pažnju na Džordža Telforda. Pero koje je Telford držao u ruci se oklembesilo. Seo je na prvu klupu, i dalje ga držeći.

Kalahan poče sa jednim od izraza iz svog slenga, ali su oni bili farmeri i nikome nije trebalo objašnjenje.

„Serete kao kokoške.“

Posmatrao ih je dalje. Većina mu nije uzvratila pogled. Posle nekoliko trenutaka i Ajzenhart i Adams oboriše pogled. Overholzer je držao glavu gore, ali pod hladnim pogledom Matorog, njegovo lice izgledalo je pre razdražljivo nego prkosno.

„Serete kao kokoške“, ponovi čovek u crnom kaputu sa zavrnutom kragnom, naglašavajući svaki slog. Mali zlatni krst bleštao mu je ispod izreza kragne. Na čelu mu je onaj drugi krst - onaj za koji je Zalija verovala da ga je sam sebi urezao noktom kao delimično iskupljenje za neki grozan greh - na svetlosti petrolejki sijao kao tetovaža.

„Ovaj mladić nije jedan od mojih, ali je u pravu, i mislim da svi vi to znate. Znate to u vašim srcima. Čak i Vi, gospodine Overholzeru, i ti, Džordže Telforde.“

„Ne znam“, reče Telford, ali mu je glas bio slab i nije više imao onaj ubedljivi šarm od pre nekoliko trenutaka.

„U laži su kratke noge, rekla bi ti moja majka.“ Kalahan uputi Telfordu tanak osmeh, i Tijan pomisli kako ne bi voleo da ga uputi njemu. A onda se Kalahan zaista i okrenu prema njemu. „Nikada do sad nisam čuo da neko iznese problem tako dobro kao što si ti to učinio večeras, dečko. Blagodarim, sai.“

Tijan podiže mlitavu ruku i još mlitavije se nasmeši. Osećao se kao lik iz neke glupave predstave na proslavi, kojeg u poslednjem trenutku spašava neverovatni natprirodni preokret.

„Znam ja nešto malo o kukavičluku, znate“, reče Kalahan okrenuvši se ka muškarcima na klupama. Podiže desnu ruku koja je bila sakata i na kojoj je imao neku staru opekotinu. Gledao ju je čvrsto, a potom ponovo spustio. „Može se reći da imam ličnog iskustva. Znam da jedna kukavička odluka vodi ka sledećoj, a onda ka još jednoj, i još jednoj, i sve tako dok ne bude kasno za ispravljanje i promene. Telforde, drvo o kom nam je govorio mladi gospodin Džafords nije izmišljotina. Kala je u velikoj opasnosti. Vaše duše su u opasnosti.“

„Bogorodice djevo, raduj se blagodatna Marijo“, reče neko u levom delu sale. „Gospod s tobom, blagoslovena si ti među ženama, i blagosloven plod utrobe...“

„Prekini“, prasnu Kalahan. „To ostavi za nedelju.“ Njegove oči, plave iskre u dubokim pećinama, ispitivale su muškarce. „Večeras se manite Boga, Marije i Čoveka Isusa. I manite se i svetlosnih štapova i zujalica koje imaju Vukovi. Morate da se borite. Vi ste ljudi Kale, zar ne? Onda se i držite kao muškarci. Prestanite da se ponašate kao psi koji pužu na stomacima da bi lizali čizme nekog okrutnog gospodara.“

Overholzer na ovo poprimi tamno crvenu boju i krenu da ustaje. Dijego Adams ga zgrabi za ruku i šapnu mu nešto u uvo. Na trenutak Overholzer ostade u položaju u kom je bio, zaleđen u nekoj vrsti čučnja, a onda ponovo sede. Ustade Adams.

„Dobro to zvuči, padrone“, reče Adams svojim jakim akcentom. „Zvuči hrabro. Međutim, mislim da ima još nekoliko otvorenih pitanja. Hejkoks je postavio jedno od njih. Kako farmeri i rančeri da se suprotstave naoružanim ubicama?“

„Tako što ćemo i mi da unajmimo naoružane ubice“, odgovori Kalahan.

Usledi trenutak potpune tišine. Kao da je Matori slučajno progovorio na nekom drugom jeziku. Na kraju Dijego Adams reče oprezno: „Ne razumem.“

„Naravno da ne razumeš“, reče Matori. „Onda slušaj i primi mudrost. Svi vi slušajte i primite mudrost. Manje od šest dana kasa severozapadno od nas, krećući se jugoistočno duž Staze Zraka, idu tri revolveraša i jedan šegrt.“ Smešio se njihovoj zapanjenosti. Zatim se okrenu ka Slajtmenu. „Šegrt nije mnogo stariji od tvog malog Bena, al’ je već brz kao zmija i smrtonosan kao škorpija. Ostali su mnogo brži i smrtonosniji. To mi je rekao Andi, koji ih je i video. Hoćete velike kalibre? Oni ih imaju. Kladim se u to.“

Ovaj put Overholzer zaista ustade. Lice mu je gorelo kao u groznici. Njegov veliki stomak se tresao. „Kakva je to bapska priča?“, upita. „Ako su takvi ljudi ikada i postojali, nestali su zajedno s Gileadom. A Gilead je već hiljadu godina samo prah.“

Nije bilo mrmljanja - ni u znak slaganja, ni neslaganja. Masa je još uvek bila sleđena, zahvaćena odjekom te jedne mitske reči: revolveraši.

„Niste u pravu“, reče Kalahan, „ali ne moramo da se svađamo oko toga. Možemo da odemo i vidimo svojim očima. Mislim da će mala grupa biti dovoljna. Džafords, ja...i šta je s vama, Overholzeru? Hoćete i vi s nama?“

„Nema tamo nikakvih revolveraša!“, urlao je Overholzer.

Iza njega ustade Horhe Estrada. „Oče Kalahane, bog vas blagoslovio...“

„I tebe, Horhe.“

„Ali čak i da ima revolveraša, kako trojica mogu da se bore protiv četrdeset ili šezdeset? I to ne četrdeset ili šezdeset običnih ljudi, nego Vukova?“

„Poslušajmo ga, govori razumno!“, uzviknu Eben Tuk koji je držao prodavnicu.

„A zašto bi se i borili za nas?“, nastavi Estrada. „Mi uvek imamo zalihe za jednu godinu, i ne mnogo više. Šta bi mogli da im ponudimo osim nekoliko toplih obroka? I koji bi čovek pristao da umre za večeru?“

„Poslušajmo ga, poslušajmo ga!“, uzviknuše Telford, Overholzer i Ajzenhart uglas. Drugi su ritmično tupkali čizmama.

Matori je sačekao da se smire, a onda reče: „U parohijskom domu imam knjige. Pola tuceta.“

Mada ih je većina znala za to, pomisao na knjige - na sav taj papir - još uvek je izazivala opšti uzdah čuđenja.

„Prema jednoj od njih, revolveraši nisu smeli da uzimaju nagrade. Navodno jer potiču od loze poglavara Artura.“

„Poglavar! Poglavar!“, šaputali su Maniji, a neki od njih su digli šake sa ispruženim palcem i domalim prstom u vazduh. Nabodite ih Hornsi, pomisli Matori. Napred, Teksas. Uspeo je da uguši smeh, ali ne i osmeh koji mu se pojavi na usnama.

„Je li vi to govorite o lutalicama, koje idu kroz zemlju i čine dobra dela?“, upita Telford sa blagim podsmehom u glasu. „Mislim da ste prestari za takve priče, Oče.“

„Nisu lutalice“, reče Kalahan strpljivo, „već revolveraši.“

„Kako tri muškarca mogu da se bore s Vukovima, Oče?“, upita Tijan.

Prema Andijevim rečima, jedan od revolveraša je u stvari bio žensko, ali Kalahan nije video potrebu da stvari još više komplikuje (mada je neki đavo u njemu to ipak hteo). „To je pitanje za njihovog dinha, Tijane. Pitaćemo ga. I ne bi se oni borili samo za večeru, znate. Uopšte ne.“

„Nego za šta?“, upita Baki Havijer.

Kalahan je mislio da žele ono što je ispod podnih dasaka njegove crkve. I to je bilo dobro, jer se ono probudilo. Matori, koji je nekada pobegao iz grada koji se zvao Jerusalimovo, i koji je bio u jednom drugom svetu, hteo je da se reši toga. Ako ga se ne reši uskoro, ono će ga ubiti.

Ka je došao u Kala Brin Stardžis. Ka poput vetra.

„Sve u svoje vreme, gospodine Havijeru“, reče Kalahan. „Sve u svoje vreme, sai.“

U međuvremenu je u skupštinskoj sali počelo šaputanje, koje se širilo od klupe do klupe, od usta do usta, kao povetarac nade i straha.

Revolveraši.

Revolveraši su na zapadu, dolaze iz Srednjeg Sveta.

Bilo je istina, tako im bog pomogao. Poslednja smrtonosna deca poglavara Artura kretala su se Stazom Zraka ka Kala Brin Stardžisu. Ka poput vetra.

„Vreme je da budemo muškarci“, reče im Otac Kalahan. Ispod ožiljka na čelu, oči su mu gorele kao svetiljke, ali mu ton nije bio bez saosećanja. „Vreme je da se suprotstavimo. Vreme da se suprotstavimo i budemo odani.“

PRVI DEO
TODAŠ

Poglavlje 1
ODRAZ NA VODI

1

Vreme je odraz u vodi. Bila je to poslovica iz davnina, iz dalekog Mehisa. Edi Din nikada nije bio tamo.

Osim što na neki način i jeste. Roland je jedne noći sve svoje saputnike - Edija, Suzanu, Džejka i Oja - odveo u Mehis, pripovedajući im kad su se ulogorili na međudržavnom putu 70, kanzaškom autoputu u Kanzasu koji nikada nije postojao. Te noći im je ispričao priču o svojoj prvoj ljubavi, Suzan Delgado. Možda i svojoj jedinoj ljubavi - i kako ju je izgubio.

Ta izreka je možda bila tačna kada je Roland bio dečak ne mnogo stariji od Džejka Čembersa, ali je Edi smatrao da je sada još istinitija, sada kada se svet savijao kao glavna opruga nekog drevnog sata. Roland im je rekao da u Srednjem Svetu više ni neke osnovne stvari, poput strana sveta, nisu pouzdane; što je danas nepogrešivo bilo zapad, sutra bi moglo da bude jugozapad, koliko god da ludo zvuči. A i vreme je počelo da mekša. Bilo je dana za koje se Edi mogao zakleti da su trajali četrdeset sati, i često su sledile noći, koje su delovale još duže (poput one u kojoj ih je Roland odveo u Mehis). A bilo je popodneva kada si skoro mogao da vidiš kako tama cveta dok ti mrak s obzorja hrli u susret. Edi se pitao da se vreme nije izgubilo.

Iz grada koji se zvao Lud pobegli su (i igrali se zagonetki) u Blejnu Jednošincu. Blejn je bol, rekao je Džejk u nekoliko prilika, ali se ispostavilo da je on - ili ono - malo više od pukog bola. Blejn Jednošinac je bio potpuno lud. Edi ga je ubio nelogičnošću (Za to si prirodni talenat, šećeru, rekla mu je Suzana), i izašli su iz voza u Topeki koja baš nije bila deo sveta iz kog su došli Edi, Suzana i Džejk. Međutim, to je u stvari bilo dobro, jer je ovaj svet - u kom se profesionalni bejzbol-tim Kanzas Sitija zvao Monarks, Koka Kola, Nozz-A-La, a veliki japanski proizvođač automobila nije bila Honda, nego Takuro - bio pogođen nekom vrstom kuge, koja je pobila skoro sve ljude. Nabij to u svoj Takuro Spirit i piči, pomisli Edi.

Kroz celu priču, tok vremena mu je delovao prilično jasno. Dobrim delom istog bio je prestravljen do kostiju - pretpostavljao je da su svi bili prestravljeni, osim Rolanda, možda - ali da, delovalo mu je stvarno i jasno. Nije imao taj osećaj da vreme klizi čak ni kad su pešačili autoputem 1-70 sa mecima u ušima, gledajući sleđeni saobraćaj i slušajući bruj onoga što je Roland nazivao procep.

Ali posle sučeljavanja sa Džejkovim starim prijateljem Tik-Takom i Rolandovim starim drugom (Flegom...ili Martenom...ili - samo možda - Maerlinom) u staklenoj palati, vreme se promenilo.

Pa ne baš odmah. Bili smo u onoj prokletoj ružičastoj kugli...videli kako Roland greškom ubija majku...a kad smo se vratili...

Da, tada je počelo. Probudili su se na čistini nekih tridesetak milja od Zelene Palate. Mogli su je još uvek videti, ali svima je bilo jasno da je ona u drugom svetu. Neko - ili neka sila - prenela ih je kroz procep i vratila ih na Stazu Zraka. Ko god ili šta god to da je bilo, bilo je dovoljno obzirno da im svima spakuje po užinu, sa sokovima Nozz-A-La i njima poznatijim Kibler-keksima.

Blizu njih, okačena o granu jednog drveta, bila je poruka od bića koje Roland umalo nije ubio u Palati: ’Odreknite se Kule. Ovo vam je poslednje upozorenje.’ Zaista smešno. Roland se ne bi odrekao Kule isto kao što ne bi ubio Džejkovog bamburaljubimca za večeru i ispekao ga na ražnju. Nijedno od njih se ne bi odreklo Rolandove Mračne Kule. Tako im bog pomogao, bili su u tome do guše.

Ostalo nam je nešto dnevne svetlosti, rekao je Edi onog dana kada su našli Flegovo upozorenje. Hoćeš da ga iskoristiš ili ne?

Da, odgovorio je Roland od Gileada. Hajde da ga iskoristimo.

I tako su i učinili, prateći Stazu Zraka kroz beskrajna otvorena polja koja su međusobno bila odvojena pojasima bujnog, dosadnog grmlja. Nije bilo znakova ljudi. Nebo je dan za danom iz noći u noć bilo nisko i oblačno. Pošto su pratili Stazu Zraka, oblaci direktno iznad njih su se nekada kovitlali i razilazili, otkrivajući polja plavetnila, ali to nikada nije trajalo dugo. Jedne večeri, razišli su se dovoljno dugo da otkriju pun mesec, na kom se jasno videlo lice - zločesti, zaverenički mig i kez Torbara. Prema Rolandovoj računici to je značilo da je kasno leto, ali je Ediju delovalo kao da je ono odavno prošlo. Trava je uglavnom bila mlitava ili potpuno odumrla, drveće (odnosno ono malo drveća na koje su naišli) ogoljeno, a grmlje zakržljalo i smeđe. Nije bilo mnogo divljači, i po prvi put u tih nekoliko nedelja - otkako su napustili šumu kojom je upravljao Sardik, medved-kiborg - dešavalo im se da zaspu skoro potpuno gladni.

Edi je, međutim, smatrao kako ništa od toga nije toliko iritirajuće kao činjenica da su izgubili osećaj za vreme - nije bilo sati, ni sedmica, za ime božje, nije bilo ni godišnjih doba. Mesec je Rolandu možda govorio da je bio kraj leta, ali je svet oko njih izgledao kao u prvoj nedelji novembra, kunjajući i čekajući zimu.

U tom periodu Edi je shvatio da vreme većim delom čine spoljni događaji. Kada se dešavalo mnogo zanimljivog sranja, vreme je delovalo kao da protiče brzo. Ako ti se ništa nije dešavalo osim uobičajenog dosadnog sranja, onda je usporavalo. A kad se ništa nije dešavalo, vreme bi stalo potpuno. Spakovalo bi se i otišlo na odmor. Neverovatno ali istinito.

Zar se zaista ništa nije dešavalo? Edi je razmišljao o tome (a pošto nije imao ništa drugo da radi sem da gura Suzanina kolica od jednog dosadnog polja do drugog, imao je dosta vremena za razmišljanje). Jedina neobičnost koja mu je padala na pamet, a koja se desila pošto su se vratili iz Čarobnjakovog Stakla bilo je ono što je Džejk nazivao Tajanstveni Broj, a to verovatno nije značilo ništa. U hangaru Luda su morali da reše jednu matematičku zagonetku da bi mogli da udu u Blejna, i Suzana je smatrala da je Tajanstveni Broj ostao od te priče. Edi ni približno nije bio siguran u to da je ona u pravu, ali barem se radilo o teoriji.

I stvarno, šta bi moglo biti tako posebno oko broja devetnaest? Tajanstveni Broj, svakako. Posle nekog razmišljanja, Suzana je istakla da je barem prost, kao i brojevi koji su otvorili kapiju između njih i Blejna Jednošinca. Edi je dodao da je to jedini broj između osamnaest i dvadeset, koliko god puta da brojiš. Džejk se na to nasmejao i rekao mu da prestane da se zajebava. Edi, koji je sedeo blizu vatre i rezbario zeca (kada ga završi, pridružiće se mački i psu u njegovom rancu), rekao je Džejku da prestane da ismeva njegov jedini pravi talenat.

2

Prošlo je nekih pet ili šest nedelja otkako su se vratili na Stazu Zraka, kada su naišli na par dvostrukih staza koje su nekada sigurno činile cestu. Nisu baš pratile Stazu Zraka, ali ih je Roland ipak poveo njima. Rekao je da su dovoljno blizu Zraka da bi poslužile njihovim potrebama. Edi je mislio da će možda putovanje cestom ponovo srediti stvari, da će im pomoći da stresu sa sebe taj izluđujući osećaj izgubljenosti, ali nije. Cesta ih je vodila kroz niz stepenasto poredanih polja. Na kraju su stigli do vrha lanca brda, koja su se pružala od severa ka jugu. Nešto dalje, put im se spuštao u tamnu šumu. Bila je to skoro šuma kao iz bajke, mislio je Edi dok su se spuštali u njene senke. Drugog dana u šumi (ili je možda bio treći...ili četvrti), Suzana je ustrelila malog jelena, i meso je bilo izvrsno posle duge dijete na vegetarijanskim revolveraškim buritosima, ali u šumi nije bilo ni orka, ni trolova, a ni vilovnjaka - ni Kiblerovih, a ni bilo kojih drugih. A nije više bilo ni jelena.

„Tražim kuću od slatkiša“, reče Edi. Pratili su put između velikog starog drveća već nekoliko dana. A možda je prošla i nedelja. Jedino u šta je bio siguran bilo je da su još uvek dovoljno blizu Staze Zraka. Mogli su da vide Zrak na nebu, a mogli su i da ga osete.

„Kakva kuća od slatkiša?“, upita Roland. „Je li to opet neka priča? Ako jeste, voleo bih da je čujem.“

Naravno da bi voleo. Čovek je proždirao priče, naročito one koje su počinjale sa ’Nekada davno, kada su svi živeli u šumi’. Međutim, način na koji je slušao bio je malo čudan. Delovao je pomalo odsutno. Edi je to jednom pomenuo Suzani, i ona ga je matirala u jednom potezu, kao što je često umela. Suzana je imala neverovatnu sposobnost pesnika da osećanja pretoči u reči, izražavajući samu suštinu.

„To je zato što ne sluša širom otvorenih očiju kao dete pred spavanje“, rekla mu je. „To bi ti hteo da te tako sluša, medeni.“

„Pa kako me onda sluša?“

„Kao antropolog“, odgovorila je kratko. „Kao antropolog koji pokušava da shvati neku čudnu kulturu na osnovu njenih mitova i legendi.“

Bila je u pravu. A ako je Ediju način na koji je Roland slušao bio neprijatan, bilo je to zbog toga što je u srcu osećao da ako bi iko trebalo da sluša poput naučnika, da bi to bili on sam, Suz i Džejk. Jer su poticali sa mesta i iz vremena koje je bilo daleko razvijenije od Rolandovog. Ili možda nije?

Bilo kako bilo, njih četvoro je otkrilo veliki broj priča koje su postojale u oba sveta. Roland je znao priču koja se zvala ’Dajanin san’, a koja je bila jezivo slična priči ’Dama i tigar’, koju je svih troje Njujorčana čitalo u školi. Pripovetka o Lordu Pertu bila je slična onoj o Davidu i Golijatu iz Biblije. Roland je čuo mnoge priče o Čoveku Isusu, koji je umro na krstu da bi iskupio grehe sveta, i rekao je Ediju, Suzani i Džejku da je Isus imao priličan broj sledbenika u Srednjem Svetu. Bilo je i pesama koje su postojale u oba sveta. ’Slepa ljubav’ bila je jedna od njih. ’Hej Džud’ bila je još jedna, mada je u Rolandovom svetu prvi stih pesme glasio: „Hej Džud, vidim te druškane.’

Edi je skoro sat vremena pričao Rolandu priču o Ivici i Marici, pretvarajući vešticu koja jede decu skoro bez razmišljanja u Reu s Ceosa. Kada je došao do onog dela, kada veštica pokušava da tovi decu, prekinuo je pričanje i upitao Rolanda: „Znaš li ovu? Ili neku verziju ove?“

„Ne“, odgovori Roland. „Ali je priča lepa. Ispričaj mi je do kraja, molim te.“

Edi tako i učini, završivši je nezaobilaznim i živeli su srećno do kraja života, i revolveraš klimnu glavom.

„Niko ne živi srećno do kraja života, ali mi puštamo decu da to sama shvate, zar ne?“

„Jes’“, reče Džejk.

Oj je trčkarao dečaku za petama, gledajući gore ka njemu sa uobičajenim izrazom mirnog obožavanja u svojim očima sa zlatnim prstenovima. „Jes’“, reče bambur, uspevši potpuno da kopira dečakov prilično tmurni ton.

Edi zabaci ruku preko Džejkovih ramena. „Šteta što si ovde umesto u Njujorku“, reče. „Da si sada u Jabuci5, Džeko-dečko, do sada bi sigurno već imao svog psihijatra. Radio bi na onim problemima sa svojim roditeljima. Uhvatio bi se u koštac sa nerešenim konfliktima. Možda bi dobio i neku dobru drogu. Ritalin i takve stvari.“

„Sve u svemu, mislim da mi je draže što sam ovde“, reče Džejk i pogleda nadole u Oja.

„Jes’“, reče Edi. „Potpuno te razumem.“

„Takve priče se zovu ’bajke’ “, reče Roland zamišljeno.

„Da“, odgovori Edi.

„Ali u ovoj nije bilo vila.“

„Nije“, složi se Edi. „To je u stvari samo naziv za vrstu priče. U našem svetu imaš krimiće, naučnu fantastiku, vesterne, bajke i tako dalje. Shvataš?“

„Da“, reče Roland. „Da li ljudi u vašem svetu uvek žele da čuju samo jednu vrstu priče odjednom? Da osete samo jedan ukus u ustima?“

„Mislim da si prilično blizu“, reče Suzana.

„Zar niko ne jede paprikaš?“, upita ih Roland.

„Ponekad za ručak, pretpostavljam“, reče Edi, „ali kada je u pitanju zabava, obično ne volimo da nam se stilovi i ukusi mešaju. Mada, kada tako gledaš, zvuči nekako dosadno.“

„Šta mislite, koliko bajki postoji?“

Bez razmišljanja - i svakako bez nekog tajnog dogovora - Edi, Suzana i Džejk rekoše istu reč u isto vreme: „Devetnaest!“ Trenutak kasnije, Oj ponovi svojim hrapavim glasom: „Devetnaest!“

Pogledaše se, a onda prasnuše u smeh, jer je ’devetnaest’ postala neka vrsta šaljive reči između njih, pošto su Edi i Džejk prilično istrošili šarm ’tarlašana’. Ipak, u tom smehu bio je i tračak nelagodnosti, jer je priča o devetnaest postala pomalo čudna. Edi se zatekao kako urezuje broj devetnaest sa strane u svoju najnoviju drvenu životinjicu, poput zaštitnog znaka - hej druškane, dobrodošao u našu gostionicu! Mi je zovemo Bar-Devetnaest. I Suzana i Džejk su priznali da donose drva za logorsku vatru u naramcima od devetnaest komada. Nijedno od njih nije umelo da objasni zašto, jednostavno su imali osećaj da tako nekako treba.

A onda je došlo jutro kada ih je Roland zaustavio na ivici šume, kroz koju su putovali. Pokazao im je ka nebu i mesto na kom je jedno izuzetno staro drvo raširilo svoje suve grane. Oblik koji su grane činile spram neba bio je broj devetnaest. Bio je to definitivno broj devetnaest. Svi su to videli, ali je Roland bio taj koji je prvi primetio.

No, Roland, koji je u predskazanja i znamenja verovao kao što je Edi nekada verovao u sijalice i baterije veličine AA, imao je tendenciju da odbacuje čudnu i iznenadnu zaluđenost svog ka-teta brojem devetnaest. Rekao im je da su se zbližili, i to onoliko koliko je u ka-tetu moguće, tako da su im se misli, navike i male opsednutosti širile od jednog do drugog, poput gripa. Verovao je da je za to donekle zaslužan Džejk.

„Imaš dar, Džejk“, rekao mu je. „Nisam siguran da je kod tebe toliko jak kao što je bio kod mog starog prijatelja Alena, ali tako mi bogova, mislim da bi mogao biti.“

„Nemam pojma o čemu govoriš“, odgovorio mu je Džejk, mršteći se zbunjeno. Edi je na neki način znao, i pretpostavljao je da će i Džejk vremenom shvatiti - to jest, ako vreme ikada počne da opet normalno protiče.

I onog dana, kada je Džejk doneo krofnice, počelo je.

3

Zastali su da ručaju (opet one dosadne vegetarijanske buritose, pošto im je jelenskog mesa nestalo, i pošto su Kibler-keksi sada bili samo nešto više od slatkog sećanja), kada Edi primeti da nema Džejka i upita revolveraša da li zna kuda je dečak nestao.

„Skrenuo je pre otprilike pola točka“, reče Roland, upirući preostala dva prsta desne ruke niz put. „U redu je. Da nije, svi bismo to osetili.“ Roland pogleda u svoj burito, a onda ga nezainteresovano zagrize.

Edi otvori usta da kaže još nešto, ali ga Suzana preduhitri. „Evo ga. Hej, šećeru, šta ti je to?“

Džejk je imao pune ruke nekih okruglih stvarčica veličine teniske lopte. Samo što ove loptice ne bi odskakale od zemlje. Imale su male rožiće koji su strčali, i kada se dečak približio, Edi je mogao da im oseti miris, koji je bio divan - mirisale su kao svež hleb.

„Mislim da su jestive“, reče Džejk. „Mirišu kao onaj kiselkasti hleb koji su moja majka i gospođa So - naša kućna pomoćnica - kupovale u Zabarovoj pekari.“ Zatim pogleda Suzanu i Edija, smešeći se. „Je li vi znate Zabarovu pekaru?“

Ja je svakako znam“, reče Suzana. „Najbolja je, mmhmmm. I zaista lepo mirišu. Nisi ih još probao, zar ne?“

„Nisam.“ Gledao je upitno u Rolanda.

Revolveraš prekide neizvesnost tako što uze jednu, odlomi rožiće i zagrize ono što je ostalo. „Krofnice“, reče. „Bogovi znaju otkad nisam video nijednu. Odlične su.“

Njegove plave oči su blistale. „Nemojte jesti rožiće - nisu otrovni, ali su gorki. Možemo da ih ispržimo ako nam je ostalo išta od jelenske masti. Kad ih tako spremiš imaju skoro ukus kao meso.“

„Zvuči dobro“, reče Edi. „Razbij se od jela. Što se mene tiče, ja ću preskočiti pečurkaste gromuljice, ili šta god da su.“

„Nemaju uopšte veze s pečurkama“, reče Roland. „Pre su neka vrsta bobica iz zemlje.“

Suzana uze jednu, gricnu malčice, a onda uze veći zalogaj. „Ove sigurno nećeš da preskočiš, dušo“, reče. „Jedan prijatelj mog tate, Pop Mos rekao bi, ’Prvorazredne su’.“ Uze još jednu krofnicu od Džejka i pređe palcem preko njene glatke površine.

„Možda“, reče Edi, „ali u srednjoj školi čitao sam jednu knjigu za neki referat - mislim da se zvala Oduvek smo živeli u dvorcu - u kojoj neka udarena riba otruje celu porodicu takvim stvarčicama.“ Nagnuo se ka Džejku, dignutih obrva i usta raširenih u nešto za šta se nadao da će biti kez strave. „Otrovala je celu porodicu i umrli su u AGO-NI- JI!“

Edi pade s panja na kom je sedeo i poče da se valja po iglicama i opalom lišću, praveći užasne grimase i krkljajući kao da se guši. Oj je trčkarao oko njega, lajući mahnito i dozivajući mu ime.

„Prekini“, reče Roland. „Gde si ih našao, Džejk?“

„Dole niz put odakle smo došli“, odgovori Džejk. „Na čistini koju sam video s puta. Puna ih je. Takođe...ako vam se jede meso - a meni se svakako jede - na sve strane ima tragova. Mnogi su još sveži.“ Očima je pretraživao Rolandovo lice. „Veoma...sveži...tragovi.“ Govorio je sporo, kao da se obraća nekome ko ne govori njegov jezik tečno.

Mali osmejak igrao je u uglovima Rolandovih usana. „Govori tiho, ali budi iskren“, reče. „Šta te muči, Džejk?“

Kada je dečak odgovorio, usne jedva da su mu se i pomerale. „Dok sam kupio krofnice gledali su me neki ljudi.“ Zastade, a onda dodade: „Posmatraju nas i sada.“

Suzana je uzela jednu krofnicu, gledala je, a onda je prinela licu kao cvet koji želi da pomiriše. „Tamo odakle smo došli? S desne strane puta?“

„Da“, reče Džejk.

Edi podiže stisnutu šaku do usta kao da priguši kašalj i reče: „Koliko ih je?“

„Mislim da ih ima četiri.“

„Pet“, reče Roland. „Možda čak i šest. Jedno od njih je žena. Tamo je i dečak, ne mnogo stariji od Džejka.“

Džejk ga je zbunjeno gledao. Edi reče: „Koliko nas već prate?“

„Od juče“, odgovori Roland. „Krenuli su za nama skoro sa istoka.“

„I nisi nam rekao?“, upita Suzana. Govorila je strogo, ni ne pokušavajući da pokrije usta i sakrije oblik reči.

Roland ju je gledao sa jedva primetnim sjajem u očima. „Zanimalo me je ko će od vas prvi da ih primeti. I u stvari, tipovao sam na tebe, Suzana.“

Pogledala ga je hladno i nije rekla ništa. Ediju se činilo da taj pogled dosta liči na pogled Dete Voker, i bilo mu je drago što nije upućen njemu.

„I šta ćemo?“, upita Džejk.

„Ništa za sada“, odgovori revolveraš^

Džejku se to očito nije dopadalo. „Šta ako su oni kao Tik-Takov ka-tet? Gašer, Huts i ostali?“

„Nisu.“ „Otkud znaš?“

„Već bi nas napali i bili bi hrana za muve.“

Nije bilo dobrog odgovora na to i oni ponovo krenuše. Put je vijugao kroz tamne senke, prolazeći između drveća koje je bilo staro nekoliko vekova. Nije prošlo ni dvadeset minuta, i Edi je čuo njihove pratioce: lomljenje grančica, šuškanje grmlja, pa čak i prigušen glas. Kako bi Roland rekao, bili su trapavci. Edi je bio ljut na sebe što ih nije ranije primetio. Takođe se pitao od čega su ti druškani živeli. Ako su živeli od praćenja i postavljanja zamki, nisu baš bili neki stručnjaci.

Edi Din je postao deo Srednjeg Sveta u mnogo pogleda, od kojih su neki bili toliko suptilni da ih nije bio svestan, ali je razdaljine još uvek računao u miljama, a ne u točkovima. Pretpostavljao je da su prešli petnaest milja od mesta na kom im se Džejk ponovo pridružio sa krofnicama i novostima, kada Roland reče da su dovoljno pešačili za taj dan. Stali su nasred puta, kao što su uvek činili otkako su bili u šumi -tako je bilo malo šansi da će iskre njihove vatre zapaliti šumu.

Edi i Suzana su skupili lepu gomilicu otpalog granja, dok su se Roland i Džejk ulogorili i počeli da seku krofnice. Suzana je bez ikakvog napora upravljala kolicima ispod drevnog drveća, skupljajući granje u krilo. Edi je hodao blizu nje i tiho pevušio.

„Pazi ono tamo levo, šećeru“, reče Suzana.

Pogledao je i video nekakav daleki narandžasti odsjaj. Vatra. „Nisu baš spretni, zar ne?“, reče.

„Nisu. Iskreno, pomalo mi ih je žao.“

„Imaš li ikakvu ideju šta smeraju?“

„Jok, ali mislim da je Roland u pravu - reći će nam kada budu spremni. Ili će odlučiti da nismo ono što oni žele i izmagliti. Hajde, idemo nazad.“

„Samo trenutak.“ Podigao je još jednu granu, zastao, a onda uzeo još jednu. Onda je bilo u redu. „Okej“, reče.

Dok su se vraćali, brojao je grane koje je pokupio, a onda i one u Suzaninom krilu. Zbir je u oba slučaja bio devetnaest.

„Suz“, reče on, i kada se ona okrenu ka njemu, dodade: „Vreme je ponovo počelo.“

Nije ga pitala šta tačno misli, već je samo klimnula glavom.

4

Edijeva odluka da ne jede krofnice bila je kratkog veka - jednostavno su predobro mirisale krčkajući se u jelenskoj masti koju je Roland (štedljiva, ubilačka duša kakva je bio) ostavio sa strane u svojoj ofucanoj staroj torbi. Edi uze svoju porciju na jednom od drevnih tanjira koje su našli u Sardikovoj šumi i poče da jede halapljivo.

„Ovo je dobro kao jastog“, reče, a onda se seti čudovišta sa plaže koja su pojela Rolandove prste. „Dobro je kao Nejtanovi hot-dogovi htedoh reći. I izvini što te ovako peckam, Džejk.“

„Ne brini“, reče Džejk smešeći se. „Nikada ne preteraš.“

„Ima jedna stvar koju treba da znate“, reče Roland. Smešio se - ovih dana se smešio više, mnogo više - ali su mu oči bile ozbiljne. „Svi vi. Od krofnica možete imati veoma živopisne snove.“

„Hoćeš da kažeš da od njih budeš stondiran?“, upita Džejk prilično nelagodno. Mislio je na svog oca. Elmer Čembers je uživao u mnogim uvrnutim stvarima u životu.

„Stondiran? Mislim da te nisam baš razu...“

„Urađen, gudriran, kada misliš da vidiš stvari. Kao kada si uzeo meskalin i došao tamo u onaj kameni krug gde me je ona stvar skoro... znaš već, skoro povredila.“

Roland je ćutao neko vreme, utonuvši u sećanje. U tom kamenom krugu bila je uhvaćena nekakva demonica. Da je Roland nije omeo, bez sumnje bi uvela Džejka u seksualni život, a onda se jebala s njim dok dečak ne umre. Na kraju ju je Roland naterao da govori, a da bi ga kaznila, poslala mu je viziju Suzan Delgado.

„Rolande?“ Džejk ga je gledao zabrinuto.

„Ne brini, Džejk. Postoje gljive, koje čine to na šta ti misliš - izmene ti svet, uzdignu ga - ali ne krofnice. To su bobice, dobre za jelo. Ako ti je san prilično živ, samo se podseti da samo sanjaš.“

Ediju je ovaj mali govor bio čudan. Kao prvo, nije ličilo na Rolanda da se toliko brine o njihovom mentalnom zdravlju - a ni da troši reči.

Stvari su ponovo počele i on to takođe zna, mislio je Edi. Imali smo mali tajm-aut narode, ali vreme ponovo ide. Kako kažu, igra je počela.

„Hoćemo li držati stražu, Rolande?“, upita Edi.

„Mislim da nije potrebno“, reče revolveraš opušteno i poče da zavija pljugu.

„Stvarno misliš da nisu opasni, zar ne?“, reče Suzana, bacivši pogled ka šumi, gde se pojedinačno drveće gubilo u opštem sjaju noći.

Mala iskra logorske vatre koju su ranije videli nestala je, ali su ljudi koji su ih pratili još bili tamo. Suzana ih je osetila. Kada je pogledala naniže i videla da Oj pilji u istom pravcu, nije bila iznenađena.

„Mislim da je to njihov problem“, reče Roland.

„Šta sad pa to treba da znači?“, upita Edi, ali Roland ne reče više ništa. Jednostavno je ležao na putu sa komadom jelenske kože umotanim ispod vrata, gledajući u tamno nebo i pušeći.

Nešto kasnije, Rolandov ka-tet je spavao. Nisu držali stražu, i niko ih nije ometao.

5

Kada su snovi došli, uopšte nisu bili snovi. Svi su to znali, osim možda Suzane, koja te noći u bukvalnom smislu te reči uopšte nije bila tu.

Gospode, ponovo sam u Njujorku, mislio je Edi. A potom: Zaista sam u Njujorku. Ovo se stvarno događa.

Događalo se. Bio je u Njujorku. Na Drugoj aveniji.

U tom trenutku Džejk i Oj se pojaviše iza ugla Pedeset četvrte ulice. „Hej, Edi“, reče Džejk, kezeći se. „Dobrodošao kući.“

Igra je počela, mislio je Edi, igra je počela.

Poglavlje 2
NEW YORK GROOVE

1

Džejk je zaspao gledajući u čist mrak - na tom oblačnom noćnom nebu nije bilo zvezda, a ni meseca. Dok ga je san hvatao imao je osećaj padanja koji je prepoznao s užasom - u svom prethodnom životu takozvanog normalnog deteta često je sanjao kako pada, naročito u vreme ispita, ali su ti snovi prestali otkako je nasilno ponovo rođen u Srednjem Svetu.

A onda je taj osećaj prošao. Čuo je kratku melodiju zvona koja je na neki način bila suviše lepa - tri tona i želiš da prestane, tuce, i pomisliš da će te ubiti ako se ne zaustavi. Činilo mu se da mu kosti vibriraju od svakog zvona. Zvuči havajski, zar ne?, pomislio je, jer mada melodija zvona nije ni izbliza bila kao mračni bruj procepa, na neki način ipak jeste.

Jeste.

A onda, baš u trenutku kada je istinski verovao da ne može da izdrži više, grozni, gromoglasni zvuk prestade. Mrak mu se pred zatvorenim očima pretvori u bleštavo tamnocrveno.

Otvori ih pažljivo i obasja ga snažna sunčeva svetlost.

A onda je piljio.

U Njujork.

Taksi-vozila jurila su pored njega, presijavajući se jarkožutom bojom na suncu. Mladi crnac sa slušalicama vokmena na ušima prošeta pored Džejka, zanoseći pomalo nogama, na kojima je imao sandale, u ritmu muzike i tiho pevušeći: „Ča-da-ba, ča-da-bau’ Zvuk pneumatske bušilice je pulsirao u Džejkovim ušima. Komadi cementa padoše u šleper uz tresak koji je odzvanjao od jednog nebodera do drugog. Svet je bio gomila buke. Navikao se na duboke tišine Srednjeg Sveta, a da to čak nije ni primetio. Ne, otišao je još dalje. Zavoleo je te tišine. Ali su ipak sva ova buka i metež imali svoje čari, i Džejk to nije mogao poreći. Slušao je ponovo ritam Njujorka. Osetio je kako mu se usne razvlače u osmeh.

„Ejk! Ejk!’, uzviknu slab, prilično uzbuđen glas. Džejk baci pogled naniže i ugleda Oja kako sedi na trotoaru sa repom uredno omotanim oko tela. Bambur nije imao crvene čizmice, a ni Džejk nije nosio crvene oksfordke (hvala bogu, ali je ovo i dalje bilo slično njihovoj poseti Rolandovom Gileadu, u koji su stigli kroz ružičasto Čarobnjakovo staklo. Kroz staklenu kuglu koja je izazvala toliko nevolje i tuge.

Ovaj put nije bilo stakla...samo je zaspao. Ali ovo nije bio san. Bilo je snažnije od svih snova koje je do sada usnio, i bilo je nekako gušće. Takođe su...

Takođe su ljudi obilazili oko njega i Oja dok su stajali s leve strane birtije koja se zvala ’Kanzas Siti Bluz’. Dok je Džejk razmišljao o tome, jedna žena predepreko Oja, zadignuvši malčice ravnu crnu suknju iznad kolena da bi mogla da pruži nogu. Njeno rasejano lice (koje je Džejku govorilo: Ja sam samo još jedna Njujorčanka koja gleda svoja posla, stoga nemoj da se zajebavaš sa mnom) nije se ni u jednom trenutku promenilo.

Ne vide nas, ali nas na neki način osete. A ako mogu da nas osete, onda mora da smo zaista tu.

Prvo logično pitanje bilo je: zašto? Džejk je razmišljao o tome na trenutak, a onda odluči da to ostavi za kasnije.

Osećao je da će odgovor sam doći. A zašto on ne bi u međuvremenu uživao u Njujorku dok je mogao?

„Hajdemo, Oj“, reče, i skrenu iza ugla. Bambur, koji sasvim jasno nije bio gradsko dete, išao je toliko blizu Džejka, da je dečak osetio njegov dah na članku.

Druga avenija, pomisli. A zatim: Gospode...

Pre nego što je uspeo da završi misao, ugledao je Edija Dina kako stoji ispred prodavnice ’Barselona Lagidž’. Edi je izgledao zbunjeno i potpuno je odudarao od okoline u starim farmerkama, košulji od jelenske kože i mokasinama od istog materijala. Kosa mu je bila čista, ali mu se pružala do ramena tako da se videlo da već neko vreme nije bio kod frizera. Džejk shvati da ni on sam nije izgledao bolje - i on je nosio košulju od jelenske kože i ofucane ostatke dokersica koje je imao na sebi još onog dana kada je zauvek napustio roditeljski dom, uputivši se ka Bruklinu, Holandskom brdu i nekom drugom svetu.

Dobro je što nas niko ne vidi, pomisli Džejk, a onda shvati da to nije tačno. Da su ih ljudi videli, do podneva bi se već obogatili sitnišem koji bi im dali, misleći da su prosjaci. Od te pomisli, Džejk se nasmeši. „Hej, Edi“, reče. „Dobrodošao kući.“

Edi klimnu glavom, delujući zamišljeno. „Vidim doveo si i svog prijatelja.“

Džejk se sagnu i nežno pomilova Oja. „On je moja verzija Ameriken ekspres kartice. Ne idem kući bez njega.“

Džejk je hteo da nastavi - osećao se duhovito, i kao da u njemu ključa gomila smešnih stvari koje želi da kaže - kada se neko pojavi iza ugla, prođe pored njih, ni ne pogledavši ih (kao što ih ni ostali nisu gledali) i promeni sve. Bio je to klinac koji je nosio dokersice koje su izgledale kao Džejkove, i to zato što jesu bile njegove. Ne one koje je sada imao na sebi, ali su bile njegove, nego šta. Isto kao i patike. Bile su to one koje je izgubio na Holandskom brdu. Čovek od maltera, koji je čuvao vrata između svetova, strgnuo mu ih je s nogu.

Dečak koji je upravo prošao pored njih bio je Džon Čembers, bio je to on, samo što je ova verzija izgledala nežno i nevino i bolno mlado. Kako si preživeo? To pitanje je uputio svojim leđima koja su odlazila. Kako si preživeo mentalni stres gubljenja razuma, bežanja od. kuće, i one grozne kuće u Bruklinu? I povrh svega - kako si preživeo čuvara vrata? Mora da si čvršći nego što deluješ.

Edi tako brzo pogleda u jednog pa u drugog, da se Džejk i pored sopstvenog šoka i iznenađenja morao nasmejati. Podsetilo ga je to na stripove u kojima su Arči i Džaghed pokušavali da gledaju na dve strane odjednom. Pogledao je naniže i video sličan izraz na Ojevom licu. To je celu stvar učinilo još smešnijom.

„Šta to bi jebote?“, upita Edi.

„Ponovljeni snimak“, reče Džejk i nasmeja se još jače. Zvučalo je blesavo, ali nije ga bilo briga. Osećao se blesavo. „Kao kad smo gledali Rolanda u Velikoj Dvorani Gileada, samo što je ovo Njujork, 31. maja 1977. godine! Kada sam uzeo francusko odsustvo u Pajperu! Ponovljeni snimak, čoveče!“

„Fransucko...?“, krenu Edi da kaže, ali Džejk mu ne dade priliku da završi. Bio je pogođen još nečim što je upravo shvatio. Samo što je pogođen bila preblaga reč. Potpuno ga je oduvalo, kao što plimski talasi zapljusnu čoveka koji se slučajno zadesi na plaži. Lice mu je toliko plamtelo da Edi napravi korak unazad.

„Ruža!“, šapnu dečak. Osećao je preveliku slabost u dijafragmi da bi govorio glasnije, a grlo mu je bilo suvo kao pustinjska oluja. „Edi, ruža!

„Šta s njom?“

„Ovo je dan kada sam je video!“ Ispružio je ruku i dodirnuo Edijevu šakom koja se tresla. „Idem do knjižare...a onda na onaj prazan plac. Mislim da je tamo nekad bila delikatesna radnja...“

Edi je klimao glavom i polako je i sam izgledao uzbuđeno. „Umetnička delikatesna radnja Toma i Džerija, na Druge i Četrdeset šeste...“

„Radnje nema, ali ruža je tamo! Onaj ja koji ide niz ulicu će je videti, i mi je možemo takođe videti!“

Na to i Edijeve oči planuše. „Hajdemo, onda“, reče. „Nećemo da nam pobegneš. Da nam on pobegne. Ma ko god, jebote.“ „Ne brini“, reče Džejk. „Znam kuda ide.“

2

Džejk ispred njih - njujorški Džejk, Džejk proleća 1977. godine hodao je lagano, gledajući na sve strane, i bilo je jasno da uživa u danu. Džejk Srednjeg Sveta se tačno sećao kako se taj dečak osećao sećao se iznenadnog olakšanja, kada su glasovi u njegovoj glavi

(Umro sam!) (Nisam!)

napokon prestali da se svađaju i toroču. To se desilo kod ograde od dasaka, gde su se ona dva poslovna čoveka igrala turskog šaha penkalom Mark Kros. I bilo je tu naravno i olakšanje što je pobegao iz škole Pajper i od ludila svog završnog sastava iz engleskog kod gospođice Ejveri. Gospođica Ejveri im je jasno predočila da završni sastav čini čitavih dvadeset pet odsto konačne ocene svakog učenika, a Džejkov je bio skup besmislica. Činjenica da mu je nastavnica kasnije dala A+ to nije promenila, već je samo dokazala da nije u pitanju samo on, i da je ceo svet gubio razum, i to sve u devetnaest.

Pobeći od svega toga - pa barem i na kratko - bilo je divno. Naravno da je uživao u danu.

Samo što s ovim danom nije baš sve u redu, pomisli Džejk - onaj Džejk koji je pratio svoje staro ja. Nešto s ovim danom...

Pogledao je oko sebe i nije mogao da shvati šta nije u redu. Kraj maja, jarko letnje sunce, mnoštvo lunjara i ljudi koji su samo gledali u izloge na Drugoj aveniji, gomila taksija, poneka dugačka crna limuzina ništa nije bilo pogrešno u vezi sa svim tim.

Samo što jeste. Sve je bilo pogrešno.

3

Edi oseti da ga dečak vuče za rukav. „Šta s ovim prizorom nije u redu?“, upita ga Džejk.

Edi pogleda oko sebe. I pored svojih problema u prilagođavanju (koji su sadržavali i činjenicu da se vratio u Njujork koji je sasvim jasno bio nekoliko godina iza njegovog kada], Edi ja znao na šta Džejk misli. Nešto jeste bilo pogrešno.

Pogledao je u trotoar, odjednom siguran da neće imati senku. Izgubili su senke kao deca u jednoj od onih priča...jednoj od devetnaest bajki...ili je u pitanju možda nešto novije, nešto kao ’Lav, veštica i orman’ ili ’Petar Pan’? Ono što bi mogli nazvati ’Modernih Devetnaest’?

To je, međutim, bilo nebitno, jer su im senke bile tu.

Mada ne bi trebalo da budu, mislio je Edi. Ne bi trebalo da budemo u stanju da vidimo svoje senke po ovom mraku.

Glupava pomisao. Nije bio mrak. Bilo je jutro, pobogu, jarko majsko jutro, i sunce je namigivalo sa automobila koji su prolazili i izloga prodavnica na istočnoj strani Druge avenije dovoljno jako da si morao da žmirkaš. Ediju je, međutim, i dalje delovalo mračno, kao da je to sve u stvari samo krhka površina, poput platnene pozadine pozorišne scene. „Kada se digne zavesa, vidimo Ardensku šumu.“ Ili neki dvorac u Danskoj. Ili kuhinju Vilija Lomana. U ovom slučaju vidimo Drugu aveniju u centru Njujorka.

Da, baš tako. Samo što iza ovog platna ne bi našao radionice i ostave kao u pozorištu, već samo veliku, nadolazeću tamu - neku ogromnu mrtvu vasionu, u kojoj se Rolandova Kula već srušila.

Samo daj bože da nisam u pravu, mislio je Edi. Samo daj da ovo bude kulturološki šok ili da jednostavno umišljam.

Ali mislio je da nije tako.

„Kako smo dospeli ovamo?“, pitao je Džejka. „Nije bilo vrata...“ Zamislio se, a onda reče s nekom nadom: „Možda ovo ipak jeste san?“

„Nije“, reče Džejk. „Više je poput putovanja u Čarobnjakovom Staklu. Samo što ovaj put nismo imali kuglu.“ Tad mu sinu jedna misao. „Jesi li ti pak čuo muziku? Zvona? Baš pre nego što si se našao ovde?“

Edi klimnu. „Na neki način me je preplavila i krenule su mi suze na oči.“

„Da“, reče Džejk. „Upravo tako.“

Oj je njuškao hidrant. Edi i Džejk sačekaše da mališa digne nogu i doda svoj potpis na već sigurno preplavljenu oglasnu tablu. Ispred njih, drugi Džejk - Dečko Sedamdeset-sedam - još uvek je lagano šetao i zevao na sve strane. Ediju je izgledao kao neki turista iz Mičigena. Čak se istezao da vidi vrhove zgrada, i Edi pomisli kako bi ti Njujorški odbor za cinizam oduzeo kupovnu karticu robne kuće Blumingdejls, kad bi te uhvatio da to radiš. Edi se, međutim, nije žalio - dečko se tako lakše mogao pratiti.

I baš u momentu kada je Edi to pomislio, Dečko Sedamdeset- sedam nestade.

„Gde si nestao? Isuse, gde si nestao?“

„Opušteno“, reče Džejk. (Pored njegovog članka, Oj, dodade ’pušteno!’) Dečak se smešio. „Samo sam ušao u knjižaru. U... ovaj... Menhetenski restoran uma - tako se zove.“

„Tu si kupio Čarlija Čuf-Čufa i knjigu zagonetki?“

„Tačno.“

Edi je voleo tajanstveni, zaslepljujući osmeh na Džejkovom licu. „Sećaš se kako se Roland uzbudio kad sam mu rekao kako se zove vlasnik knjižare?“

Edi se sećao. Vlasnik Menhetenskog restorana uma bio je čovek po imenu Kalvin Tauer.

„Požurimo“, reče Džejk. „Hoću da vidim to.“

Nije mu morao reći dvaput. I Edi je hteo da vidi.

4

Džejk zastade na ulazu u knjižaru. Osmeh mu je i dalje bio tu, ali se kolebao.

„Šta je?“, upita Edi. „Šta nije u redu?“

„Nemam pojma. Mislim da je nešto drugačije. Samo...toIiko toga se desilo otkako sam bio ovde...“

Gledao je u tablu za pisanje kredom u izlogu, a Edi pomisli kako je to pametan način za prodaju knjiga. Izgledala je poput onih koje se vidaju u restoranima ili ribarnicama.

DNEVNI SPECIJALITETI

Iz Misisipija! Prženi Vilijem Fokner, tvrdo koričeni po tržišnoj ceni.

Očuvane džepne iz biblioteke 75 centi komad.

Iz Mejna! Zamrznuti Stiven King, tvrdo koričeni po tržišnoj ceni.

Za članove Kluba čitalaca popust. Džepna izdanja 75 centi komad.

Iz Kalifornije! Tvrdo kuvani Rejmond Čendler, tvrdo koričeni po tržišnoj ceni. 7 džepnih za 5.00 $.

Edi pogleda iza table i vide da drugi Džejk - onaj koji nije bio preplanuo i nije imao pogled teške jasnoće u očima - stoji pored malog stola na kom su bile izložene dečije knjige. Verovatno i Devetnaest bajki, a i Modernih Devetnaest.

Prekini, reče sebi. To je opsesivno-kompulsivno sranje, i to znaš. Možda je to bilo to, ali se stari dobri Džejk Sedamdeset-sedam upravo spremao da kupi nešto sa tog stola, a to će im kasnije izmeniti - a verovatno i spasti - živote. Brinuće o broju devetnaest kasnije. Ili neće uopšte, ako uspe da se izbori protiv toga. „Hajde“, reče Džejku. „Idemo unutra.“ Dečak je i dalje stajao.

„Šta je bilo?“, upita Edi. „Tauer neće moći da nas vidi, ako te to brine.“

„Tauer neće“, reče Džejk, „ali šta ćemo ako on bude mogao?“ Pokazivao je u svoje drugo ja, ono koje je tek trebalo da upozna Gašera i Tik-Taka i stare ljude Rečnog Prelaza. Ono koje je tek trebalo da upozna Blejna Jednošinca i Reu s Ceosa.

Džejk je gledao Edija izrazom znatiželje progonjenog čoveka. „Šta ako vidim sebe?“

Edi je pretpostavljao da se to zaista može desiti. Dođavola, bilo šta se moglo desiti. Ali to nije promenilo ono što je osećao u srcu. »Mislim da treba da uđemo, Džejk.“

„Jes’“, odgovori dečak dugačkim uzdahom. „I ja mislim isto to.“

5

Ušli, su, niko ih nije video, i Ediju bi drago kad izbroja dvadeset jednu knjigu na stoliću koji je privukao dečakovu pažnju. Samo što je naravno, kada je Džejk uzeo one koje je hteo - Čarlija Čuf-Čufa i knjigu zagonetki - tamo ostalo devetnaest knjiga.

„Jesi l’ pronašao nešto, sinko?“, upita blagi glas. Bio je to debeo čovek u beloj košulji sa raskopčanom kragnom. Iza njega, za tezgom koja je izgledala kao da je možda ukradena iz jednog od kafića s prelaza iz veka u vek, jedan trio starih momaka pio je kafu i grickao peciva. Na mermernoj tezgi bila je šahovska tabla na kojoj je igra bila u toku.

„Tip koji sedi na kraju tezge je Aron Dipno“, šapnu Džejk. „On će mi objasniti Samsonovu zagonetku.“

„Pst!“, reče Edi. Hteo je da čuje razgovor Kalvina Tauera i Dečka Sedamdesetsedam. Odjednom mu je to delovalo veoma bitno...ali zašto je ovde tako jebeno mračno?

Samo što uopšte nije mračno. Istočna strana ulice je u ovo doba itekako obasjana suncem, a pošto su vrata otvorena, knjižara je takođe obasjana. Otkud ti ideja da je mračno?

Jer na neki način jeste bilo. Od sunca - od kontrasta sunca - bilo je samo još gore. A činjenica da mrak nisi baš mogao da vidiš, sve je činila još gorim...i tada Edi shvati jednu užasnu stvar: ovi ljudi su bili u opasnosti. Tauer, Dipno, Dečko Sedamdesetsedam. Možda čak i on, Džejk Srednjeg Sveta i Oj.

Svi oni.

6

Džejk je posmatrao svoje drugo, mlađe ja kako se povlači za korak od vlasnika knjižare, i kako mu se oči šire od iznenađenja. Jer se preziva Tauer, mislio je Džejk. To me je iznenadilo. Ali ne zbog Rolandove Kule - za nju tada još nisam znao - nego zbog slike koju sam stavio na poslednju stranu svog završnog sastava.

Na poslednju stranu beše zalepio fotografiju Krivog Tornja u Pizi, a onda je išarao crnim krejonom, zatamnjujući je što je bolje mogao.

Tauer ga upita kako se zove. Džejk Sedamdeset-sedam mu reče i Tauer se malo zezao s njim. Bilo je to dobroćudno zezanje, ono koje si mogao čuti od odraslih kojima nisu smetala deca.

„Dobro ime, ortak“, govorio je Tauer. „Zvuči kao neki heroj lutalica iz vestern romana - tip koji uleti u Blek Fork, u Arizoni, počisti grad, a onda nastavi dalje. Možda nešto od Vejna D. Overholzera...“.

Džejk načini korak bliže svom starom ja (deo njega je mislio kako bi ovo bio divan skeč u emisiji Uživo subotom uveče), i oči mu se malo raširiše. „Edi!“ I dalje je šaputao, iako je znao da ih ljudi u knjižari ne mogu...

Mada su možda na nekom nivou i mogli. Setio se žene sa Pedeset četvrte ulice, koja je zadigla suknju na kolenu da bi mogla da prede preko Oja. A sada su oči Kalvina Tauera nakratko pogledale ka njemu, a potom se vratile na drugu verziju njega.

„Možda bi bilo dobro da ne privlačimo nepotrebnu pažnju“, promrmlja mu Edi u uvo.

„Znam“, reče Džejk, „ali pogledaj Čarlija Čuf-Čufa]“

Edi pogleda, i na trenutak nije ništa video - osim samog Čarlija naravno - Čarlija sa njegovim farom koji mu je služio kao oko i osmehom na braniku za goveda kom nisi baš mogao verovati. A onda se Edijeve obrve podigoše.

„Ja sam mislio da je Čarlija Čuf-Čufa napisala žena po imenu Beril Evans“, šapnu.

Džejk je klimao glavom. „I ja sam mislio isto.“

„Pa ko je onda ova...“ Edi pogleda još jednom knjigu. „Ko je Klaudija Ines Bahman?“

„Nemam pojma“, odgovori Džejk. „Nikad u životu nisam čuo za nju.“

7

Jedan od staraca za tezgom teturao se ka njima. Edi i Džejk ustuknuše, i Edijeva kičma hladnjikavo zapucketa. Džejk je bio veoma bled, a Oj je cvileo tiho ali uzbuđeno. Nešto ovde nije bilo u redu. Na neki način i jesu izgubili senke, samo što Edi jednostavno nije znao kako.

Dečko Sedamdeset-sedam je izvadio novčanik da plati knjige. Još malo su pričali i dobroćudno se smejali, a onda se uputio ka vratima.

Kada Edi krenu za njim, Džejk Srednjeg Sveta ga zgrabi za mišicu. „Ne još - vratiću se.“

„Ne zanima me ni da prevrneš celo mesto naglavačke“, reče Edi. „Hajde da čekamo napolju.“

Džejk je razmišljao o tome, ugrizao se za usnu, a onda klimnuo. Uputili su se ka vratima, zastali i sklonili se u stranu kada se drugi Džejk vratio. Držao je otvorenu knjigu zagonetki. Kalvin Tauer se beše nagnuo nad šahovsku tablu na tezgi. Podigao je glavu i smešio se ljubazno.

„Predomislio si se što se tiče one šolje kafe, Hiperborijanska Lutalice?“

„Ne. Želeo sam da vas pitam...“

„Ovo je deo sa Samsonovom zagonetkom“, reče Džejk Srednjeg Sveta. „Mislim da nije bitan - mada Dipno peva jednu lepu pesmu, ako želiš da je čuješ...“

„Preskočiću“, reče Edi. „Idemo.“

Izašli su - i mada su stvari na Drugoj aveniji i dalje bile pogrešne - taj osećaj beskonačnog mraka iza scene, iza samog neba - bio je nekako bolji nego u Menhetenskom restoranu uma. Vani je barem vazduh bio svež.

„Pazi ovako“, reče Džejk. „Haj’mo odmah na ugao Druge i Četrdeset šeste.“ Klimnu glavom ka onoj verziji sebe koja je slušala kako Aron Dipno peva. „Stići ću nas.“

Edi razmisli, a onda odmahnu glavom.

Džejkovo lice se malo rastuži. „Zar ne želiš da vidiš ružu?“

„Možeš da se kladiš u dupe da želim“, reče Edi. „Jedva čekam da je vidim.“

„Ali onda...“

„Imam osećaj da još nismo završili ovde. Ne znam zašto, ali mislim da nismo.“

Džejk - Dečko Sedamdeset-sedam - ostavio je otvorena vrata kada se vratio unutra, i Edi ode do njih. Aron Dipno je Džejku govorio zagonetku, koju će oni kasnije postaviti Blejnu Jednošincu: Šta nikad ne hoda, mada može da juri, šta ima usta, al’ nikad ne zbori. Džejk Srednjeg Sveta je u međuvremenu ponovo gledao u tablu u izlogu [Prženi Vilijem Fokner, tvrdo kuvani Rejmond Čendler). Mrštio se na način koji je pre pokazivao sumnju i nervozu nego bes.

„I tabla je drugačija“, reče.

„Kako?“

„Ne sećam se.“

„Da li je to bitno?“

Džejk se okrenu ka njemu. Oči su mu ispod nabranog čela bile progonjene. „Ne znam. To je opet nekakva zagonetka. Mrzim zagonetke!“

Edi je saosečao s njim. Kada Beril nije Beril? „Kad je Klaudija“, reče.

„Ha?“

„Nije važno. Bolje se skloni, Džejk, ili ćeš se sudariti sam sa sobom.“

Džejk baci preneražen pogled na Džona Čembersa koji je izlazio, a onda učini kao što mu je Edi predložio. I kad Dečko Sedamdeset- sedam krenu niz Drugu aveniju sa svojim novim knjigama u levoj ruci, Džejk Srednjeg Sveta pruži Ediju umoran osmeh. Jedne stvari se sećam“, reče. „Kada sam izašao iz knjižare, bio sam siguran da više nikada neću doći ovamo. Ali ipak sam došao.“

„S obzirom na to da smo više duhovi nego ljudi, rekao bih da se tome može raspravljati. Edi drugarski potapša Džejka po vratu. „A ako jesi zaboravio nešto važno, Roland ti možda može pomoći da se setiš. Dobar je u tome.“

Džejk se iskezi, osećajući se lakše. Znao je iz ličnog iskustva da je revolveraš zaista bio dobar u pomaganju ljudima da se sete nečega. Rolandov prijatelj Alejn je možda imao najjaču sposobnost dodira tuđih umova, i njegov prijatelj Kutbert je imao smisao za humor u tom konkretnom ka-tetu, ali Roland je godinama postao đavolski dobar hipnotizer. Mogao je da zaradi bogatstvo u Las Vegasu.

„Možemo li da me pratimo sad?“, upita Džejk. „Da vidimo ružu?“ S nekakvom tužnom nelagodnošću na licu je gledao uz i niz Drugu aveniju - ulicu koja je nekako istovremeno bila i svetla i mračna. „Tamo su stvari verovatno bolje. Ruža čini sve boljim.“

Edi htede reći u redu, kad ispred knjižare Kalvina Tauera stade tamnosivi automobil marke Linkoln. Parkirao se uz žuti ivičnjak ispred hidranta bez ikakvog usporavanja.

Prednja vrata se otvoriše, i kad Edi vide ko izlazi sa vozačeve strane, zgrabi Džejka za rame.

„Au!“, viknu Džejk. „Čoveče, to boli!“

Edi nije obraćao pažnju. Ruka na Džejkovom ramenu u stvari još više stegnu.

„Isuse“, šaptao je Edi. „Dragi Isuse Hriste, šta je ovo? Šta je ovo dođavola?

8

Džejk je posmatrao kako Edi bledi sve dok nije postao pepeljasto siv. Oči su mu rasle u dupljama. Džejk s poteškoćama skloni zgrčenu ruku s ramena. Edi krenu da upre prstom te ruke, ali kao nije imao dovoljno snage za to. Ruka mu se spusti i uz tup zvuk udari u bedro.

Čovek koji je izašao sa suvozačeve strane Linkolna obiđe do trotoara, dok je vozač otvarao zadnja vrata sa svoje strane. Čak su i Džejku njihovi pokreti delovali uvežbano, skoro kao koraci u nekom plesu. Čovek koji je izašao sa zadnjeg sedišta bio je obučen u skupo odelo, ali to nije menjalo činjenicu da je u suštini bio mali zdepasti tip sa velikim stomakom i crnom kosom koja mu je na rubovima sedela. Perutavom crnom kosom, moglo se reći po izgledu ramena njegovog odela.

Džejku je dan odjednom delovao užasno mračno. Pogledao je nagore da vidi nije li sunce zašlo za oblak. Nije, ali mu se skoro činilo da oko njegovog jarkog kruga buja crna korona, kao maskara oko nekog zaprepaštenog oka.

Pola bloka odatle, njegovo drugo ja, verzija iz 1977. godine, gledala je u prozor nekog restorana, i Džejk se seti njegovog imena: ’Mama Njam-Njam’. Nedaleko odatle je prodavnica ploča ’Kula moći’, i tu će pomisliti kako su se Kule izgleda jevtino prodavale. Da se tad okrenuo i pogledao ka knjižari, video bi sivi automobil... ali nije. Um Dečka Sedamdeset-sedam bio je zaokupljen budućnošću.

„Balazar“, reče Edi.

„Molim?“

Edi je pokazivao prstom na zdepastog čoveka, koji je zastao da namesti svoju kravatu marke Sulka. Druga dvojica su mu stajala sa obe strane. Istovremeno su izgledali opušteno i kao da su na oprezu.

„Enriko Balazar. Izgleda mnogo mlade. Gospode, skoro da je u srednjim godinama!“

„1977. je godina“, podseti ga Džejk. A onda shvati. „Ovo je tip koga ste ti i Roland ubili?“ Edi je Džejku ispričao o pucnjavi u Balazarovom klubu 1987, ali je izostavio najkrvavije delove, kao onaj kada je Kevin Blejk ubacio glavu Edijevog brata u Balazarevu kancelariju, ne bi li naterao njega i Rolanda da izađu na otvoreno. Henri Din, veliki mudrac i eminentni džanki.

„Jeste“, reče Edi. „Tip koga smo Roland i ja ubili. A vozač je Džek Andolini. Ljudi su ga zvali ’Stari Duplo-Ružni’, mada nikad pred njim. Pred samu pucnjavu je prošao sa mnom kroz jedna od onih vrata.“

„Roland je ubio i njega, zar ne?“

Edi klimnu glavom. To je bilo jednostavnije nego da objašnjava kako su Džeka Andolinija na plaži jastogovišta svojim kidajućim kleštima i sekućim čeljustima prvo oslepela, uništila mu lice, a potom ga ubila.

„Drugi telohranitelj je Džordž Bjondi. Veliki Nos. Ja sam ga ubio. Ja ću ga ubiti. Za deset godina.“ Izgledao je kao da će se svakog trenutka onesvestiti.

„Edi, jesi li dobro?“

„Mislim da jesam. Mislim da moram da budem.“ Povukli su se od ulaza u knjižaru. Oj je još uvek bio šćućuren kraj Džejkovog članka. Džejkovo drugo, mlađe ja, u međuvremenu je nestalo niz Drugu aveniju. Sad već trčim, mislio je Džejk. Možda preskačem platformu s paketima onog dečka iz UPS-a. Trčim ka delikatesnoj radnji, jer sam ubeđen da je to put za Srednji Svet. Put do njega.

Balazar je gledao svoj odraz u izlogu pored table sa dnevnim specijalitetima, prođe vrhovima prstiju još jednom kroz pramenove kose iznad ušiju, i zatim ude u knjižaru. Andolini i Bjondi su ga pratili.

„Žestoki momci“, reče Džejk.

„Najžešći“, složi se Edi.

„Iz Brukina.“

„Pa... da.“

„Zašto žestoki momci iz Bruklina dolaze u knjižaru na Menhetnu?“

„Mislim da smo ovde da bi to saznali. Jesam li ti povredio rame?“ „Dobro sam, ali ne želim baš da se vraćam unutra.“

„Ni ja, ali ipak idemo.“

Uđoše ponovo u Menhetenski restoran uma.

9

Oj je još uvek išao Džejku za petama i cvileo je. Džejku se taj zvuk nije sviđao, ali razumeo je. Smrad straha u knjižari bio je opipljiv. Dipno je sedeo za šahovskom tablom, piljeći nesrećno u Kalvina Tauera i pridošlice, koji nisu delovali kao ljubitelji knjige koji traže raritetno potpisano prvo izdanje. Druga dva starca za tezgom su pila kafu u velikim gutljajima, poput ljudi koji su se upravo setili da imaju drugde neki važan sastanak.

Kukavice, pomisli Džejk s prezirom koji mu nije delovao kao relativno nova stvar u njegovom životu. Mekušci. To što su stari im je delimično opravdanje, ali ne i potpuno.

„Treba samo da porazgovaramo o nekoliko stvari, gospodine Toren“, govorio je Balazar. Govorio je tiho, mirno i razumno, bez trunke naglaska. „Pođimo molim vas pozadi do vaše kancelarije...“

„Nemam ja s vama nikakvog posla“, reče Tauer. Oči su mu stalno šetale do Andolinija. Džejk je mislio da zna zašto. Andolini je izgledao kao psihopata sa sekirom u horor filmu. „Kad dođe petnaesti jul možda ćemo i imati posla - možda. Tako da bismo mogli da razgovaramo posle četvrtog, ako budete želeli.“ Smešio se da bi pokazao da je razuman. „Ali sada? Bože moj, naprosto ne vidim razlog zašto bismo sada razgovarali. Nije još ni jun, a i čisto da znate, ne prezivam se...“

„Ne vidi razlog“, reče Balazar. Obraćao se Andoliniju - onom s velikim nosem. Digao je ruke do visine ramena, a onda ih spustio. Šta je s ovim svetom?, govorio je taj gest. „Džek? Džordže? Ovaj čovek je uzeo od mene ček, i to za sumu od šest cifara, a sada ne vidi razlog da razgovaramo.“

„Neverovatno“, reče Bjondi. Andolini je ćutao. Samo je gledao u Tauera, prljavosmeđih očiju koje su virile ispod ružnog ispupčenja lobanje poput male životinje iz pećine. Džejk je pretpostavljao da s takvim licem ne moraš da govoriš mnogo da bi te ljudi shvatili. Jednostavno ih zastrašiš.

Ja želim da razgovaram sa vama“, reče Balazar. Govorio je strpljivim, razumnim tonom, ali su mu oči bile čvrsto fiksirane na Tauerovo lice. „Zašto? Jer moji poslodavci žele da razgovaram sa vama. Meni je to dovoljan razlog. I znate šta? Mislim da možete da priuštite sebi pet minuta čavrljanja za onih sto soma. Zar ne?“

„Tih sto hiljada je potrošeno“, reče Tauer hladno. „Siguran sam da to i Vi, a i oni koji su vas angažovali znate.“

„To me ne zanima“, reče Balazar. „A i što bi? To je bio vaš novac. Ono što mene zanima je da li ćete nas povesti do svoje kancelarije ili hoćete da razgovaramo ovde, pred celim svetom.“

Celi svet se u tom momentu sastojao od Arona Dipnoa, jednog bambura, i para bivših Njujorčana koje niko od ostalih muškaraca u knjižari nije mogao da vidi. Oni koji su s Dipnoom sedeli za tezgom pobegli su kako mekušcima i dolikuje.

Tauer pokuša još jednom. „Nema ko da mi pripazi na radnju. Bliži se pauza za ručak, a tada nam obično bude gužva...“

„Nemate promet ni pedeset dolara dnevno“, reče Andolini, „i to svi znamo, gospodine Toren. Ako se zaista plašite da će vam promaći neka unosna prodaja, neka vam on pripazi na kasu nekoliko minuta.“

Jedan zastrašujući trenutak Džejk je mislio da onaj kog je Edi nazivao ’Stari Duplo-Ružni’ misli baš na Džona ’Džejka’ Čembersa. Ubrzo, međutim, shvati da Andolini pokazuje pored njega, u Dipnoa.

Tauer - ili Toren - popusti. „Arone? Da li bi mogao?“, upita.

„Ako tebi ne smeta“, odgovori Dipno. Izgledao je zabrinuto. „Sigurno hoćeš da razgovaraš s ovim tipovima?“

Bjondi ga pogleda. Džejk je smatrao da se Dipno prilično dobro % drži. Bio je ponosan na starca na neki uvrnut način.

„Ne smeta, u redu je“, reče Tauer.

„Ne brini, nećemo ga jebati u dupe“, reče Bjondi i nasmeja se.

„Pazi šta pričaš, ovo je mesto učenosti“, reče Balazar, ali Džejku se činilo kao da se smeška. „Hajdemo, Toren. Samo ćemo malo ćaskati.“

„To nije moje prezime! Zvanično sam ga promenio u...“

„Ma da“, reče Balazar blago, i potapša Tauera po ruci. Džejk se još uvek pokušavao navići na ideju da se sve ovo... ova melodrama odigrala pošto je on sa svoje dve nove knjige (njemu su bar bile nove) napustio knjižaru i nastavio svoje putovanje. Da mu se sve ovo odigralo iza leđa.

„Tikvan ostaje tikvan, jel’ da, šefe?“, upita Bjondi veselo. „Obični Holanđanin, bez obzira na to kako se zove.“

„Kad budem želeo da govoriš, Džordže, reći ću ti šta da kažeš. Jesi razumeo?“, reče Balazar.

„Okej“, reče Bjondi. A onda, misleći da to nije zvučalo dovoljno oduševljeno: „Da! Svakako.“

„U redu.“ Balazar povede Tauera ka pozadini radnje, držeći ga za ruku koju je potapšao. Knjige su tu bile nagomilane na sve strane, a vazduh je bio pun mirisa starog papira. Bila su tu i vrata na kojima je pisalo ’SAMO ZA ZAPOSLENE’. Tauer izvadi privesak s ključevima, koji su lagano zveckali dok je tražio onaj koji mu treba.

„Tresu mu se ruke“, promrmlja Džejk.

Edi klimnu. „I meni bi.“

Tauer nađe ključ, gurnu ga u bravu i otvori vrata. Pogleda u trojicu muškaraca koji su mu došli u posetu - žestoki momci iz Bruklina - a onda ih povede u prostoriju. Vrata se zatvoriše za njima, i Džejk je čuo kako ih zamandališe. Sumnjao je da je to uradio Tauer.

„Šta ćemo sad?“, pitao je Edija.

„Pokušaću nešto“, reče Edi. „Video sam to u nekom filmu.“ Stao je pred zatvorena vrata i namignu Džejku. „Pazi sad. Ako samo lupim glavom, slobodno reci da sam magarac.“

Pre nego što je Džejk uspeo da ga pita o čemu to govori, Edi prođe kroz vrata. Džejk je video kako sklapa oči i kako mu se usta izvijaju u grimasu. Bio je to izraz čoveka koji očekuje da će udariti u nešto.

Samo što nije udario. Jednostavno je prošao kroz vrata. U jednom trenutku mu je virila samo još noga s mokasinkom, a onda je i ona nestala. Čuo se tih strugav zvuk, kao kad predeš rukom preko hrapavog drveta.

Džejk uze Oja u naručje. „Zatvori oči“, reče.

„Oči“, složi se bambur, ali nastavi da gleda u Džejka onim izrazom mirnog obožavanja. Džejk čvrsto zažmuri. Kad je ponovo otvorio oči, vide da ga Oj oponaša. Bez daljeg odlaganja, Džejk prođe kroz vrata sa znakom ’SAMO ZA ZAPOSLENE’. Bio je to trenutak tame i mirisa drveta.

Duboko u glavi čuo je opet nekoliko onih uznemirujućih zvona. A onda je bio na drugoj strani.

10

Bio je to magacin mnogo veći nego što je Džejk očekivao - skoro kao skladište i bio je pun knjiga. Pretpostavljao je da su neke od tih hrpa, koje su držali parovi stubova, služeći više kao potpora nego kao znakovi nekog rasporeda, bile visoke četiri ili pet metara. Uski krivudavi prolazi pružali su se između njih. Video je i pokretnu platformu, koja ga je podsetila na pokretne rampe za ukrcavanje koje se mogu videti na manjim aerodromima. Ovde je miris starih knjiga bio isti kao i ispred, samo mnogo jači - skoro ga je preplavio. Iznad su bile razbacane zatamnjene svetiljke, koje su bacale žućkastu, neravnomernu svetlost. Senke Tauera, Balazara i njegovih ortaka groteskno su se uzdizale na zidu s njihove leve strane. Tauer je krenuo tim putem, vodeći posetioce ka jednom uglu koji je zaista i bio kancelarija - bio je tu radni sto sa pisaćom mašinom i rotirajućim adresarom, kao i tri stare police za dokumenta i zid prekriven raznim papirima. Bio je tu i kalendar sa likom nekog tipa iz devetnaestog veka na odeljku za maj, kog Džejk nije prepoznao... a onda se seti. Robert Brauning. Citirao ga je u svom završnom sastavu.

Tauer sede za sto, i izgledao je kao da mu je krivo što je to uradio. Džejk ga je shvatao. Način na koji su ga ostala trojica okruživala mora da nije bio veoma prijatan. Njihove senke pružale su se zidom iza stola poput senki gargojla.

Balazar iz sakoa izvadi presavijeno parče hartije. Razvio ga je, a potom spustio na sto pred Tauera. „Je li vam poznato ovo?“

Edi krenu napred. Džejk ga zgrabi. „Ne približavaj se! Osetiće te!

„Briga me“, reče Džejk. „Moram da vidim taj papir.“

Ne znajući šta drugo da radi, Džejk ga je pratio. Oj mu se vrpoljio u rukama i zacvile. Džejk mu dade kratak znak da bude tih i Oj zatrepta. „Izvini maleni, ali moraš biti miran“, reče Džejk.

Da li je Džejk iz 1977. već stigao na prazni plac? Kada je stigao tamo, taj raniji Džejk se nekako okliznuo i onesvestio. Da li se to već dogodilo? Nije bilo poente razmišljati o tome. Edi je bio u pravu. Džejku se to nije dopadalo, ali znao je da je istina: trebalo je da budu ovde, a ne tamo, i trebalo je da vide papir koji je Balazar pokazivao Kalvinu Taueru.

11

Edi je stigao da pogleda prvih nekoliko redova, kada Džek Andolini reče: „Gazda, ne sviđa mi se ovo. Imam osećaj da nas neko prisluškuje.“

Balazar klimnu. „Slažem se. Da li je možda još neko ovde sa nama, gospodine Toren?“ Još uvek je zvučao mirno i ljubazno, ali su mu oči gledale na sve strane procenjujući mogućnosti za skrivanje u ovoj velikoj prostoriji.

„Ne“, reče Tauer. „Odnosno možda je mačak Serđo - on je maskota radnje. Pretpostavljam da je ovde negde poza...“

„Ovo nije radnja“, ubaci Bjondi. „Ovo je rupa u koju ti sipaš pare. Čak bi i jedan od onih fensi dizajnera jedva zarađivao dovoljno da pokrije troškove ovolikog prostora, a ti ga koristiš kao knjižaru? Čoveče, ajde da se ne lažemo.“

Lagao je sebe, pomisli Edi.

I ponovo se oglasiše ona užasna zvona, kao da ih je ta misao pozvala. Muškarci okupljeni u Tauerovom magacinu nisu ih čuli, ali Džejk i Oj jesu. Edi im je to video na licima. I odjednom ta prostorija, ionako već tamna, postade još tamnija.

Vraćamo se, pomisli Edi. Isuse, vraćamo se! Ali ne pre no što...

Nagnuo se između Andolinija i Balazara i bio je svestan činjenice da oba muškarca gledaju oko sebe raširenih, obazrivih očiju, ali ga nije bilo briga. Jedino ga je papir zanimao. Neko je unajmio Balazara da prvo natera Tauera-Torena da potpiše (možda), i da mu ga onda u pravo vreme gurne pod nos (verovatno). Il Roche bi u večini slučajeva poslao nekoliko svojih žestokih momaka - koje je on zvao ’gospoda’, da obave posao. Ovaj je pak bio dovoljno bitan da dođe baš lično. Edi je hteo da zna zašto.

Ugovor

Ovaj dokument predstavlja sporazum između gospodina Kalvina Tauera, sa stalnim boravkom u državi Njujork, koji je vlasnik zemljišta, koje se sastoji od praznog placa, i koje se vodi pod katastarskim brojem 298, blok br. 19, a nalazi se...

Ona zvona opet počeše da mu zavijaju u glavi, od čega se naježio. Ovoga puta bila su glasnija. Sene su postale gušče, pružajući se uza zid magacina. Tama koju je Edi osetio vani sada se probijala. Možda će ih preplaviti, a to bi bilo loše. Možda će ih ugušiti, a to bi naravno bilo još gore - bio bi to odvratan način da umreš.

A šta ako u toj tami ima nekakvih stvorenja? Gladnih stvorenja poput čuvara vrata?

Ima ih. Bio je to Henrijev glas. I to po prvi put posle skoro dva meseca. Mogao je da zamisli Henrija kako stoji iza njega i smeši mu se svojim bledim osmehom džankija -zakrvavljenih očiju i žutih zuba o kojima se ne brine. Znaš da ih ima. Ali kada čuješ zvona moraš da ideš bato, i mislim da to znaš.

„Edi!“, uzviknu Džejk. „Evo ih opet! Čuješ li ih?“

„Uhvati me za kaiš“, reče Edi. Oči su mu letele preko papira u Tauerovim punačkim rukama. Balazar, Andolini i Veliki Nos još su gledali oko sebe. Bjondi je čak izvadio i pištolj.

„Za tvoj...?“

„Možda nas neće razdvojiti“, reče Edi. Zvona su bila glasnija no ikad, i on zastenja. Reči sporazuma mu zaigraše pred očima. Edi zažmirka, ne bi li ih ponovo izoštrio.

... koje se vodi pod katastarskim brojem 298, blok br. 19, a nalazi se na Menhentnu u Njujorku, na uglu Četrdeset šeste ulice i Druge avenije, i korporacije Sombra, koja posluje u državi Njujork.

Na današnji dan, 15. jula 1976. godine, Sombra isplaćuje na ime Kalvina Tauera nepovratni iznos u vrednosti od 100 000 $, za koji je izdata priznanica. S obzirom na gore navedeno Kalvin Tauer se obavezuje da neće...

Petnaesti juli 1976. Nije prošla ni godina.

Edi je osetio kako se tama spušta na njih i pokušao je da vidi ostatak sporazuma i da ga zapamti. Možda uspe dovoljno da shvati o čemu se ovde radi. A ako to uspe, napravio bi bar jedan korak ka tome da shvati šta je sve ovo značilo njima.

Ako ne poludim od zvona. Ako nas stvorovi u tami ne pojedu kada se budemo vraćali.

„Edi!“, uzviknuo je Džejk. Zvučao je prestravljeno, ali Edi ga je ignorisao.

Kalvin Tauer se obavezuje da neće prodati ili iznajmiti ili na bilo koji drugi način opteretiti ovaj plac u periodu od jedne godine, koji počinje na današnji dan i završava se 15. jula 1977. godine. Podrazumeva se da će korporacija Sombra imati pravo preče kupovine za gore navedeno vlasništvo, a kako je dole navedenim uslovima precizirano.

Za ovo vreme Kalvin Tauer će u potpunosti štititi navedene interese korporacije Sombra u pogledu gore navedenog vlasništva i neće dozvoliti nikakvu zalogu niti bilo koje drugo opterećenje...

Bilo je još, ali su zvona sada bila gromoglasna. U jednom trenutku Edi shvati -dovraga, mogao je skoro da vidi - kako je tanak svet postao. Možda svi svetovi. Tanki i izlizani kao njegove sopstvene farmerice. Video je još jednu poslednju rečenicu iz sporazuma:

... ako navedeni uslovi budu ispunjeni, imaće pravo da pomenuto vlasništvo proda ili na drugi način ustupi Sombri ili nekoj drugoj stranki.

A onda reči nestadoše. Sve je nestalo kovitlajući se u crnom vrtlogu. Džejk se jednom rukom držao za Edijev kaiš, a drugom je držao Oja. Oj je sada divljački lajao, a Ediju dođe još jedna uvrnuta slika Doroti koju vetar nosi u zemlju Oz.

Bilo je nekakvih stvorova u tami. Svetlucavi stvorovi čudnih fosforescentnih očiju, poput onih u filmovima o istraživanju najdubljih pukotina dna okeana. Samo što su istraživači u tim filmovima uvek bili u čeličnim ronilačkim zvonima, a Džejk i on...

Zvona dostigoše jačinu od koje su im se gnječili bubnjići. Edi se osećao kao da ga je neko bacio naglavačke u mehanizam Big Bena u momentu kada otkucava ponoć. Vrištao je, ali ni sam sebe nije čuo. A onda je nestalo, sve je nestalo - Džejk, Oj i Srednji Svet - a on je plutao negde iza zvezda i galaksija.

„Suzana!“, vikao je. „Gde si, Suz?“

Ali odgovora nije bilo. Samo tama.

Poglavlje 3
MIJA

1

Nekada davno, šezdesetih godina dvadesetog veka (pre no što je svet krenuo dalje),postojala je žena po imenu Odeta Holms, jedna prijatna i socijalno svesna mlada žena, koja je bila bogata, koja je izgledala dobro i koja je bila voljna da pomogne bližnjem. Ta žena je delila telo sa jednim mnogo neprijatnijim stvorenjem po imenu Deta Voker, a da toga nije bila ni svesna. Detu nije bilo ni najmanje briga za bližnjeg. Rea s Ceosa prepoznala bi Detu i zvala bi je sestrom. Na drugoj strani Srednjeg Sveta, Roland od Gileada, poslednji revolveraš, izvukao je ovu podeljenu ženu i stvorio treću, koja je bila daleko bolja i jača nego ijedna od prethodne dve. Bila je to žena u koju se zaljubio Edi Din. Nazivala ga je mužem, i samim tim sebe prezimenom oca njegovog. Budući da je propustila feminističke rasprave kasnijih decenija, učinila je to veoma rado. Ako se nije nazivala Suzanom Din s ponosom isto toliko kao s radošću, bilo je to jer ju je majka naučila da ponos sa sobom često donosi i umišljenost i da ta osobina nije dobra.

A sada je tu bila i četvrta žena, rođena iz treće u još jednom vremenu stresa i promena. Nije je bilo briga ni za Odetu, ni za Detu, a ni za Suzanu - nije je bilo briga ni za koga osim za momče koje je dolazilo. Trebalo je nahraniti to novo momče. Dvorana za bankete bila je blizu. To i samo to bilo je bitno.

Ova žena, na svoj način opasna kao što je nekada bila Deta Voker, bila je Mija. Nije nosila prezime ničijeg oca, već samo reč koja na Uzvišenom Govoru znači majka.

2

Hodala je lagano niz dugačke kamene hodnike ka mestu gozbe. Prošla je kraj prostorija propasti, kraj praznih naosa i niša, kraj zaboravljenih galerija sa praznim apartmanima. Negde u ovom dvorcu bio je stari presto natopljen drevnom krvlju. Negde su stepeništa vodila ka kriptama čiji su zidovi bili popločani kostima, i za koje su samo bogovi znali koliko su duboke. Ali ovde je ipak bilo života - života i bogatih trpeza. Mija je to osećala isto kao što je osećala svoje noge i suknju s nekoliko slojeva koja je šuškala uz njih. Bogate trpeze. Život tebi i tvojoj letini, kako kaže izreka. A sada je bila tako gladna. Naravno! Nije li jela za dvoje?

Došla je do širokog stepeništa. Čula je tih, ali moćan zvuk: tup- tup-tup slo-trans motora zakopanih u zemlji ispod najdubljih kripti. Miju nije bilo briga za njih, niti za North Central Positronics, Ltd, koji ih je napravio i pokrenuo pre nekoliko desetina hiljada godina. Nije je bilo briga za dipolarne kompjutere, vrata, Zrake, ili Mračnu Kulu, koja se nalazila u središtu svega.

Zanimali su je samo mirisi. Dizali su se ka njoj, gusti i divni. Piletina i sos i pečenje u cvrčećoj masti. Kriške krvave govedine i koluti sočnog sira, kao i škampi iz Kala Fandija koji su bili nalik na zdepaste narandžaste zapete. Ribe crnih očiju, čija je unutrašnjost bila ispunjena sosom. Velike činije džambalaje i fanate, veliki tanjiri sa caldo largo paprikašima dalekog juga. I ako dodamo ovome stotinu vrsta voća i hiljade sorti slatkiša, bili bi i dalje samo na početku. Sva ta predjela! Svi ti prvi zalogaji!

Mija je trčala niz široko središnje stepenište, dok su joj dlanovi klizili niz gelender poput svile, a sitne noge u papučama tupkale o stepenice. Sanjala je jednom da ju je neki grozni čovek gurnuo pod podzemni voz, i da su joj noge bile odsečene ispod kolena. Ali snovi su bili glupost. Imala je i stopala i noge, zar ne? Da! I imala je bebicu u stomaku. Momče, koje čeka da ga nahrani. Bilo je gladno, isto kao i ona.

3

Ud podnožja stepeništa, široki hodnik popločan crnim mermerom pružao se tridesetak metara do velikih dvokrilnih vrata. Mija je žurila tim putem. Videla je svoj odraz kako hita pod njom, kao i električne baklje koje su u dubinama mermera gorele poput podvodnih, ali nije videla muškarca koji ju je pratio, spuštajući se niz stepenice, i koji nije nosio salonske cipele, nego stare iznošene čizme. Nosio je izbledele farmerice i košulju od plavog, tankog teksasa umesto dvorske odeće. Jedan pištolj sa izlizanom drškom od sandalovine visio mu je na levoj strani, u futroli koja je bila vezana kožnom uzicom. Lice mu je bilo preplanulo i izborano. Kosa mu je bila crna, mada je sada imala sve više sedih pramenova. Oči su mu, međutim, bile najupečatljivije. Bile su plave, hladne i čvrste. Deta Voker se nikada nije plašila muškarca, pa ni ovog, ali plašila se tih očiju strelca.

Tik ispred dvokrilnih vrata bio je foaje. Bio je popločan crvenim i crnim kockama mermera. Na zidovima sa drvenim oplatama visili su izbledeli portreti starih gospodara i gospi. U sredini je bila statua od upletenog ružičastog mermera i hroma. Izgledao je kao vitez sa uzdignutim pištoljem ili kratkim mačem iznad glave. Iako je lice uglavnom bilo glatko - vajar nije učinio više nego da samo uputi na crte - Mija je odmah znala ko je to. Ko to mora biti.

„Zdravo da si, poglavaru Arture“, rekla je i duboko se naklonila. „Blagoslovi ono što ću da uzmem za sebe i svoje momče. Želim ti ugodno veče.“ Nije mogla da mu poželi duge dane na zemlji, jer su njegovi dani - i dani većine pripadnika njegove vrste - bili odbrojani. Umesto toga, dotakla je vrhovima prstiju usne, na kojima joj je bio osmeh, i poslala mu poljubac. Pošto je završila s formalnostima, ušla je u trpezariju.

Ta prostorija bila je široka oko četrdeset, a dugačka oko sedamdeset metara.

Sjajne električne baklje visile su u kristalnim lusterima na zidovima s obe strane. Stotine stolica bilo je postavljeno duž velikog stola od teškog drveta, prepunog kako toplih, tako i hladnih poslastica. Ispred svake stolice bili su beli tanjiri sa finim plavim ukrasom, tanjiri koji si bili specijal. Stolice su bile prazne, specijalni svečani tanjiri bili su prazni, isto kao i vinske čaše, iako je vino u zlatnim buteljkama bilo raspoređeno u ravnomernim razmacima duž stola, hladno i spremno. Dvorana je bila kakva je znala da će biti, kakvu je videla u svojim najlepšim, najjasnijim snovima, i kakvom ju je zaticala iznova i iznova i kakvom će je zaticati dok god njoj (i njenom momčetu) bude potrebna. Gde god da se zatekne, ovaj dvor bio je blizu. I ako je tu bilo smrada vlage i drevnog blata, pa šta? Ako su se iz senki ispod stola čuli zvuci grebanja - možda pacova ili lasica - što bi to nju brinulo? Na stolu je bilo bujno i svetlo, mirisno i zrelo i spremno za uzimanje. Neka se senke ispod stola brinu same o sebi. To se nje nije ticalo, ne, nikako.

„Stiže Mija, ćerka ničija!“, uzviknula je veselo u tihoj prostoriji sa stotinama aroma mesa, sosova, krema i voća. „Gladna sam i ješću! Šta više, nahraniću svoje momče! Ako neko ima nešto protiv, neka istupi! Da ga dobro vidim, i da on vidi mene!“

Naravno niko nije istupio. Oni koji su ovde možda nekad gozbili, odavno su nestali. Sada su tu bili samo duboki i pospani udari slo-trans motora (i ono tiho i neprijatno grebuckanje iz Zemlje Podstolja). Iza nje, revolveraš je stajao mirno i posmatrao je. A to nije bilo prvi put. Nije video dvorac, ali je video nju, video ju je dobro.

„Tišina je znak odobravanja!“, viknu ona. Spustila je ruku na stomak, koji je počeo da raste. Da se izvija. A onda uzviknu uz osmeh: „Jašta nego znači! Dolazi Mija na gozbu! Neka bude na korist i njoj i momčetu koje raste u njoj! Neka im oboma bude na korist!“

I jeste se gozbila, ali ne u jednom mestu i ne iz jednog tanjira. Mrzila je tanjire, te plavobele specijale.

Nije znala zašto i nije je bilo briga. Samo ju je zanimala hrana. Kretala se duž stola poput neke žene pred najvećim švedskim stolom a svetu, ubacujući hranu u usta, ponekad kidajući zubima vrelo i mekano meso sa samih kostiju, a potom ih bacajući nazad na tanjire. Nekoliko puta je promašila, pa su se komadići mesa kotrljali preko belog lanenog stolnjaka, ostavljajući fleke soka poput krvi. Jedan od tih komada prevrnuo je činijicu sosa. Jednim je razbila kristalnu zdelu punu želea od brusnica. Jedan se otkotrljao preko stola i Mija ču kako ga nešto odvuče pod sto. Začu se kratak cijuk, a onda bolni jauk, kada je nešto zarilo zube u nešto drugo. A onda je usledila tišina, koja je doduše bila kratka, jer ju je Mija prekinula smehom. Masne prste je lagano obrisala o grudi. Uživala je u tome da gleda kako se fleke izmešanog mesa i sokova šire po skupocenoj svili. Uživala je u dodiru nabujalih oblina svojih grudi i bradavica koje su bile grube, čvrste i uzbuđene.

Kretala se lagano duž stola, govoreći sama sa sobom mnogim glasovima, stvarajući neku vrstu ludačkog čavrljanja. Kako je, medena?

Sasvim fino, hvala na pitanju, Mija. Veruješ li zaista da je Osvald radio sam kada je pucao u Kenedija?

Ma nema šanse, dušo – to je sve smestila CIA. Ili CIA ili oni milioneri iz udruženja čeličana Alabame. Bombovići u Alabami, zar ne dušo? Jesi li čula novu ploču Džoan Baez?

Gospode, ne peva li poput anđela? Čula sam da će se ona i Bob Dilan venčati...

I tako dalje, i tako dalje, čavrljala je i torokala. Roland je u tome čuo Odetin kultivisan glas, a i Detinu grubu, ali šarenoliku profanost. Čuo je Suzanin glas, ali i mnoge druge. Koliko je žena bilo u njenoj glavi? Koliko ličnosti, oformljenih i poluoformljenih? Gledao ju je kako pruža ruke preko praznih tanjira koji nisu bili tu i čaša (koje takođe nisu bile tu), kako jede direktno sa ovala, žvačući sve istom gladnom slašću, dok joj je lice sve više i više sijalo od masti, a haljina (koju nije video, nego osetio) postajala sve tamnija kako je brisala prste o nju, stišćući platno, trljajući ga o grudi - ti pokreti su bili potpuno jasni. I svaki put bi, pre nego što krene dalje, digla praznu ruku u vazduh i bacila tanjir koji nije mogao da vidi ili sebi pred noge, o pod, ili preko stola, o zid koji mora da je postojao u njenom snu.

„ETO!“, vrištala je drskim glasom Dete Voker. „ETO TI, SMRDLJIVA MATORA PLAVA GOSPOĐO, OPET SAM GA RAZBILA! RAZBILA SAM TI JEBENI TANJIR, ŠTA KAŽEŠ NA TO? ŠTA SAD KAŽEŠ?“

A onda, krenuvši dalje, prijatno ali uzdržano bi se nasmejala i pitala tog i tog kako ide njihovom sinu tom i tom dole u Morhausu, i nije li divno imati tako finu školu za obojene, nije li to jednostavno divno? A kako ti je mama, srce? Baš mi je žao što to čujem, pomolićemo se za njen oporavak.

I dok je govorila, pružala je ruke preko još nekoliko zamišljenih tanjira. Grabila je ka velikoj činiji za supu, punoj crne ikre i kora od limuna. Zagnjurila je glavu u nju kao pas u korito, a onda je halapljivo jela. A onda bi ponovo digla lice, smešeći se prefinjeno i čedno pod svetlošću električnih baklji, dok su joj se riblja jaja na smeđoj koži presijavala kao znoj, poput tačkica na obrazima i čelu i poput mrlja usirene krvi oko nozdrva - O, da, mislim da izvrsno napredujemo, ljudi poput onog Bula Konora sada su u gadnim godinama, i najbolja osveta za njih je to što i sami znaju da je tako - a onda bi bacila činiju preko glave kao neki ludi odbojkaš. Nešto ikre bi joj se uhvatilo u kosi (Roland je to skoro mogao videti), i kada bi se činija razbila o kamen, njeno lice, koje kao da je govorilo nije li ovo divna zabava, zgrčilo bi se i postalo čudovišna faca Dete Voker, a možda bi i viknula: „ETO, SMRDLJIVA MATORA PLAVA GOSPOĐO, ŠTA KAŽEŠ SAD? NABIJ SI TAJ KAVIJAR U SVOJU SUVU PIČKU, BEMTIMATER! SAMO TAKO, TO BI BILO SJAJNO, BEMTIMATER!“

A onda bi krenula dalje. I dalje. I dalje. Hranila bi se u velikoj gozbenoj dvorani. Hranila je sebe i svoje momče. I nijednom se nije okrenula da vidi Rolanda. I ni u jednom trenutku nije shvatila da to mesto, čisto govoreći, uopšte nije ni postojalo.

4

Roland se nije brinuo o Ediju i Džejku kada su njih četvoro (petoro, ako brojimo i Oja) posle obedovanja krofnica krenuli na spavanje. Bio je skoncentrisan na Suzanu. Revolveraš je bio prilično siguran da će i večeras odlutati, a on će je ponovo pratiti, i to ne da bi video šta će da radi - to je već znao.

Ne, njegova glavna svrha bila je zaštita.

Ranije tog popodneva, negde oko vremena kada se Džejk vratio s hranom u naramku, Suzana je počela da pokazuje znake koje je Roland poznavao: govorila je kratko i odsečno, pokreti su joj bili prenagli da bi bili elegantni i povremeno je odsutno trljala slepoočnicu ili čelo iznad leve obrve, kao da je boli. Zar Edi to nije primećivao? Roland se pitao. Edijeva čula su bila prilično tupa kada ga je Roland upoznao, ali se otad u mnogome promenio, i...

I voleo ju je. Voleo ju je. Kako je mogao da je voli, a da ne vidi šta je i Roland video? Znakovi nisu bili baš tako očigledni kao na plaži na rubu Zapadnog mora, kada se Deta spremala da Odeti otrgne kontrolu, ali ipak bili su tu, i uopšte nisu bili toliko različiti.

S druge strane, Rolandova majka je imala izreku - ljubav je slepa. Možda joj je Edi jednostavno bio preblizu da bi mogao da vidi. A možda i ne želi, mislio je Roland. Možda neće da se suoči sa mišlju da moramo ponovo da prolazimo kroz sve to. Da moramo da je nateramo da se suoči sa sobom i sa svojom podeljenom prirodom.

Samo što se ovaj put nije radilo o njoj. Roland je to pretpostavljao već dugo - u stvari još od pre njihove besede sa ljudima Rečnog Prelaza - a sada je bio siguran. Ne, nije se radilo o njoj.

I tako je ležao, slušajući kako im se disanje usporava, dok su jedno po jedno padali u san: Oj, pa Džejk, pa Suzana. Edi je zaspao poslednji.

Pa...ne baš poslednji. Roland je čuo veoma tih razgovor ljudi s one strane brda, onih koji su ih pratili i posmatrali.

Raspraljvali su se verovatno oko toga da li da izađu i pokažu se. Rolandov sluh je bio oštar, ali ne dovoljno oštar da bi mogao da razabere šta govore. Čuo je možda oko pola tuceta replika pre nego što je neko prosiktao znak da ućute. A onda je sve bilo tiho, osim tihog, isprekidanog šuškanja vetar na vrhovima drveća. Roland je ležao mirno, gledajući nagore u tamu u kojoj nisu sijale zvezde, čekajući da Suzana ustane. Konačno se digla.

Ali pre toga, Džejk, Edi i Oj su otišli u Todaš.

5

Roland i njegovi drugovi su davno, kada su bili mladi, naučili (ono što se imalo naučiti) o Todašu od Vaneja, dvorskog učitelja. U početku su bili kvintet: Roland, Alejn, Kutbert, Džejmi i Volis; Vanejov sin. Volis, izuzetno inteligentan, ali uvek bolešljiv, umro je od bolesti padanja, koju su ljudi ponekad zvali i kraljevsko zlo. A onda ih je bilo četvoro, i bili su pod pokrovom istinskog ka-teta. Vanej je to takođe znao, i to znanje bilo je sigurno deo njegove tuge. Kort ih je učio da se orijentišu pomoću sunca i zvezda. Vanej im je pokazao kompas, kvadrant i sekstant, i naučio ih onoliko matematike koliko im je bilo potrebno. Kort ih je učio da se bore. Istorijom, logičkim problemima i lekcijama iz onoga što je on nazivao opštim istinama, Vanej ih je učio kako ponekad tu istu borbu mogu da izbegnu. Kort ih je učio da ubiju ako moraju. Vanej, koji je ćopao i imao lep ali ipak čudan osmeh, učio ih je da nasilje mnogo češće pogorša probleme nego što ih reši. Nazivao je to praznom komorom, u kojoj bi se svi pravi zvuci poremetili ehom.

Učio ih je fiziku - odnosno ono što je ostalo od nje. Učio ih je isto tako i hemiju. Učio ih je da dovršavaju rečenice poput „Ono drvo je kao...“, „Kada trčim, srećan sam kao...“ ili „Nismo mogli da prestanemo da se smejemo, jer...“. Roland je mrzeo te vežbe, ali mu Vanej nije dozvoljavao da ih preskače. „Imaš bednu maštu, Rolande“, rekao mu je jednom kada je imao oko jedanaest godina. „Neću ti dozvoliti da je hraniš malim porcijama i činiš je još bednijom.“

Naučio ih je Sedam brojčanika magije, odbivši da kaže da li sam veruje i u jedan od njih, i Roland je mislio da je na jednom od tih časova usput pomenuo Todaš. A možda se pisalo i velikim slovom - Todaš. Roland nije bio siguran u to. Znao je da je Vanej pričao o sekti Manija, ljudima koji su putovali daleko. I nije li on pomenuo i Čarobnjakovu dugu?

Roland je mislio da jeste, i iako je on sam posedovao ružičasti luk duge dva puta, jednom kao dečak i jednom kao odrastao muškarac, i iako je putovao u njemu oba puta - drugi put uz pratnju svojih prijatelja - nikada ga nije poveo u Todaš.

A otkud pa to znaš?, pitao se. Otkud znaš Rolande, kada si bio unutra?

Jer su mu Kutbert i Alejn rekli, eto zašto.

Jesi li siguran?

Neki osećaj toliko čudan nadođe u revolveraševim grudima - je li ozlojeđenost? Strava? Možda čak osećaj da su ga prevarili? - i shvati da nije siguran. Znao je samo da ga je kugla duboko upila, i da je imao sreće što je uopšte izašao.

Ovde nema nikakve kugle, pomislio je, i opet mu odgovori onaj drugi glas - suvi, neumoljivi glas njegovog starog ćopavog učitelja, čija tuga za jedinim sinom u suštini nikad nije prestala - i reči su bile iste:

Jesi li siguran? 

Revolverašu, jesi li siguran?

6

Počelo je tihim pucketanjem. Rolandova prva pomisao beše da je to logorska vatra -neko od njih je ubacio grane jele, žar je napokon došao do njih, i ovaj zvuk se čuo kada su sagorevale igle. Ali...

Zvuk je postao jači, poput električnog zujanja. Roland se uspravi i pogleda preko ugasle vatre. Oči mu se raširiše i srce mu poče lupati jače.

Suzana se okrenula od Edija i čak se malo i izmakla. Edi i Džejk su ispružili ruke i šake su im se dodirivale. I kada ih je Roland pogledao, počeše da iščezavaju u seriji trzavih pulseva. Oj je takođe nestajao. Kada su nestali, na njihovim mestima bio je slabašni sivi sjaj koji je imao približno isti oblik kao njihova tela i položaj, kao da im nešto čuva mesto u stvarnosti. Kad god bi se ponovo pojavili, začulo bi se ravno pucketavo zujanje. Roland je mogao da vidi kako im se kapci mreškaju dok kolutaju zatvorenim očima.

Sanjali su. Nisu samo sanjali. Bio je to Todaš, prelaženje iz jednog sveta u drugi. Maniji su to navodno mogli da rade. I pretpostavljalo se da neki delovi Čarobnjakove duge mogu da to učine čoveku, hteo on to ili ne. I to naročito jedan njen deo.

Mogli bi da se zaglave između i da padnu, mislio je Roland. Vanej nam je i to rekao. Rekao je da je Todaš pun opasnosti.

Šta još beše rekao? Roland nije imao vremena da pokušava da se seti, jer se Suzana u tom trenutku digla, navukla meke kožne kapice, koje joj je napravio Roland, na patrljke nogu, a onda se podigla u kolica. Trenutak kasnije, išla je ka drevnom drveću na severnoj strani druma. Bilo je to tačno naspram strane na kojoj su se ulogorili njihovi pratioci. Bar je mogao da bude zahvalan na tome.

Roland je na trenutak ostao gde jeste, neodlučan. Ali onda mu bi jasno šta treba da radi. Nije mogao da ih probudi dok su bili u Todašu, to bi bilo stravičan rizik. Mogao je jedino da prati Suzanu, kao što je činio i prethodnih noći, i da se nada da ona neće zapasti u nevolju.

Mogao bi da razmisliš i o tome šta dalje. Bio je to Vanejov suvi, učiteljski glas. Izgleda da je stari učitelj nameravao da ostane tu na neko vreme, kada se već vratio. Rasuđivanje ti nikada nije bila jaka strana, ali ipak moraš. Ti bi naravno da čekaš da vam se pratioci pokažu, bar dok ne budeš siguran šta žele. ali na kraju krajeva moraš da činiš nešto, Rolande. Pre toga razmisli. Što pre to bolje. Da, pre je uvek bilo bolje nego kasnije. Začu se ponovo glasno, pucketavo zujanje. Edi i Džejk su ponovo bili tu, Džejk sa rukom oko Oja, a onda opet nestadoše, ostavivši za sobom samo slabašni ektoplazmični sjaj. Pa... nije važno. Njegov zadatak je bio da prati Suzanu. Što se tiče Edija i Džejka, biće vode ako bog bude hteo.

A šta ako se vratiš i njih nema? Dešava se i to, rekao je Vanej. Šta ćeš reči njoj kada se probudi i vidi da ih nema? Da joj nema ni muža, a ni usvojenog sina?

Sada nije mogao da razmišlja o tome. Sada je morao da razmišlja o Suzani i da se brine o njenoj bezbednosti.

7

Na severnoj strani druma, staro drveće ogromnih stabala bilo je prilično retko raspoređeno. Grane su im se možda preplitale, praveći im čvrst krov iznad glave, ali je na zemlji bilo dovoljno prostora za Suzanina kolica, te se ona kretala prilično brzo, krivudajući između velikog drveća i borova, spuštajući se preko mirisnog tepiha lišća i igli.

Nije Suzana, a nisu ni Deta ili Odeta. Ova sebe naziva Mija.

Rolanda nije bilo briga ni da se naziva Kraljica Zelenih dana, sve dok se ne vrati bezbedna i sve dok Edi i Džejk budu tu kada se vrati.

Osetio je jasnije i svežije zelenilo - trsku i vodene trave. Zatim se pojaviše i smrad blata, kreket žaba, začuše se sarkastični ’hu, hu’- pozdravi sove i pljuskanje vode kada nešto skoči. Usledi cijuk kada je nešto umrlo - možda skakač, možda ono na šta je skočio. Poče da se pojavljuje nisko rastinje, prvo proređeno, a zatim sve gušće. Pokrov drveća bio je sve tanji. Komarci i muve su zujali. Vazduh je bio pun sitnih buba. Smrad blata bio je sve jači.

Kolica nisu ostavljala nikakvog traga. Kako je nisko rastinje postajalo bujnije, Roland je nailazio na polomljene grane i otkinuto lišće tamo gde je ona prošla. A onda, kada se spustila na manje-više najniži nivo tla, točkovi kolica počeše da tonu u sve mekšu zemlju. Dvadeset koraka dalje, video je kako voda ulazi u tragove kolica. Bila je pak previše pametna da bi se zaglavila - i previše jaka. A onda, još dvadeset koraka dalje, naišao je na sama kolica - napuštena. Na sedištu su bile njene pantalone i majica. Otišla je u blato samo u kapicama koje su joj pokrivale patrljke nogu.

Ovde su oblačići magle visili nad barama ustajale vode. Uzdizale su se travnate humke. Na jednoj, vezano za kladu koja je bila zabodena uspravno, bilo je nešto, što je Rolandu na prvi pogled delovalo kao staro strašilo. Kada se približio, video je da je u pitanju ljudski kostur. Čelo mu je bilo razbijeno, tako da je između piljećih očnih duplji imao trougao tame. Rana je bez sumnje nanešena nekom primitivnom ratničkom palicom i leš (ili njegov lutajući duh), postavljen je tu da označi granicu zemlje nekog plemena. Oni su verovatno odavno bili mrtvi ili otišli dalje, ali opreznost je oduvek bila vrlina. Roland je izvukao pištolj i krenuo dalje za ženom, koračajući od humke do humke, žmirkajući na povremene ubode bola u desnom bedru. Bile su mu potrebne sva njegova koncentracija i pokretljivost da bi držao korak s njom. Delimično je to bilo i zato što ona nije delila njegov interes da ostane suva. Bila je gola kao sirena i kretala se isto tako, osećajući se u blatu i mulju močvare udobno kao na suvom. Puzala je preko većih humki, klizila kroz vodu između njih, zastajkujući s vremena na vreme da skine pijavicu sa sebe. U tami, hodanje i klizanje izgledalo je kao da se pretapa u jedan gladak pokret, koji je delovao ljigavo i uznemirujuće.

Zašla je još oko pola kilometra u sve ljigavije blato, a revolveraš ju je strpljivo pratio. Trudio se da bude što tiši, mada je sumnjao da postoji ikakva potreba za tim - bio je daleko onaj deo nje koji je video, osećao i mislio.

Na kraju je stala, balansirajući na patrljcima nogu tako što se držala za rastinje s obe strane. Gledala je preko crne površine bare, uzdignute glave i mirnog tela.

Revolveraš nije mogao da razabere da li je bara velika ili mala, jer su joj ivice bile izgubljene u magli. Ali je ovde ipak bilo svetlosti, neke vrste slabašnog i nefokusiranog zračenja koje je izgledalo kao da je tik ispod površine vode, i kao da možda isijava iz potopljenih i lagano trulećih panjeva.

Stajala je tamo i razgledala tu baru u šumskom predelu koji je bio prekriven skorenim blatom, i ličila je na kraljicu koje je ispitivala...šta? Šta je videla? Dvoranu za gozbe? To je verovao, i skoro čak i video. Bio je to šapat njenog uma njegovom i poklapalo se s onim što je govorila i činila. Njen um je gozbenom salom genijalno odvajao Suzanu od Mije, kao što je godinama razdvajao Odetu od Dete. Mija je možda imala više razloga da krije svoje postojanje, ali je najveći od njih sigurno bio život koji je nosila u sebi.

Ili kako ga je ona zvala - momče.

A onda, tako naglo da ga je još uvek iznenađivalo (iako je to video i ranije), počela je da lovi, klizeći jezivo bešumno prvo duž ivice bare, a onda lagano zalazeći dalje u vodu. Roland ju je posmatrao sa izrazom koji je pokazivao istovremeno užas i požudu, dok se probijala kroz travuljinu. Sada pijavice više nije skidala sa kože i bacala ih, već ih je jela kao bombone. Mišići na bedrima su joj se mreškali. Tamna koža joj se presijavala poput mokre svile. Kada se okrenula (Roland je tada bio iza jednog od drveta, postavši i sam senka), mogao je sasvim jasno videti njene nabujale grudi.

Problem naravno nije bilo samo ’momče’. Morao je da misli i na Edija. Šta je tebi kog vraga, Rolande?, čuo ga je već kako govori. To je možda naše dete. Mislim, ne možeš biti siguran da nije. Da, da, znam da ju je nešto povalilo dok smo izvlačili Džejka, ali to ne mora da znači odmah...

I tako dalje, i tako dalje, bla-bla, truć-truć, kako bi sam Edi rekao. I zašto? Jer ju je voleo i želeo da imaju dete. A i zato što je raspravljanje Ediju Dinu bilo prirodno poput disanja. Kutbert je bio isti.

U travuljini, ruka gole žene jurnu i zgrabi poveliku žabu. Stisnula ju je i ova je pukla, izbacujući unutrice i blistava jaja između ženinih prstiju. Glava joj se rascepa. Jela ju je halapljivo, dok su se noge žabe još uvek trzale, a onda je polizala krv i blistave tragove tkiva s prstiju. A onda je napravila pokret kao da baca nešto na pod i uzviknula: „ŠTA KAŽEŠ NA TO, SMRDUIVA PLAVA GOSPOĐO?“ To je učinila dubokim, grlenim glasom, od kog se Roland naježio. Bio je to glas Dete Voker, i to najopakiji i najluđi.

Kretala se i tražila gotovo bez predaha. Sledeća je bila neka mala riba... a onda opet žaba... a onda prava premija: vodeni pacov koji je cijukao i batrgao se, pokušavajući da je ujede. Zgnječila ga je, a onda strpala u usta sa sve kandžama. Trenutak kasnije je pognula glavu i ispljunula gnjecavu masu izmešanog krzna i izlomljenih kostiju.

Onda mu pokaži ovo - naravno pod uslovom da se on i Džejk vrate sa pustolovine na koju su otišli, kakva god bila. I tad mu reci: „Znam da žene imaju ponekad čudne prohteve za hranom kada su trudne, Edi, ali ne deluje li ti ovo malo suviše čudno? Pogledaj je kako lovi kroz travuljinu i blato poput nekog ljudskog aligatora. Pogledaj je i reci mi da to radi da bi nahranila. tvoje dete. Ili bilo koje ljudsko dete.“

Edi bi se i dalje raspravljao, Roland je toga bio svestan. Ono što on, međutim, nije znao bilo je šta bi sama Suzana mogla učiniti ako joj kaže da u njoj raste nešto što jede živo meso usred noći. I kao da već nije bilo dosta nevolje, morao je da razbija glavu i o Todašu. I o strancima koji su ih pratili, mada su mu oni bili najmanji problem. U stvari, njihovo prisustvo skoro da ga je tešilo. Nije zaista znao šta su hteli, ali na neki način ipak jeste znao. Sretao ih je i ranije, mnogo puta. U suštini, uvek su tražili isto.

8

Ona koja je sebe nazivala Mijom poče da priča dok lovi. Rolandu je ovaj deo njenog rituala takođe bio poznat, ali ipak se ježio. Gledao ju je, a ipak mu je bilo teško da veruje da su svi ti različiti glasovi govorili iz istog grla. Pitala se kako je. Odgovorila je da je dobro, mnogo vam hvala. Govorila je o nekom Bilu, ili možda Bulu. Pitala je za nečiju majku. Pitala je za neko mesto koje se zvalo Morhaus, a onda je odgovorila dubokim, teškim glasom - bez sumnje glasom muškarca - da nije išla ni u Morhaus, a ni u jednu drugu kuću“. Na ovo se gromko nasmejala, tako da je pretpostavio da se radi o nekoj šali. Nekoliko puta se (kao i drugih noći) predstavila kao Mija, imenom koje je Rolandu bilo poznato iz njegovih dečačkih dana u Gileadu. To ime je bilo skoro sveto. Dva puta se naklonila, zadižući nevidljivu suknju na način koji je revolverašu kidao srce - takav naklon prvi put je video u Mehisu, gde su njega i njegove prijatelje Alejna i Kutberta poslali njihovi očevi.

Vraćala se ka ivici (dvorane) bare, blistava i mokra. Stajala je onda tako pet minuta, a zatim još deset. Sova još jednom huknu svoj posprdni pozdrav (hu!), i skoro kao odgovor na to, mesec se promoli iza oblaka na nekoliko trenutaka. Njegova svetlost otkri neku malu životinju koja se krila. Ona pokuša da projuri pored žene, ali je ona zgrabi bez problema i zari joj zube u stomak koji se previjao. Začu se vlažan, hrskav zvuk, a zatim i nekoliko mljackavih ugriza. Podigla je ostatke ka mesecu, i Roland vide da su joj tamne ruke još tamnije od krvi. Onda ih rascepa na pola i proždra deo po deo. Zatim glasno podrignu i okrenu se u vodi. Ovaj put je glasno pljusnula, i Roland je znao da je večerašnja gozba gotova. Jela je čak i leteće bube, hvatajući ih u vazduhu bez napora. Mogao je samo da se nada da joj ni od čega što je pojela neće biti muka. Do sada je uvek sve bilo u redu.

Dok je grubo spirala blato i krv sa sebe, Roland se vratio putem kojim je došao, zanemarujući sve učestaliji bol u desnom bedru i krećući se što je spretnije mogao. Posmatrao ju je već tri noći ovako, i samo jedanput je bilo dovoljno da vidi koliko jezivo bi joj se čula izoštrila u ovom stanju.

Zastao je kod kolica, gledajući da nije ostavio neki trag. Video je otisak čizme, poravnao zemlju na tom mestu, a zatim ga pokrio lišćem za svaki slučaj. Trudio se, međutim, da ne stavi previše, jer bi to bilo gore nego da ne stavi nijedan. Nakon toga, bez dalje žurbe se uputio ka drumu i njihovom logoru. Ona će zastati da se još malo sredi pre no što se vrati. Pitao se šta li to Mija vidi dok čisti Suzanina kolica. Neku vrstu malih, motorizovanih kola? Nije bilo bitno. Bilo je bitno to koliko je pametna. Da se nije probudio da mokri jedne od prethodnih noći kada je kretala na svoju ekspediciju, verovatno još uvek ne bi znao za njene odlaske u lov, a trebalo je da zna takve stvari.

Nisi pametan kao ona, crve. Eto, kao da Vanejev duh nije dovoljan, javio se i Kort da mu popuje. Pokazala ti je to i ranije, zar ne?

Jeste. Pokazala mu je svoju pamet kao tri žene. A sada i kao četvrta.

9

Kad je Roland video čistinu između drveća - drum koji su pratili i mesto na kom su se ulogorili, dva puta je duboko udahnuo. Time je pokušao da se smiri, ali nije baš uspeo.

Biće vode ako bog bude hteo, podsetio se. Ti se Rolande o velikim stvarima ne pitaš ništa.

Ne baš utešna činjenica, naročito ne za čoveka koji je bio u potrazi poput njegove, ali naučio je da živi s tim.

Još jednom je udahnuo, a onda kročio dalje. Odahnuo je i bilo mu je mnogo lakše kada je video Edija i Džejka u dubokom snu pored ugasle vatre. Džejkova desna ruka, koja je dodirivala Edijevu levu kada je revolveraš krenuo za Suzanom, sada je bila obmotana oko Oja.

Bambur otvori jedno oko, pogleda Rolanda, a onda ga opet zatvori.

Roland je nije čuo kad se vratila, ali osetio ju je. Brzo je legao, okrenuo se na stranu i zario lice u savijenu ruku. Iz tog položaja posmatrao je kako se kolica promaljaju između drveća. Očistila ih je brzo, ali dobro. Roland nije video ni mrlju blata. Kolica su se presijavala na mesečini.

Zaustavila je kolica tamo gde su bila i ranije, skliznula s njih svojom uobičajenom gracioznošću, a onda otišla do mesta gde je Edi ležao. Roland ju je s nekom nervozom gledao kako se približava svom mužu. Pomislio je kako bi svako ko je upoznao Detu Voker osetio tu nervozu. Zato što je žena koja je sebe nazivala majkom bila jednostavno suviše nalik na ono što je bila Deta.

Ležeći potpuno mirno poput nekoga u najdubljem snu, Roland se spremao da jurne.

Ona skloni kosu s Edijevog lica i poljubi ga u slepoočnicu. Nežnost tog gesta pokazala je revolverašu ono što mu je trebalo. Mogao je mirno da spava. Sklopio je oči, pustivši tamu da ga obuzme.

Poglavlje 4
BESEDA

1

Kad se Roland ujutro probudio, Suzana je još spavala, ali su Edi i Džejk već bili budni. Edi je na sivom zgarištu stare vatre naložio novu. On i dečak sedeli su blizu nje da bi se ugrejali i jeli su ono što je Edi nazivao revolveraškim buritosima. Obojica su delovala uzbuđeno i zabrinuto.

„Rolande“, reče Edi. „mislim da treba da razgovaramo. Noćas nam se nešto desilo...“

„Znam“, odgovori Roland. „video sam, bili ste u Todašu.“

„U Todašu?“, upita Džejk. „Šta je to?“

Roland krenu da im kaže, a onda odmahnu glavom. „Ako ćemo da besedimo, bolje probudi Suzanu, Edi. Tako nećemo morati da ponavljamo prvi deo.“ Bacio je pogled ka jugu. „I nadajmo se da nas naši novi prijatelji neće prekinuti dok ne završimo razgovor. Njih se ovo ne tiče.“ Ali ni u to nije više bio siguran.

Gledao je s više nego običnim zanimanjem kako Edi budi Suzanu, prilično ali ne potpuno siguran da će baš Suzana otvoriti oči. I jeste bila ona. Ustala je, protegla se i prošla prstima kroz svoje guste kovrdže. „Koji ti je vrag, medenjačiću? Mogla sam da spavam još najmanje sat.“

„Moramo da razgovaramo, Suz“, reče Edi.

„Šta god želiš, ali ne još“, reče ona. „Bože, al’ sam ja ukočena.“

„Tako ti je kad spavaš na tvrdom“, reče joj Edi.

Da ne pominjemo što loviš gola po blatu i magli, pomisli Roland.

„Nalij mi malo vode, šećeru.“ Ispružila je dlanove, i Edi ih napuni vodom iz jedne od koža. Pljusnu se po obrazima i očima i malo podvrisnu, stresavši se, i reče: „Hladna.“

„Jadna!“, reče Oj.

„Nisam još“, reče Suzana bamburu, „ali daj mi još nekoliko meseci poput ovih prethodnih, i biću. Rolande, vi ste ovde u Srednjem Svetu čuli za kafu, zar ne?“

Roland klimnu. „Sa plantaža Spoljnog Kruga. Dole na jugu.“

„Ako naletimo na neku, pokupićemo je, u redu? Obećaj mi.“

„Obećavam“, reče Roland.

Suzana je u međuvremenu zagledala Edija. „Šta se dešava? Ne izgledate mi baš dobro, momci.“

„Opet snovi“, reče Edi.

„I ja sam sanjao“, reče Džejk.

„Nisu to snovi“, reče revolveraš. „Suzana, kako si ti spavala?“

Gledala ga je otvoreno, i u njenom odgovoru Roland ne oseti ni tračak laži. „K’o top, kao i uvek. Sve ovo putovanje je bar zbog nečega dobro - možeš da baciš prokleti bensedin.“

„A o kakvom to točkašu govoriš, Rolande?“, upita Edi.

„O Todašu“, reče revolveraš i pokuša da im objasni što je bolje mogao. Od Vanejevih predavanja o njemu, najbolje se sećao da su Maniji dugo postili ne bi li dostigli pravo stanje uma, i da su putovali tražeći pravo mesto za postizanje Todaša. To su određivali uz pomoć magneta i velikih olovnih visaka.

„Zvuči kao da bi se ti tipovi osećali kao kod kuće dole u Nidl parku“, reče Edi.

„Ili bilo gde u Grinič Vilidžu“, ubaci Suzana.

„Zvuči havajski, zar ne?“, reče Džejk teškim, dubokim glasom, i svi se nasmejaše. Čak se i Roland malo smejao.

„Todaš je još jedan način putovanja“, reče Edi kad su prestali da se smeju. „Kao vrata i staklene kugle, je l’ da?“

Roland htede da kaže da, a onda zastade. „Mislim da su možda varijacije iste stvari“, reče. „Prema Vanejevim rečima, staklene kugle - delovi Čarobnjakove duge -olakšavaju put u Todaš. Samo što ponekad preteraju u tome.“

„Stvarno smo treperili kao... sijalice? Što bi ti rekao električne baklje?“

„Da... nestajali ste i ponovo se pojavljivali. Kada biste nestali, bio bi tu neki slabašni sjaj, kao da vam nešto čuva mesto.“

„Hvala bogu na tome“, reče Edi. „Kada se završilo... kada su se ponovo začula zvona i kad smo krenuli nazad... Iskreno, mislio sam da se nećemo vratiti.“

„I ja“, reče Džejk tiho. Nebo je ponovo bilo oblačno, i dečak je na tmurnoj jutarnjoj svetlosti izgledao veoma bledo. „Izgubio sam te.“

„Nikada u životu nisam bio tako srećan što vidim neko mesto kao kada sam otvorio oči i video ovaj drum“, reče Edi. „I tebe pored sebe, Džejk. Čak mi je i Reks izgledao dobro.“ Pogledao je Oja, a onda se okrenuo ka Suzani. „Tebi se noćas nije desilo ništa slično, srce?“

„Videli bismo je“, reče Džejk.

„Ne, ako je otišla na neko drugo mesto“, reče Edi.

Suzana je zabrinuto odmahivala glavom. „Samo sam prespavala noć, kao što sam vam već rekla. A ti, Rolande?“

„Ništa“, reče on. Kao i uvek, neke stvari bi držao za sebe dok mu instinkt ne kaže da je vreme da podeli i to. A uostalom, ono što je rekao i nije bila baš laž. Gledao je prodorno u Edija i Džejka. „Nevolje, zar ne?“

Edi i Džejk se pogledaše, a onda okrenuše ponovo ka Rolandu. „Izgleda“, uzdahnu Edi.

„Koliko loše? Znaš li to?“

„Mislim da ne znamo, zar ne, Džejk?“

Džejk odmahnu glavom.

„Ali slutim neke stvari“, nastavi Edi, „i ako sam u pravu, imamo problem, i to veliki.“ Proguta knedlu. Džejk mu dodirnu ruku, i revolveraša zabrinu činjenica koliko je brzo i čvrsto Edi uhvatio dečakovu ruku.

Roland uze Suzanu za ruku. Na kratko je pred očima imao sliku te ruke kako grabi žabu i istišće joj iznutrice. Odgurnuo ju je iz uma - žena koja je to učinila sada nije bila ovde.

„Recite nam“, rekao je Ediju i Džejku. „Recite nam sve. Hteli bismo da čujemo sve.“

„Svaku reč“, reče Suzana. „Tako vam očeva.“

2

Prepričali su sve što im se desilo u Njujorku 1977. godine. Roland i Suzana su slušali, fascinirani, dok su njih dvojica pričali kako su pratili Džejka do knjižare, i kako su Balazar i njegova gospoda došli.

„Ha!“, uzviknu Suzana. „Isti zlikovci! Skoro kao u nekom Dikensovom romanu.“

„Ko je Dikens i šta je roman?“, upita Roland.

„Roman je dugačka priča, smeštena u knjigu“, reče ona. „Dikens je napisao oko tuce takvih knjiga. Bio je možda najbolji romanopisac svih vremena. U njegovim pričama, ljudi su u jednom velikom gradu zvanom London stalno sretali ljude koje znaju s drugih mesta ili koje dugo nisu videli. Imala sam profesora na fakultetu koji je mrzeo način na koji se to uvek dešavalo. Govorio je kako su Dikensove priče prepune malo verovatnih slučajnosti.“

„Taj profesor ili nije imao pojma o ka ili nije verovao“, reče Roland.

Edi je klimao glavom. „Jeste, ovo je ka, nego šta; Bez sumnje.“

„Više me zanima žena koja je napisala Čarlija Čuf-Čufa nego taj pripovedač Dikens“, reče Roland. „Džejk, da li bi mogao...“

„I sam sam već došao na tu ideju“, reče Džejk otkopčavajući ranac. Skoro svečano izvadi iskrzanu knjigu o pustolovinama lokomotive Čarlija i njegovog prijatelja, mašinovođe Boba. Svi su gledali naslovnicu. Ime ispod slike bilo je još uvek Beril Evans.

„Čoveče“, reče Edi. „To je tako čudno. Mislim, neću da skrenem na pogrešne šine ili tako...“ Zastao je, shvativši da je upravo napravio šalu o vozu, a onda nastavi. Rolanda šale svakako nisu mnogo zanimale. „... ali ovo jeste čudno. Onu koju je kupio Džejk - Džejk Sedamdeset- sedam - napisala je Klaudija Bahman ili tako nekako.“

„Klaudija-Ines“, reče Džejk. „Sa crticom. Zna li neko od vas šta to znači?“

Niko nije znao, ali Roland reče da je čuo za takva imena u Mehisu. „Mislim da se drugo dodaje kao neka počast. A nisam siguran da li je to bitno. Džejk, rekao si da je i tabla u izlogu bila drugačija. Znaš li šta je tačno bilo drugačije?“

„Ne sećam se, ali znaš šta? Mislim da bih mogao ako me hipnotišeš - znaš već, ono s metkom.“

„Možda i hoću, ali ne još. Sada nemamo vremena“, reče Roland.

Eto sad i to, mislio je Edi. Juče kao da nije teklo, a sada ga nemamo. Ali sve se nekako i vrti oko vremena, zar ne? Rolandovo staro vreme, naše staro vreme, i ovo novo, ovo opasno novo vreme.

„Zašto?“, upita Suzana.

„Zbog naših prijatelja“, odgovori Roland, klimnuvši glavom ka jugu. „Imam osećaj da će nam se uskoro pokazati.“

„Jesu li nam prijatelji?“

„To nije zaista bitno“, reče Roland i ponovo se upita da li je to zaista istina. „Za sada, usmerimo svoj khef ka toj Knjižari Uma, ili kako se već zove. Videli ste kako tipovi iz Krivog Tornja reketiraju vlasnika, zar ne? Tog Tauera, ili Torena.“

„Misliš vrše pritisak na njega?“, upita Edi. „Gnjave ga?“

„Da.“

„Naravno da jesmo“, reče Džejk.

„Smo“, reče Oj. „Ravno smo.“

„Kladim se u šta hoćete da su Tauer i Toren u stvari isto prezime“, reče Suzana, „i da toren na holandskom znači kula.“ Videla je da je Roland krenuo da zausti nešto i diže ruku. „U našem parčetu svemira ljudi to često rade, Rolande - menjaju prezimena u neka koja zvuče... pa, više američki.“

„Da“, reče Edi. „Tako Stampović postaje Stamper, Jakov postaje Džejkob... ili...“

„Ili Beril Evans postane Klaudija-Ines Bahman“, reče Džejk. Smejao se, ali nije izgledao kao da mu je zaista smešno.

Edi izvadi poluizgoreli štap iz vatre i poče da šara njime po blatu. Jedno po jedno, Velika slova ispisivala su: K... L... A... U. „Veliki Nos je čak i rekao da je Tauer Holanđanin. ’Tikvan ostaje tikvan, je l’ da, šefe?’„ Pogledao je u Džejka, i dečak klimnu. Zatim uze štap i nastavi: D... I... J... A.

„Ima smisla da je Holanđanin, znate“, reče Suzana. „Jedno vreme njima je pripadao skoro ceo Menhetn.“

„Hoćeš još malo Dikensa?“, upita Džejk. U blatu posle KLAUDIJA stavi crticu, a onda pogleda Suzanu. „Seti se uklete kuće kroz koju sam prošao u ovaj svet.“

„Palata“, reče Edi.

„Palata na Holandskom brdu“, reče Džejk.

„Holandsko brdo, dabome. Prokletstvo.“

„Pređimo na stvar“, reče Roland. „Mislim da je suština u tom ugovoru koji ste videli. I imali ste osećaj da ga morate videti, zar ne?“

Edi klimnu.

„Da li je vaša potreba bila kao praćenje Zraka?“

„Rolande, mislim da to jeste bio Zrak.“

„Drugim rečima, put Kule.“

„O, da“, reče Edi. Razmišljao je o tome kako oblaci prate Zrak, kako se senke krive i kako su se izgleda sve grane svakog drveta okretale u njegovom smeru. Sve služi Zraku, rekao je Roland jednom, i Edijeva potreba da vidi taj dokument koji je Balazar stavio pred Kalvina Tauera bila je oštra i neosporiva.

„Reci mi šta je pisalo u njemu.“

Edi se ujede za usnu. Ovoga se nije plašio kao rezbarenja ključa koji im je na kraju pomogao da spasu Džejka i izvuku ga na ovu stranu, ali je bilo slično. Jer je ovo bilo važno, isto kao i ključ. Ako zaboravi nešto, mogli bi da se sruše svetovi.

„Čoveče, ne mogu da se setim svega, reč po reč...“

Roland nestrpljivo odmahnu rukom. „Bude li potrebno, hipnotisaću te i daćeš mi reč po reč.“

„Misliš li da je bitno?“, upita Suzana.

„Mislim da je sve bitno“, reče Roland.

„Šta ako hipnoza kod mene ne funkcioniše?“, upita Edi. „Šta ako nisam... pogodan?“

„To prepusti meni“, reče Roland.

„Devetnaest“, reče Džejk iznenada. Svi se okrenuše ka njemu. Gledao je u slova koja su Edi i on ispisali u blatu pored vatre. „Klaudija- Ines Bahman. Devetnaest slova.“

3

Roland je razmišljao nekoliko trenutaka, a onda nastavi. Ako broj devetnaest i jeste bio deo cele priče, njegovo značenje će se vremenom samo otkriti. Za sada su imali drugih briga.

„Dokument“, reče. „Držimo se za sada toga. Reci mi sve čega možeš da se setiš.“

„Pa... bio je to zakonski sklopljen ugovor, sa pečatom na dnu.“ Edi zastade, jer mu je došlo prilično prosto pitanje. Roland je ovo verovatno shvatao - bio je ipak neka vrsta policajca - ali nije bilo zgoreg biti siguran. „Čuo si za advokate, zar ne?“

Roland progovori svojim najsuvljim tonom. „Zaboravljaš da sam ja iz Gileada, Edi. Najunutrašnjijoj od svih Unutrašnjih baronija. Imali smo više trgovaca, farmera i zanatlija od advokata, ali ipak bilo ih je podosta.“

Suzana se nasmeja. „Podsetio si me na jednu scenu kod Šekspira, Rolande. Dva lika - mislim da su bili Falstaf i princ Hal, ali nisam sigurna - razgovaraju o tome šta će da rade kada pobede u ratu i preuzmu vlast. Jedan od njih kaže: ’Prvo ćemo pobiti sve advokate’.“

„Bio bi to dobar početak“, reče Roland i Edi se naježi od njegovog zamišljenog tona. A onda se revolveraš opet okrenu ka njemu. „Nastavi. Džejk, ako imaš nešto da dodaš, molim te učini to. I opustite se, tako vam očeva. Za sada hoću samo skicu.“

Edi je pretpostavljao da je na nekom nivou to već i znao, ali mu je svakako bilo lakše da čuje Rolanda kako to kaže naglas. „U redu. Na vrhu je velikim slovima pisalo ugovor. Na dnu je pisalo saglasni, i bila su tu dva potpisa. Jedan je bio Tauerov. Drugi je bio od nekog Ričarda... sećaš li se ti prezimena, Džejk?“

„Sajer“, reče Džejk. „Ričard Patrik Sajer.“ Zastade na trenutak, dok su mu se usne tiho pomerale, a onda klimnu. „Devetnaest slova.“

„Sajer“, reče Džejk. „Ričard Patrik Sajer.“ Zastade na trenutak, dok su mu se usne tiho pomerale, a onda klimnu. „Devetnaest slova8.“

„I šta je pisalo u tom ugovoru?“, upita Roland.

„Ne baš mnogo, ako ćemo iskreno“, reče Edi. „Ili se bar meni tako činilo. U suštini je pisalo da Tauer poseduje neki prazan plac na uglu Četrdeset šeste ulice i Druge avenije...“

„Nije neki plac“, reče Džejk. „To je baš onaj na kom je ruža.“

„E da, baš taj. Kako god, Tauer je sporazum potpisao petnaestog jula 1976. godine. Korporacija Sombra mu je dala sto soma. Zauzvrat je on njima, koliko sam ja uspeo da shvatim, dao obećanje da narednih godinu dana plac nikome neće prodati - osim možda Sombri, i da će se brinuti o njemu, plaćati porez i tako to. I da će onda Sombri dati pravo preče kupovine, pod uslovom naravno da im ga nije već prodao. A kad smo bili tamo još nije, i ugovor je važio još mesec i po dana.“

„Gospodin Tauer je rekao da je potrošio tih sto soma“, doda Džejk.

„Je li pisalo igde u sporazumu da on mora da proda plac toj ’Sombri’?“, upita Suzana.

Edi i Džejk razmisliše, pogledaše se kratko, a onda odmahnuše glavama.

„Sigurno?“, upita Suzana.

„Ne skroz, ali prilično sam siguran“, reče Edi. „Misliš da je bitno?“

„Ne znam“, reče Suzana. „Vrsta ugovora o kom govoriš... pa... ako ne piše da mora da im proda... nema smisla. Na šta se onda svodi, ako dobro razmisliš? ’Ja, Kalvin Tauer, pristajem da razmislim o tome da li bih vam prodao svoj prazan plac. Vi mi dajte sto hiljada dolara i ja ću celu godinu da razmišljam o tome. A i to samo kada ne pijem kafu i igram šah sa svojim prijateljima. A kada ta godina prođe, možda vam ga prodam, možda ga zadržim ili ga možda jednostavno prodam onome ko ponudi najviše. I ako vam se to ne sviđa, cakani, šta da vam radim.’„

„Zaboravila si nešto“, reče Roland blago.

„Šta?“, upita Suzana.

„Ta Sombra nije obična firma koja se drži zakona. Misliš da bi takva firma slala nekoga poput Balazara da raznosi njene poruke?“

„Tu si u pravu. Tauer je bio mucho uplašen“, reče Edi.

„Bilo kako bilo“, reče Džejk, „sada je nekoliko stvari jasnije. Reklama koju sam video na praznom placu, recimo. Ta kompanija Sombra je za svojih sto hiljada dobila i pravo da tamo reklamira ’buduće projekte’. Jesi li video taj deo, Edi?“

„Mislim da jesam. Odmah posle onog gde piše da Tauer neće opterećivati plac ni na koji način, zbog ’već pomenutog’ interesa Sombre, zar ne?“

„Da“, reče Džejk. „Na reklami koju sam ja video na placu pisalo je...“ Zastao je, razmišljajući, a onda je podigao ruke i gledao između njih, kao da gleda u reklamu koju samo on može da vidi. „GRAĐEVINSKA FIRMA MILS I AGENCIJA ZA NEKRETNINE SOMBRA I DALJE PREUREĐUJU LICE MENHENTNA. I onda: USKORO NA OVOJ LOKACIJI: LUKSUZNI APARTMANI KORNJAČIN ZALIV.“

„Znači za to im treba plac“, reče Edi. „Apartmani. Ali...“

„Šta su apartmani?“, upita Suzana, mršteći se. „Zvuči mi kao ime za neku novotarijsku vrstu police za začine.“

„To ti je kao neki kooperacioni dogovor za izgradnju stanova“, reče Edi. „Verovatno su postojali i u tvom kada, ali ste ih zvali drugačije.

„Da“, reče Suzana nekom vrstom osornosti. „Zvali smo ih ko-op. U nekim krajevima grada su ih zvali stambene zgrade.“

„Nije bitno, jer se u suštini nikada nije ni radilo o apartmanima“, reče Džejk. „Odnosno nikada se nije radilo o zgradi koju su reklamirali. Sve je to samo... znate već... kako se ono kaže?“

„Kamuflaža?“, reče Roland.

Džejk se nasmeši. „E da, kamuflaža. Radi se o ruži, a ne o zgradi! A oni ne mogu doći do nje dok nisu u posedu zemljišta na kojem ona raste. U to sam siguran.“

„Možda i jesi u pravu da zgrada ne znači ništa“, reče Suzana, „ali to ime - Kornjačin zaliv - odzvanja u glavi, zar ne?“ Okrenula se ka revolverašu. „Taj deo Menhentna se zaista zove Kornjačin zaliv, Rolande.“

Klimao je glavom. Nije bio iznenađen. Kornjača je bila jedna od dvanaest Čuvara, i skoro sigurno je bila na drugom kraju Zraka koji su oni sada pratili.

„Ljudi iz građevinske firme Mils možda nemaju pojma o ruži“, reče Džejk, „ali kladim se da oni iz Sombre itekako znaju.“ Rukom je mazio Oja po vratu, i krzno bambura je tu bilo dovoljno gusto da mu se prsti uopšte ne vide. „Mislim da negde u Njujorku - u nekoj poslovnoj zgradi, verovatno u Kornjačinom zalivu na Istočnoj strani - postoje vrata na kojima piše ’Korporacija Sombra’. A negde iza tih vrata su druga vrata. Jedna od onih koja vode ka ovamo.“

Sedeli su neko vreme tako i razmišljali o svetovima koji se svi vrte oko jedne ose u harmoniji koja je odumirala, i niko ništa nije rekao.

4

„Reći ću vam šta mislim da se dešava“, reče Edi. „Suz, Džejk, slobodno se ubacite ako mislite da grešim. Taj Kal Tauer je neka vrsta čuvara ruže. On toga možda nije baš svestan, ali mora da jeste. A možda je to bila i cela njegova rodbina pre njega. To objašnjava njihovo prezime.“

„Samo što je on poslednji u lozi“, reče Džejk.

„Ne možeš biti siguran u to, šećeru“, reče Suzana.

„Nema burme“, odgovori Džejk, i Suzana klimnu, priznajući mu da je bar uslovno u pravu.

„Možda je nekada bilo mnogo Torena koji su imali mnogo poseda u Njujorku“, reče Edi. „Ali ti dani su prošli. Sada između korporacije Sombra i ruže stoji samo debeljko koji je promenio prezime i koji je skoro potpuno švorc. On je... Kako nazivamo nekoga ko voli knjige?“

„Bibliofil“, reče Suzana.

„E, taj. A Džordž Bjondi možda nije Ajnštajn, ali rekao je bar jednu pametnu stvar dok smo ih prisluškivali. Rekao je da Tauerova knjižara nije ništa drugo do rupa u koju sipaš pare. Ono što se njemu dešava je kod nas stara priča, Rolande. Kada bi moja mama videla nekog bogataša na televiziji - Donalda Trampa recimo...“

„Koga?“, upita Suzana.

„Ne znaš ga. ’64-te je sigurno bio klinac. A nije ni bitno. ’Obogate se i propadnu za tri generacije’, rekla bi moja majka.’To vam je Amerika, deco moja.’

I evo nam Tauer, koji je na neki način kao Roland - poslednji u svojoj lozi. Prodaje posed deo po deo, plaća poreze, kućne troškove, isplaćuje kreditne kartice i lekarske račune, plaća robu. Jeste da ovo izmišljam, ali imam osećaj da je tako.“

„Da“, reče Džejk. Govorio je tihim, fasciniranim glasom. „U pravu si.“

„Možda ste delili njegov khef“, reče Roland. „Verovatnije je, međutim, da si mu dotakao um, kao što je moj stari prijatelj Alejn umeo. Nastavi, Edi.“

„I svake godine govori sebi da će knjižara da se pokrene, kao što stvari u Njujorku ponekad jednostavno krenu. Neće više biti u crvenom i sve će biti u redu. I konačno ostaje samo jedna stvar koju može da proda: plac dva-devet-osam u bloku devetnaest u Kornjačinom zalivu.“

„Kad sabereš dva, devet i osam, dobije se devetnaest“, reče Suzana. „Volela bih da znam da li to nešto znači ili je samo sindrom plavog auta.“

„Šta je sindrom plavog auta?“, reče Džejk.

„Kada kupiš plavi auto, svugde vidiš plave automobile.“

„Ovde ne“, reče Džejk.

„Ovde ne“, dobaci Oj i svi ga pogledaše. Nekada bi prošli dani i nedelje, a on bi samo povremeno izbacivao uobičajeni odjek njihovog govora. A onda bi rekao nešto što je zvučalo skoro promišljeno. Ali nisu mogli biti sigurni. Čak ni Džejk nije bio siguran.

Isto kao što nismo sigurni ni u vezi sa brojem devetnaest, pomisli Suzana i pomilova bambura po glavi. Oj joj drugarski namignu.

„Drži se tog placa do samog kraja“, reče Edi. „Mislim čoveče, čak nije ni vlasnik šugave zgrade u kojoj mu je knjižara, samo iznajmljuje prostor.“

Tu preuze Džejk. „Umetnička delikatesna radnja Toma i Džerija propada i Tauer je ruši. Jer deo njega želi da proda plac. Taj deo njega mu govori da bi bio lud ako ga ne proda.“ Džejk utihnu na trenutak, razmišljajući o tome kako ti neke misli dođu usred noći. Lude misli i ideje, i glasovi koji neće da utihnu. „Ali tu je i drugi deo njega, drugi glas...“

„Glas Kornjače“, tiho doda Suzana.

„Da, glas Kornjače ili Zraka“, složi se Džejk. „Verovatno su ista stvar. I taj glas mu govori da mora da sačuva plac po svaku cenu.“ Pogledao je Edija. „Šta misliš, da li on zna za ružu? Misliš da ide nekad dole i gleda je?“

„Da li zec sere u šumi?“, odgovori Edi. „Naravno da ide i da zna. Na nekom nivou mora da zna. Jer plac na nekom uglu na Menhetnu... Koliko takav plac otprilike vredi, Suzana?“

„U moje vreme, verovatno milion dolara“, reče ona. „Sam bog zna koliko bi koštao 1977. Tri miliona? Pet?“ Slegnu ramenima. „Dovoljno da sai Tauer sebi dozvoli prodaju knjiga uz gubitak za ceo život, pod uslovom da razumno i oprezno uloži glavnicu.“

„Sve ovo pokazuje da on uopšte ne želi da proda plac. Mislim, Suz je već istakla koliko malo Sombra dobija za svojih sto soma“, reče Edi.

„Ali dobili su nešto“, reče Roland. „Nešto veoma bitno.“

„Kročili su jednom nogom kroz vrata“, reče Edi.

„Istinu zboriš. A sada im ističe rok ugovora i oni šalju Velike Lovce Kovčega, odnosno verziju vašeg sveta, momke velikih kalibara. Ako Tauera ne nateraju pohlepa ili nužda da im proda zemljište sa ružom, oni će ga naterati.“

5

Usledio je momenat tihe zapanjenosti, a onda Edi zamišljeno klimnu. „Ma da, što da ne? Nigde u tom malom, pišljivom ugovoru ne piše da plac mora prodati Sombri -verovatno su pokušali da ubace tako nešto, ali Tauer nije pristao. Tako da ćemo ga kupiti mi, naravno. Šta misliš, koliko komada jelenske kože će hteti? Četrdeset? Pedeset? Ako bude baš jak u pregovorima, možda mu damo i neku relikviju Starog Naroda. Znaš već, šoljice, tanjire i vrhove strela. Mogao bi da ih pokazuje na žurkama.“

Suzana ga je gledala prekorno.

„U redu, možda i nije tako smešno“, reče Edi. „Ali moramo da budemo realni, dušo. Mi smo samo gomilica pišljivih putnika i trenutno smo u nekoj drugoj stvarnosti -mislim, ovo više nije čak ni Srednji Svet.“

„A takođe“, reče Džejk tonom koji je zvučao kao da se izvinjava, „nismo čak ni bili zaista tamo, bar ne onako kao kad prođeš kroz vrata. Osetili su nas, ali u suštini bili smo nevidljivi.“

„Haj’mo jedno po jedno“, reče Suzana. „Što se tiče novca - ja ga imam mnogo. Treba samo nekako da ga se dokopamo.“

„Koliko?“, upita Džejk. „Znam da nije pristojno - majka bi mi se onesvestila da čuje da nekoga pitam tako nešto, ali...“

„Mislim da smo prošli previše toga da bi se brinuli o pristojnosti“, reče Suzana. „Istini za volju dušo, ne znam koliko tačno novca imam. Moj tata je izmislio nekoliko novih zubarskih postupaka koji su imali veze sa popravkom zuba, i izvukao je iz toga najviše što je mogao. Osnovao je kompaniju po imenu Holms Dental Industris i do 1959. o finansijama se uglavnom brinuo sam.“

„Dok te Mort nije gurnuo pod podzemnu“, reče Edi.

Ona klimnu. „To je bilo u avgustu. Nekih šest nedelja kasnije, otac mi je imao srčani udar - prvi u nizu. Jedan od uzroka je bio stres zbog onoga što mi se desilo, ali nisam samo ja bila uzrok. Kratko rečeno, živeo je sto na sat.“

„Da“, reče Džejk. I ko bi stao na Tauerovu stranu? Možda Aron Dipno. Možda niko. „Pa šta ćemo?“

„Pa kupićemo ga mi, naravno“, reče Suzana iznenada.

„Ti nisi uopšte kriva“, reče Edi. „Mislim, nisi skočila pod taj voz, Suz.“

„Znam. Ali ono kako se osećaš i koliko dugo je tako, ponekad nema baš veze sa objektivnim stanjem. Kada je mama umrla, moj zadatak je bio da se brinem o njemu, a nisam mogla -nikada nisam uspela da izbacim iz glave ideju da sam ja kriva.“

„Bilo pa prošlo“, reče Roland bez mnogo saosećanja.

„Hvala šećeru“, reče Suzana suvo. „Imaš tako divan način da postaviš stvari na mesto. Bilo kako bilo, tata je posle tog prvog srčanog udara brigu o finansijama kompanije prepustio svom knjigovođi starom prijatelju po imenu Mozis Karver. Posle tatine smrti, Pop Mos se brinuo o meni. Pretpostavljam da sam bila teška osam ili deset miliona dolara kada me je Roland istrgao iz Njujorka i doveo u ovo divno parče nedođije. Da li bi to bilo dovoljno da kupimo plac od gospodina Tauera, naravno, pod uslovom da nam ga želi prodati?“

„Ako je Edi u pravu u vezi sa Zrakom, on bi nam ga verovatno i prodao za jelensku kožu“, reče Roland. „Verujem da je neki duboki deo uma i duha gospodina Tauera -ka koji mu je govorio da čuva plac čekao baš nas.“

„Čekao je konjicu“, reče Edi s tračkom osmeha na usnama. „Kao Fort Ord u poslednjih deset minuta nekog filma s Džonom Vejnom.“

Roland ga je gledao bez osmeha. „Čekao je Belo.“

Suzana podiže svoje tamne ruke ka svom tamnom licu i reče: „Onda pretpostavljam da nije čekao mene.“

„Jeste“, reče Roland, „čekao te je.“ Pitao se koje je boje ona druga. Mija.

„Potrebna su nam vrata“, reče Džejk.

„Potrebna su nam najmanje dvoja“, reče Edi. „Jedna da bi se pozabavili sa Tauerom. No, pre toga, potrebna su nam druga da bi otišli u Suzanino kada. I moramo da odemo što bliže trenutku u kom ju je Roland izvukao. Bilo bi to žešći zajeb da odemo u 1977. i javimo se tom Karveru i da onda saznamo kako je Odetu Holms proglasio zvanično mrtvom još 1971.1 da nam kaže kako je svu imovinu nasladila rodbina u Grin Beju ili San Berduu.“

„Ili da odemo u 1968. godinu i otkrijemo da je gospodin Karver nestao“, reče Džejk. „Da je prebacio sve pare na svoje račune, penzionisao se i zapalio na Sunčanu obalu.“

Suzana ga je gledala šokiranim Gospode-bože-pogledom koji bi u drugim okolnostima bio smešan. „Pop Mos nikada ne bi učinio tako nešto! Pobogu, pa on mi je kum!“

Džejk je izgledao postiđeno. „Izvini. Čitao sam mnogo krimića Agatu Kristi, Reksa Stauta, Eda Mekbejna - kod njih se takve stvari stalno dešavaju.“

„A osim toga“, reče Edi, „od velikog novca ljudi umeju da pošandrcaju.“

Uputila mu je hladan ocenjivački pogled koji je na njenom licu izgledao čudno i skoro strano. Roland, koji je znao neke stvari koje Edi i Džejk nisu, video je pogled žene koja gnječi žabu. „A otkud pa ti to znaš?“, upita. A onda, skoro odmah: „Jao, šećeru, oprosti. Nije trebalo.“

„U redu je... Afekat“, reče Edi. Smešio se, ali mu je osmeh bio ukočen i nesiguran. Ispružio je ruku, uzeo njenu i stisnuo je. I ona stisnu njegovu. Osmeh na Edijevom licu naraste malo i postade skoro pravi.

„Stvar je samo u tome što poznajem Mozisa Karvera. Iskren je koliko je težak.“

Edi podiže ruku - ne kao znak da joj veruje, već više da bi joj pokazao da ne želi više raspravljati o tome.

„Da vidimo, jesam li shvatio“, reče Roland. „Prvo, sve zavisi od naših mogućnosti da se vratimo u vaš svet i Njujork i to ne u jednu tačku u vremenu, nego dve.“

Usledi kratka pauza u kojoj su razmišljali o tome, a onda Edi klimnu. „Da, prvo u 1964. Suzane nije bilo nekoliko meseci, ali niko nije izgubio nadu da će se pojaviti. Ona lepo izađe na scenu i svi tapšu. Povratak čudesne ćerke. A onda uzmemo lovu, što bi moglo da potraje malo...“

„Najteže će nam biti da nateramo Pop Mosa da nam da novac“, reče Suzana. „Taj čovek ne dozvoljava lako da se uzme novac iz banke. I prilično sam sigurna da me duboko u svom srcu još uvek vidi kao osmogodišnju devojčicu.“

„Ali novac je pravno gledano tvoj, je l’ da?“, upita Edi. Roland primeti da je još uvek bio pomalo oprezan. Nije još potpuno preboleo ono „otkud pa ti to znaš“. Ni pogled koji mu je uputila uz to. „Mislim, ne može ti zabraniti da ga uzmeš, zar ne?“

„Ne može, srce“, reče ona. „Moj tata i Pop Mos su novac oročili, i rok je istekao 1959. godine, kada sam napunila dvadeset pet.“ Skrenula je pogled ka njemu, i njene tamne oči su bile pune zapanjujuće lepote i izražajnosti. „Eto ti. Ne moraš više da me zapitkuješ za godine. Ako umeš da oduzimaš, možeš i sam da zaključiš koliko imam.“

„Nije bitno“, reče Edi. „Vreme je odraz u vodi.“

Roland oseti kako mu se ruke ježe. Kao da mu je negde - možda na krvavocrvenom polju ruža, od kog su još uvek bili daleko - crna mačka prešla put.

6

Mora da bude gotovina“, reče Džejk suvim, poslovnim glasom.

„Ha?“, reče Edi. S naporom je odvratio pogled od Suzane.

„Gotovina“, ponovi Džejk. „Niko ne bi prihvatio ček star trinaest godina. Naročito ne kada su u pitanju milioni.“

„Otkud ti znaš takve stvari, šećeru?“, upita Suzana.

Džejk slegnu ramenima. Svidelo se to njemu ili ne (a obično mu se nije sviđalo), bio je sin Elmera Čembersa. Elmera Čembers nije bio jedan od dobrih momaka sveta -Roland ga nikad ne bi nazvao delom Belog - ali bio je majstor u onome što su direktori mreže nazivali „ubijanje“. Veliki Lovac Kovčega u svetu televizije, pomisli Džejk. To možda nije bilo baš pošteno, ali reći da je Eimer Čembers umeo da iskoristi priliku definitivno nije bilo nepošteno. I da, on je bio Džejk, sin Elmerov. Nije zaboravio lice svog oca, mada je bilo trenutaka kada je želeo da jeste.

„Gotovina, svakako“, reče Edi, prekinuvši tišinu. „Ovakav posao zahteva gotovinu. Ako dobijemo ček, unovčićemo ga u 1964. a ne u 1977. Ubacićemo ga onda u sportsku torbu - jeste li imali sportske torbe 1964, Suz? Zaboravi. Nije bitno. Ubacimo ga u torbu i nosimo ga u 1977. Ne mora da bude baš dan kada je Džejk kupio Čarlija Čuf- Čufa i Daš to mi ti daš to T’, ali trebalo bi da bude blizu.

„I ne sme biti posle petnaestog jula 1977.“, dobaci Džejk.

„Jao, da“, reče Edi. „Do tada bi Balazar Tauera verovatno nagovorio da proda, a nama s našim novcem ne bi preostalo ništa drugo do li da se uhvatimo za uši i igramo.“

Usledio je trenutak tišine - možda su zamišljali sebe kako igraju - a onda progovori Roland. „Kad tako govoriš sve to zvuči veoma lagano, što i nije čudno. Vama troma vrata između ovog sveta i vašeg sveta taksisa, astina i fotografija verovatno deluju sasvim obično, kao meni jahanje mazge ili nošenje revolvera. A postoji i dobar razlog zašto tako osećate. Svi ste vi prošli kroz takva vrata. Edi je išao čak u oba smera -ovamo i ponovo nazad.“

„Samo da znaš, povratak u Njujork nije bio baš zabavan“, reče Edi. „Previše pucačine.“ Da ne pomenem odrubljenu glavu mog brata kako se kotrlja kroz Balazarovu kancelariju.

„Ni prodor kroz vrata na Holandskom brdu nije bio zabavan“, reče Džejk.

Roland je klimao, slušajući njihove zaključke, ne otkrivajući svoj. „Celog svog života sam prihvatao ono što si mi rekao kada sam te poznavao prvi put, Džejk - što si mi rekao kada si umirao.“

Džejk obori pogled, bled, i ništa ne reče. Nije voleo da se priseća toga (svakako je bilo milostivo maglovito), i znao je da se i Roland isto oseća. Odlično1., mislio je. / ne treba da želiš da se setiš! Pustio si me da padnem! Pustio si me da umrem!

„Rekao si da ima još svetova pored ovih“, reče Roland. „I zaista ih ima. Njujork sa svim svojim mnogostrukim kada samo je jedan od mnogih. Ono zbog čega se iznova i iznova nađemo tamo je ruža. U to ne sumnjam, niti sumnjam u to da na nekom nivou razumem da ruža jeste sama Mračna Kula. Ili je to...“

„Ili su to još jedna vrata“, promrmlja Suzana. „Vrata koja vode direktno do Mračne Kule.“

Roland klimnu. „Dugo sam razmišljao o tome. Bilo kako bilo, Maniji znaju za te druge svetove, i posvetili su svoje živote njima. Veruju da je Todaš najsvetiji obred i najuzvišenije stanje. Moj otac i njegovi prijatelji dugo su znali za staklene kugle - to sam vam već rekao. Pretpostavljali smo da su Čarobnjakova duga, Todaš i ta magična vrata u suštini ista stvar.“

„Šta hoćeš da nam kažeš, šećeru?“, upita Suzana.

„Hoću da vas podsetim da sam putovao dugo“, reče Roland. „Zbog promena u vremenu - zbog mekšanja vremena za koje znam da ste svi osetili - Mračnu Kulu tražim već više od hiljadu godina, i preskakao sam ponekad cele generacije poput galeba koji leti od talasa do talasa i samo pokvasi noge u peni. Nijednom nisam naišao na onakva vrata dok nisam došao na plažu na obali Zapadnog mora. Nisam imao pojma šta su, iako sam znao za Todaš i lukove duge.“

Gledao ih je ozbiljno.

„Govorite kao da je moj svet pun tih magičnih prolaza kao što je vaš pun...“ Razmislio je na trenutak. „... Kao što je vaš pun aviona i autobusa. Ali to nije tačno.“

„Ali sada smo negde što ne nalikuje ničemu gde si već bio, Rolande“, reče Suzana. Nežno mu je dodirnula preplanuli ručni zglob. „Nismo više u tvom svetu. To si i sam rekao u onoj verziji Topeke gde se Blejn konačno zaustavio.“

„Slažem se“, reče Roland. „Želim samo da uvidite da su takva vrata mnogo reda pojava nego što mislite. I sada još ne govorimo o jednim, nego o dvoja vrata. O vratima, kojima možeš da ciljaš kroz vreme, kao revolverom.“

Ne ciljam rukom, pomisli Edi i malčice se naježi. „Kad tako postaviš stvari, Rolande, zaista zvuči kao da slučajno nabasaš na vrata.“

„Pa šta ćemo onda?“, upita Džejk.

„Možda vam ja mogu pomoći“, reče neki glas.

Svi se okrenuše, i samo Roland nije bio iznenađen. Čuo je stranca kada je stigao, negde na polovini njihove besede. Međutim, ipak se okrenuo sa znatiželjom i jedan pogled na čoveka koji je stajao na ivici druma nekih šest metara od njih bio mu je dovoljan da zna da je iz sveta njegovih prijatelja, ili onog odmah pored.“

„Ko ste vi?“, upite Edi.

„Gde su vam prijatelji?“, upita Suzana.

„Odakle ste?“, upita Džejk. Oči su mu gorele od znatiželje.

Stranac je nosio dugačak crni kaput preko tamne košulje sa okovratnikom. Kosa mu je bila duga i bela, i štrčala je napred i sa strane kao nakostrešena. Na čelu je imao ožiljak u obliku slova T. „Moji prijatelji su još tamo“, reče, pokazavši palcem preko ramena ka šumi. „Moj dom je sada Kala Brin Stardžis. Pre toga, bio sam u Detroitu u Mičigenu, gde sam radio u domu za beskućnike. Kuvao sam supu i vodio sastanke anonimnih alkoholičara. Bio je to posao koji sam veoma dobro poznavao. Pre toga sam kratko bio u Topeki u Kanzasu.“

S izvesnom zabavom je primetio kako se mlađi na to trgnuše.

„Pre toga u Njujorku, a pre toga u malom gradu po imenu Jerusalimovo, u državi Mejn.“

7

„Vi ste s naše strane“, reče Edi nekom vrstom uzdaha. „Gospode, vi ste stvarno s naše strane!“

„Da, mislim da jesam“, reče čovek sa zavrnutnom kragnom. „Zovem se Donald Kalahan.“

„Vi ste sveštenik“, reče Suzana. Pogledala je od malog krsta koji mu je visio oko vrata - bio je mali i diskretan, ali se presijavao zlatnom bojom - do onog većeg i grubljeg na čelu.

Kalahan odmahnu glavom. „Nisam više. Bio nekada. Jednog dana možda ponovo, s blagoslovom, ali ne sada. Sada sam samo Božji čovek. Smem li da pitam... iz kog kada ste vi?“

„1964“, reče Suzana.

„1977“, reče Džejk.

„1987“, reče Edi.

Kalahanove oči blesnuše na to. „1987. A ja sam ovamo došao 1983. po našem računanju vremena. Reci mi nešto mladiću, nešto veoma bitno. Jesu li Red Soksi ijednom osvojili prvenstvo dok nisi došao ovamo?“

Edi zabaci glavu i nasmeja se. Zvučao je istovremeno iznenađeno i veselo. „Ne, čoveče, žao mi je. Došli su do polufinala prošle godine - igrali su protiv Metsa na stadionu Si, a onda je tip po imenu Bil Bakner, koji je igrao na prvoj bazi, propustio nisku loptu. Nikada to neće prežaliti. Hajde dođi i sedi ovamo, šta kažeš? Nemamo kafe, ali Roland - ovaj tip s moje desne strane koji izgleda kao da ga je neko prebio -pravi prilično dobar čaj od šumskih plodova.“

Kalahan se okrenu ka Rolandu i učini nešto zapanjujuće: kleknu na jedno koleno, blago nakloni glavu i stavi šaku na čelo. „Zdravo da si revolverašu, neka nam ovaj susret bude na dobro.“

„Zdravo da si i ti“, reče Roland. „Priđi, dobri stranče, i ispričaj nam svoju nuždu.“

Kalahan ga pogleda s iznenađenjem.

Roland ga je mirno gledao i klimao glavom. „Na dobro ili zlo, možda i nađeš ono što tražiš.“

„A možda i vi nađete ono što vam treba“, reče Kalahan.

„Onda priđi“, reče Roland. „Priđi i pridruži se našoj besjedi.“

8

„Pre nego što počnemo, mogu li da vas pitam nešto?“, upita Edi. Pored njega, Roland je naložio vatru i tražio je po njihovoj velikoj torbi malu zemljanu posudicu -relikviju Starog Naroda - u kojoj je voleo da kuva čaj.

„Naravno, mladiću.“

„Vaše ime je Donald Kalahan.“

„Da.“

„Kako glasi vaše srednje ime?“

Kalahan trgnu glavu malčice u stranu, podiže jednu obrvu i nasmeši se. „Frank, po mom dedi. Je li bitno?“

Edi, Suzana i Džejk razmeniše pogled. Misao je među njima tekla bez problema. Donald Frank Kalahan - jednako devetnaest slova.

Jeste bitno“, reče Kalahan.

„Možda“, reče Roland. „A možda i ne.“ Nasuo je vodu za čaj, s lakoćom rukujući kožom za vodu.

„Imao si neku nesreću?“, upita Kalahan, gledajući Rolandovu desnu ruku.

„Snalazim se“, reče Roland.

„Uz malo pomoći prijatelja, može se reći“, reče Džejk ozbiljno.

Kalahan klimnu glavom, ne shvatajući ništa ali znajući i da ne mora - bili su ka-tet. Možda nije znao baš taj termin, ali to nije bilo važno. Bio je to način na koji su gledali jedni druge i kako su se kretali jedni oko drugih.

„Znate moje ime“, reče Kalahan. „Da li bih mogao i ja vaša da znam?“

Predstaviše se: Edi i Suzana Din od Njujorka, Džejk Čembers od Njujorka, Oj od Srednjeg Sveta, Roland Desčejn od nekadašnjeg Gileada. Kalahan svakom pojedinačno klimnu, dižući šaku ka čelu.

„A ja sam Kalahan od Salemova“, reče kada su se oni predstavili. „Ili sam bio. Pretpostavljam da sam sad samo Matori. Tako me zovu u Kali.“

„Neće li tvoji prijatelji da nam se pridruže?“, reče Roland. „Nemamo baš mnogo šta za jelo, ali uvek ima čaja.“

„Možda će još malo da sačekaju.“

„Aha“, reče Roland i klimnu kao da je shvatao.

„U svakom slučaju, dobro smo obedovali“, reče Kalahan. „Bila je ovo dobra godina u Kali - barem, sve do sad - i bilo bi nam drago da podelimo ono što imamo.“ Zastade, kao da je osetio da je prebrzo otišao predaleko i nadoda: „Možda. Ako sve bude išlo kako treba.“

„Ako“, reče Roland. „Moj stari učitelj je govorio kako je to jedina reč sa hiljadu slova.“

Kalahan se nasmeja. „Nije loše! Bilo kako bilo, mi smo verovatno u boljem stanju s hranom nego vi. Imamo i svežih krofnica - našla ih je Zalija - ali pretpostavljam da ih već znate. Rekla mi je da je polje delovalo obrano, iako je veliko.

„Džejk ih je našao“, reče Roland.

„Oj, u stvari“, reče Džejk i pomilova bambura po glavi. „Pretpostavljam da je neka vrsta tragača za krofnicama.“

„Otkad znate da vas pratimo?“, upita Kalahan.

„Dva dana.“

Kalahan je istovremeno izgledao zabavljeno i zapanjeno. „Drugim rečima, još otkad smo krenuli za vama. A toliko smo se trudili da budemo neprimetni i vešti.“

„Da vam nije bio potreban neko ko je umešniji od vas, ne biste ni krenuli za nama“, reče Roland.

Kalahan uzdahnu. „Zboriš istinu, blagodarim.“

„Jesi li došao da tražiš pomoć?“, upita Roland. U glasu mu se čula samo blaga znatiželja, ali Edi se naježi. Reči kao da su visile u vazduhu, odzvanjajući. I nije samo on to osetio. Suzana ga uze za desnu ruku, a trenutak kasnije, Džejkova ruka mu se sklopi oko leve.

„To nije na meni da kažem.“ Kalahan je odjednom zvučao uzdržano i nesigurno. Možda čak i uplašeno.

„Znaš li da se obraćaš potomku Poglavara?“, upita Roland istim onim blagim znatiželjnim glasom. Ispružio je ruku ka Ediju, Suzani i Džejku. I čak i ka Oju. „Jer su ovo moji, i ja sam njihov. Mi smo jedno i tako i živimo. A znaš i šta smo.“

„Jeste li?“, upita Kalahan. „Jeste li svi?“

„Rolande, u šta nas to uvaljuješ?“, reče Suzana.

„Još ništa nije odlučeno“, reče on. „Bar još ne. Još nisu odlučili da nas pitaju.“

Ali pitaće, pomisli Edi. Na stranu snovi o ruži i delikatesnoj radnji i mali izleti u Todaš, smatrao je da nije baš vidovit, ali to nije ni morao biti da bi znao da će ljudi koje je Kalahan predstavljao ipak odlučiti da ih pitaju. Neko je imao problem, i Roland je trebalo da ga reši.

Aii ne samo Roland.

Tu si napravio grešku, tatice, pomisli Edi. Razumljivo, ali ipak greška. Mi nismo konjica. Nismo policija. Nismo revolveraši. Mi smo samo smo tri izgubljene duše iz Velike Jabuke, koje...

Ali ne. Edi je još od Rečnog Prelaza, gde su stari ljudi kleknuli pred Rolandom, znao ko su. Ma vraga, znao je još od šume (o kojoj je još razmišljao kao o Sardikovoj šumi), gde ih je Roland učio da ciljaju okom, pucaju umom i ubijaju srcem. Nisu bili četvoro, ni troje. Jedno. Pomisao da ih je Roland tako dovršio, tako kompletirao, bila je grozna. Bio je pun otrova i poljubio ih je otrovnim usnama. Napravio je od njih revolveraše, i zar je Edi zaista mislio da za lozu poglavara Artura nema više posla u ovom uglavnom praznom i izdubljenom svetu? Da će im biti dozvoljeno da se jednostavno šetkaju duž Staze Zraka dok ne stignu do Rolandove Mračne Kule i poprave ono što tamo ne valja? Pogađaj ponovo, druškane.

Džejk izgovori ono što je Edi mislio, i nije mu se svideo izraz uzbuđenja u dečakovim očima. Pretpostavljao je da je mnogo dece otišlo u rat s tim izrazom na licu koji je govorio idemo da im razbijemo bulje. Jadno dete nije znalo da je otrovano, i time je ispalo budala, jer je ono trebalo da zna najbolje od svih.

„Ali pitaće“, reče Džejk. „Zar ne, gospodine Kalahan? Pitaće nas."

„Ne znam“, reče Kalahan. „Morali biste da ih ubedite...“

Videvši Rolanda kako odmahuje glavom, Kalahan utihnu.

„Ne ide to tako“, reče Revolveraš. „Tvoje neznanje možda ima veze s tim što nisi iz Srednjeg Sveta, ali to ne ide tako. Mi ne ubeđujemo. Mi trgujemo olovom.“

Kalahan duboko udahnu i klimnu. „Imam jednu knjigu - Pripovetke Arturu.“

Rolandove oči blesnuše. „Imaš! Zaista imaš? Voleo bih da je vidim, zaista bih voleo.“

„Možda i hoćeš“, reče Kalahan. „Priče i njoj nisu baš kao one o Okruglom stolu koje sam čitao kao dečak, ali...“ Odmahivao je glavom. „Recimo samo da razumem šta mi govoriš. Postoje tri pitanja, zar ne? Upravo si me pitao prvo.“

„Da, tri“, reče Roland. „Tri je moćan broj.“

Ako hoćeš zaista moćan broj, Rolande, stari druže moj, pokušaj devetnaest.

„I odgovor na sva tri mora da glasi da.“

Roland klimnu. „I ako bude tako, ne smeš više ništa da pitaš. Možda ćemo se prihvatiti posla, sai Kalahane, ali onda niko ne sme da nas odbaci. Pobrini se da tvoji ljudi“, i tada klimnu glavom ka šumi južno od njih - „to shvate.“

„Revolverašu...“

„Zovi me Roland. Medu nama je mir.“

„U redu, Rolande. Dobro me poslušaj, preklinjem te. (Tako mi u Kali kažemo.) Nas koji ti dolazimo je samo pola tuceta. Mi ne možemo da odlučimo, to može samo kala.“

„Demokratija“, reče Roland. Gurnuo je šešir malo nazad, protrljao čelo i uzdahnuo.

„Ali ako se nas šest složimo - a naročito sai Overholzer...“ Zastade, gledajući prilično oprezno u Džejka. „Šta je? Jesam li rekao nešto pogrešno?“

Džejk odmahnu glavom i pokaza Kalahanu da nastavi.

„Ako se nas šestoro složimo, stvar je uglavnom rešena.“

Edi sklopi oči, kao blagoslovljen. „Reci to još jednom, druže.“

Kalahan ga je gledao zbunjeno i oprezno. „Šta?“

„Rešena stvar. Ili bilo šta sa mesta i iz vremena iz kog potičeš.“ Zastade. „S naše strane velikog ka.“

Kalahan se zamisli nad time, a onda se nasmeši. „Nisam znao da l’ da piškim ili da kakim“, reče. „Ne znam dal' da se umijem il’ da se ubijem, zapio sam se, i koštalo me je k’o Svetog Petra kajgana, samo što nisam riknuo, hodajući po tankom ledu... takve stvari?“

Roland je delovao zbunjeno (možda čak pomalo i smoreno), ali lice Edija Dina bilo je kao u blaženstvu. Suzana i Džejk su izgledali delimično zabavljeno i delimično zahvaćeni iznenadnom nostalgijom.

„Samo nastavi, druže“, reče Edi promuklo, dok je obema rukama pokazivao hajde, čoveče. Zvučao je kao da govori kroz suze. „Samo nastavi.“

„Možda neki drugi put“, reče Kalahan blago. „Možda sednemo da besedimo o starim mestima i načinima govora. I o bezbolu, ako hoćeš. Sada, međutim, nemamo vremena.“

„I to možda manje nego što misliš“, reče Roland. „Za šta smo vam potrebni, sai Kalahane? I sada moraš da predeš na stvar, jer sam ti rekao na sve moguće načine da mi nismo lutalice koje tvoji prijatelji mogu da ispituju, a onda unajme ili ne, kao što to rade sa radnicima na farmama ili sedlarima.“

„Za sada vas samo molim da ostanete gde ste dok vam ih ja ne dovedem“, reče Kalahan. „Tu je Tijan Džafords, koji je u stvari odgovoran što smo danas ovde, i njegova žena Zalija. Zatim, tu je Overholzer, onaj kog najviše treba ubediti da ste nam potrebni.“

„Nećemo ubeđivati ni njega, niti bilo koga“, reče Roland.

„Razumem“, reče Kalahan žurno. „To je sasvim jasno. I tu su Ben Slajtmen i njegov sin, Beni. Ben mlađi je poseban slučaj. Sestra mu je umrla pre četri godine, kada su oboje imali po deset godina. Niko ne zna da li je on sada blizanac ili jedinče.“ Iznenada zastade. „Odlutao sam, izvinite.“

Roland mu pokaza rukom da je u redu.

„Nervozan sam od vas, čujte me preklinjem vas.“

„Ne moraš da nas preklinješ ni za šta, šećeru“, reče Suzana.

Kalahan se nasmeši. „To mi samo tako kažemo. Kada u kali sretnete nekoga, možda ćete reći: ’Kako je od glave do pete, preklinjem vas?’ A odgovori bi bio: ’Dobro je, nisam se ušinuo, blagodarim bogovima.’ Niste čuli tako nešto?“

Odmahnuli su glavama. Iako su znali reči, sami izrazi su im samo podvlačili činjenicu da su došli negde drugde. Negde, gde je govor bio čudan, i gde su običaji verovatno bili još čudniji.

„Ono što je, međutim, bitno“, reče Kalahan, „jeste da ljude u pograničju prestravljuju stvorenja zvana Vukovi, koja jednom svake generacije dolaze iz Zemlje Gromova i odvode decu. Ima tu još toga, ali ovo je suština. Tijan Džafords, koji je ovaj put u poziciji da ostane ne bez jednog, nego bez dva deteta, kaže da je dosta i da se treba suprotstaviti i boriti. Drugi - ljudi poput Overholzera - kažu da bi nas to odvelo u propast. Mislim da bi Overholzer i njemu slični prevagnuli, ali vaš dolazak je sve promenio.“ Nagnuo se napred, ozbiljnog lica. „Vejn Oveholzer nije loš čovek, samo je preplašen. On je najbogatiji farmer u Kali, tako da može da izgubi više nego drugi. Ali kada bi ga ubedili da možemo oterati Vukove... da ih zaista možemo pobediti... Verujem da bi se i on borio.“

„Rekao sam već...“, reče Roland.

„Vi ne ubeđujete“, prekide ga Kalahan. „Shvatam to. Zaista. Ali ako te vide, čuju kako govoriš, i onda ubede sami sebe...?“

Roland slegnu ramenima. „Biće vode ako bog bude hteo, kažemo."

Kalahan klimnu. „Kažu to i u Kali. Mogu li da predem na jednu drugu stvar vezanu za vas?“

Roland malo diže ruke, kao da pokaže Kalahanu da je na njemu da odluči, mislio je Edi.

Na trenutak čovek sa ožiljkom na čelu ne reče ništa. A kada je progovorio, glas mu je bio tiši. Edi se morao nagnuti da bi ga čuo. „Imam nešto. Nešto što vi želite. Što vam možda treba. Mislim da je već ispružilo ruke ka vama.“

„Zašto to govoriš?“, upita Roland.

Kalahan ovlaži usne i reče jednu jedinu reč: „Todaš.“

9

„Šta s tim?“, Roland. „Šta s Todašem?“

„Zar niste bili?“ Kalahan je odjednom izgledao potpuno nesigurno. „Zar nijedno od vas nije bilo u Todašu?“

„Recimo da jesmo“, reče Roland. „Šta se to tiče tebe ili tvog problema u tom mestu koje zoveš Kala?“

Kalahan uzdahnu. Iako je još uvek bilo rano jutro, izgledao je umorno. „Ovo je teže nego što sam očekivao“, reče. „I to mnogo teže. Mnogo ste - kako se kaže? -prefriganiji, pretpostavljam. Prefriganiji ste nego što sam očekivao.“

„Očekivao si samo sedlare brzih ruku i praznih glava, zar ne?“, upita Suzana. Zvučala je ljutito. „Šta da ti kažem, zeznuo si se, medeni. Možda smo putnici, ali nemamo sedla. Pošto nemamo konje, ona nam i nisu potrebna.“

„Doveli smo vam konje“, reče Kalahan, i to je bilo dovoljno. Roland nije shvatao sve, ali je smatrao da je dovoljno čuo da mu neke stvari budu jasnije. Kalahan je znao da dolaze, znao je koliko ih ima i znao je da pešače. Neke od tih stvari su mu mogle javiti uhode, ali ne sve. I Todaš... znao je da su neki ili svi od njih išli u Todaš...

„A što se tiče praznih glava, možda nismo najbistrija četvorka na planeti, ali...“ Odjednom zastade žmirkajući. Rukama se uhvati za stomak.

„Suz?“, upita Edi, odjednom zabrinut. „Suz, šta je? Dobro si?“

„Samo gas“, reče ona i nasmeši mu se. Rolandu osmeh nije delovao baš stvarno. A činilo mu se i da joj vidi sitne linije napetosti na uglovima očiju. „Pojela sam previše krofnica sinoć.“ I pre nego što je Edi mogao da je pita još nešto, ona se okrenu Kalahanu. „Ako imaš još nešto da kažeš, kaži, šećeru.“

„U redu“, reče Kalahan. „Imam jedan veoma moćan predmet. Iako ste udaljeni još mnogo točkova od moje crkve u Kali, gde je taj predmet sakriven, mislim da vas je već dodirnuo. Todaš je samo jedna od stvari koje taj predmet čini.“ Duboko udahnu, a onda ponovo izdahnu. „Ako nam učinite uslugu za koju vas preklinjem - kažem ’nam’, jer je Kala sada i moja varoš, i nadam se da ću tu živeti do kraja života i biti sahranjen - onda ću vam dati tu... tu stvar.“

„Poslednji put, zamolio bih te da ne govoriš tako“, reče Roland. Ton mu je bio toliko oštar da ga je Džejk pogledao s užasom. „To obeščašćuje mene i moj ka-tet. Obavezni smo da učinimo ono što nam tražite, ukoliko procenimo da je vaša kala deo Belog, i da su ti Vukovi agenti spoljnjeg mraka - rušioci Zraka, ako razumeš šta hoću da kažem. Ne smemo da uzimamo nagrade i ti ne smeš da ih nudiš. Ako jedan od tvojih prijatelja bude govorio isto tako - onaj kog zoveš Tijan ili onaj kog zoveš Overholster...“

(Edi pomisli da mu kaže da je pogrešno izgovorio prezime, ali na kraju ipak ne učini to. Kad je Roland ljut, najbolje je da ćutiš.)

„... Biće to nešto drugo. Oni verovatno znaju samo legende. Ali ti, sai, imaš bar jednu knjigu iz koje si naučio više. Rekao sam ti da trgujemo olovom, i to je tako. Ali to ne znači da smo plaćene pucadžije.“

„U redu, u redu...“

„Što se tiče toga što imaš“, nastavi Roland, dižući glas i nadglašavajući Kalahanov, „ti bi da ga se rešiš, zar ne? Prestravljuje te, zar ne? Čak i da odlučimo da samo prođemo pored vaše varoši, preklinjao bi nas da ga ponesemo sa sobom, zar ne? Zar ne?“

„Da“, reče Kalahan jadno. „Istinu zboriš i ^blagodarim ti. Ali... jednostavno sam čuo deo vaše besede... dovoljno da znam da želite da se vratite... da predete, kako kažu Maniji... i to ne samo na jedno mesto, nego na dva... ili možda na više njih... i u više tačaka u vremenu... Čuo sam kako govoriš o ciljanju kroz vreme kao pištoljem...“ Džejkovo lice preplavi shvatanje i prestravljeno čuđenje. „Koja je?“, upita. „Ne može biti ružičasta iz Mehisa, pošto je Roland bio u njoj i nikada ga nije vodila u Todaš. Dakle koja je?“

Suza kanu niz Kalahanov desni obraz, a zatim još jedna. Odsutno ih je obrisao. „Nikad se nisam usudio da je dodirnem, ali sam je video. Osetio sam njenu moć. Tako mi Hrista Čoveka Isusa, ispod podnih dasaka crkve imam Crnu Trinaesticu. I probudila se. Shvatate li me?“ Gledao ih je vlažnih očiju. „Probudila se.“

Kalahan pokri lice rukama, skrivajući ga od njih.

10

Kad je božji čovek sa ožiljkom na čelu otišao po svoje saputnike, Roland ga je posmatrao bez ijednog pokreta. Okačio je palčeve o pojas starih, okrpljenih farmerica i izgledao je kao da bi doveka mogao tako da stoji. Međutim, u trenutku kada je Kalahan zašao van vidokruga, on se okrenu svojim saputnicima i napravi žuran i skoro medveđi pokret rukom u vazduhu: Hodite ovamo. Kad su došli do njega, Roland čučnu. Edi i Džejk učiniše isto (Suzani je to skoro bio način života). Revolveraš je govorio skoro odsečno.

„Nemamo vremena, i zato hoću da mi svako od vas bez okolišanja kaže da li je iskren ili ne?“

„Jeste“, reče Suzana odmah, a onda ponovo žmirnu i protrlja se ispod leve dojke.

„Jeste“, reče Džejk.

„Est“, reče Oj, iako njega revolveraš nije pitao.

„Jeste“, reče Edi, „ali pazi ovo.“ Uze neizgorelu granu s ruba vatre, očisti s nje borove iglice i napisa na zemlji:

Kala Kalahan

„Uživo ili memoreks ?“, upita Edi. A onda, videvši Suzaninu zbunjenost: „Da li je slučajnost ili znači nešto?“

„Ko zna?“, reče Džejk. Svi su govorili tiho, glava skupljenih iznad natpisa u prašini. „To je poput devetnaestice.“

„Mislim da je samo slučajnost“, reče Suzana. „Sigurno nije sve što sretnemo na putu ka, zar ne? Mislim, to dvoje se čak i ne izgovaraju isto.“ A onda ih izgovori - kala sa jezikom dignutim, praveći tako razvučeno a, i Kalahan sa spuštenim jezikom i mnogo oštrijim a. „Calla je u našem svetu reč iz španskog, kao mnoge druge reči kojih se sećaš iz Mehisa, Rolande. Mislim da znači ’ulica’ ili ’trg’... ali nemojte da me držite za reč, pošto sam davno završila srednju školu. Ali ako sam u pravu, to što koriste tu reč kao prefiks za ime grada - ili čitavog niza gradova, kako je izgleda ovde - ima i te kako smisla. Ne potpuno, ali prilično. Kalahan s druge strane...“ Slegnu ramenima. „Irsko prezime? Englesko?“

„Sigurno nije špansko“, reče Džejk. „Ali stvar sa devetnaesticom...“

„Ma jebeš devetnaesticu“, reče Roland grubo. „Nije sada trenutak za igre s brojevima. Vratiće se ubrzo s prijateljima, i hoću pre toga da porazgovaram sa vama an-tet o nečem drugom.“

„Misliš da je moguće da zaista ima Crnu Trinaesticu?“, upita Džejk.

„Da“, reče Roland. „S obzirom samo na ono što se tebi i Ediju desilo noćas, odgovor je da. Ako je u pravu, opasno je da uzmemo tu stvar, a moramo je uzeti. Plašim se da će to učiniti ti Vukovi iz Zemlje Gromova, ako je mi ne uzmemo. No nebitno je, ne treba sada da o tome brinemo.“

Ali ipak delovao je prilično zabrinuto. Okrenuo se ka Džejku.

„Trgnuo si se kad si čuo prezime veleposednika. I ti si Edi, iako si bolje prikrio.“

„Oprosti“, reče Džejk. „Zaboravio sam očevo...“

„Nisi nimalo“, reče Roland. „Osim ako nisam i ja. I ja sam to prezime čuo skoro, ali ne mogu da se setim gde tačno.“ A onda nerado: „Starim.“

„U knjižari“, reče Džejk. Uzeo je ranac, nervozno vukao kaiševe, a onda ga otvorio, pričajući i dalje. Kao da je morao da se uveri da su Čarli Čuf-Čuf i Dašto mi ti dašto još uvek tu i da su stvarni. „Menhetenski restoran uma. Čudno je. Jednom mi se desilo, a drugi put sam posmatrao kako mi se dešava. To bi po sebi bila dobra zagonetka.“

Roland načini brz kružni pokret osakaćenom desnom rukom, pokazujući mu da nastavi i bude brz.

„Gospodin Tauer se predstavio“, reče Džejk. „Ja sam učinio isto. Džejk Čembers, rekao sam. A onda je on rekao...“

„’Dobro ime, ortak’“, dobaci Edi. „To je rekao. A onda je rekao da Džejk Čembers zvuči kao ime junaka u vesternima.“

„’Tip koji uleti u Blek Fork, u Arizoni, počisti grad, a onda nastavi dalje’“, reče Džejk. „A onda je rekao: ’Možda nešto od Vejna D. Overholzera.“ Pogledao je u Suzanu i ponovio. „Vejn D. Overholzer. Ako mi kažeš da je i to slučajnost, Suzana...“ Na licu mu se iznenada pojavi širok i veseo kez. „Reći ću ti da me poljubiš u moje belo dupe.“

Suzana se nasmeja. „Neće biti potrebno, slatkišu. Ne verujem da je slučajno. A kada upoznamo Kalahanovog prijatelja, pitaću ga koje mu je srednje ime. I kladim se da neće biti samo na D, nego da će biti Din ili Dejn ili tako nešto... samo četiri slova ...“ Ruka joj opet odluta do mesta ispod dojke. „Ovi gasovi! Bože! Sve bih dala za jedan ranisan ili flašicu...“ Ponovo zastade. „Džejk, šta je? Šta nije u redu?“

Džejk je držao Čarlija Čuf-Čufa, lica bledog kao krpa. Širom otvorenih očiju, šokirano je piljio u knjigu. Oj je nelagodno cvileo pored njega. Roland se nagnuo da pogleda, i oči mu se takođe raširiše.

„Tako mi bogova“, reče.

Edi i Suzana pogledaše. Naslov je bio isti. Slika je bila ista: antropomorfna lokomotiva koja je pućkala dok se uspinjala uzbrdo. Branik za goveda bio mu je kez, a far veselo oko.

Međutim, žute reči na dnu - Priča i slike Beril Evans - nestale su. Nije pisalo ništa.

Džejk okrenu knjigu. Na poleđini je pisalo samo ’Čarli Čuf-Čuf’ i izdavačka kuća Mekoli Haus. Ništa više.

Južno od njih su se sada mogli čuti glasovi. Kalahan i njegovi prijatelji su se približavali. Kalahan iz Kale. Kahalan iz Salemova, kako se još nazivao.

„Okreni naslovnu stranu, šećeru“, reče Suzana. „Brzo.“

Džejk učini to. Tamo je i dalje pisao samo naslov i izdavač, ovaj put s žigom.

„Pogledaj stranicu s kopirajtom“, reče Edi.

Džejk okrenu stranicu. Tu, na poleđini naslovne i pored one na kojoj je počinjala priča, bile su informacije o kopirajtu. Samo što tu nije zaista bilo informacija.

Sva prava zadržana, 1936, 

pisalo je. Zbir cifara bio je devetnaest. Ostatak je bio prazan.

Poglavlje 5
OVERHOLZER

1

Suzana je tog dana mogla dosta toga da zapazi, zato što joj je Roland dao priliku i zato što se posle jutarnje mučnine ponovo osećala kao potpuno svoja.

Baš pre nego što su Kalahan i njegova pratnja stigli dovoljno blizu da ih mogu čuti, Roland joj promrmlja: „Drži se blizu mene i ne progovaraj ni reč ako ne budem tražio. Ako pomisle da si mi naložnica, pusti ih.“

U drugim okolnostima bi možda imala neki drzak odgovor na ideju da bude Rolandova tiha mala naložnica za gurkanje u noći, ali ovog jutra nije bilo vreme za to i u svakom slučaju nije bilo ni izbliza za šalu. Ozbiljnost njegovog lica je potvrđivala to. A takođe joj se dopadala uloga verne, tihe žene u pozadini. Istini za volju, dopadala joj se bilo koja uloga. Još kao dete je bila najsrećnija kada se pretvara da je neko drugi.

A to verovatno objašnjava sve o tebi, medena, mislila je. „Suzana?“, upita Roland. „Čuješ li me?“

„Dobro te čujem“, odgovori mu. „Ništa ti ne brini za mene.“

„Ako bude išlo po mom planu, oni će te videti malo, a ti njih mnogo.“

Budući da je odrastala kao crnkinja u Americi sredinom dvadesetog veka (Odeta se tokom cele predstave ’Nevidljivog čoveka’ Ralfa Elisona smejala i aplaudirala, tresući se u fotelji kao da je videla otkrovenje), znala je tačno šta je hteo. I daće mu to. Jedan deo nje - pakosni deo koji je pripadao Deti Voker - uvek će odbijati da primi Rolanda u svoje srce i um, ali većim delom ga je gledala kao ono što je bio: poslednji od svoje vrste. Možda čak i heroj.

2

Gledajući Rolanda kako ih predstavlja (nju je predstavio poslednju, posle Džejka, i to skoro ravnodušno), razmišljala je o tome kako se sada dobro oseća, pošto su je prošli uporni bolovi od gasova u levoj strani. Dođavola, čak ju je prošla i grozna glavobolja, a to sranje je trajalo - pomalo u zadnjem delu glave, malo u jednoj slepoočnici, malo u drugoj, a povremeno tik iznad levog oka, poput migrene koja se sprema za napad - oko nedelju dana ili duže. I bila je tu naravno i jutarnja mučnina. Dočekivala ju je svakog jutra zajedno s gadno utrnulom nogom, što je trajalo oko prvih sat vremena posle buđenja. Još nijednom nije povraćala, ali tih prvih sat vremena osećala se kao da bi mogla svakog trenutka da povrati. Nije bila toliko glupa da ne shvati simptome, mada je imala razloga da misli da možda ne znače ništa. Nadala se samo da se neće naduti i osramotiti kao Džesika, prijateljica njene mame, kojoj se to desilo dva puta. Dve lažne trudnoće, a izgledala je kao da će da rodi dvojke ili čak trojke. Naravno, Džesika Bizli je prestala da dobija menstruaciju, što je na prvom mestu za ženu moglo samo značiti da je trudna. Suzana je upravo iz tog razloga znala da nije trudna - još uvek je dobijala menstruaciju. Dobila je onog dana kada su se ponovo probudili na Stazi Zraka, dvadeset pet ili trideset milja od Zelene Palate. Otad je imala još jednu. Oba puta bila je izuzetno jaka, zbog čega je morala da koristi mnogo krpa da upiju tamnu tečnost, dok joj je menzes pre toga uvek bio svetao, a ponekad čak samo i nekoliko kapi, koje je njena majka nazivala ’damine ruže’. Ona se pak nije žalila, jer joj je menstruacija pre dolaska u ovaj svet obično bila bolna i to ponekad neizdrživo. Dve koje je imala posle povratka na Stazu Zraka nisu je uopšte bolele. Da nije bilo natopljenih krpi koje je uredno zakopavala s jedne ili druge strane druma, ne bi imala pojma da je uopšte dobila. Možda je to imalo veze sa čistoćom vode.

Naravno da je znala o čemu se ovde radi. Nije bio potreban nuklearni fizičar da se shvati to, kako bi Edi rekao. Suludi, izmešani snovi kojih nije mogla da se seti, jutarnja malaksalost i mučnina, povremena glavobolja, čudesno jaki problemi s gasovima i povremeni grčevi značili su samo jedno: želela je njegovo dete. Više od ičega na svetu, želela je da joj u stomaku raste momče Edija Dina.

Ono što nije želela, bilo je da se nadme zbog ponižavajuće lažne trudnoće.

Mani se sada toga, pomisli dok se Kalahan približavao sa ostalima. Sada moraš da paziš. Moraš da vidiš ono što Roland, Edi i Džejk ne vide. Tako ništa neće promaći. Osećala je da taj posao može dobro da obavi.

Zaista, nikada se u životu nije bolje osećala.

3

Kalahan je stigao prvi. Iza njega su bila dvojica muškaraca, jedan koji je izgledao kao da ima tridesetak godina, i drugi koji je Suzani delovao duplo starije. Stariji je imao velike obraze koji će se za nekih pet godina oklembesiti, sa linijama od nosa do brade. „Te linije govore ’HOČU’“, rekao bi njen otac (a Den Holms je i sam imao dobar par istih). Mlađi je nosio otrcan sombrero, a stariji čist beli šešir marke Stetson, koji je Suzani mamio osmeh - izgledao je kao šešir koji bi nosio pozitivac u nekom starom, crnobelom vesternu. Pretpostavljala je pak da takav šešir nije bio baš jevtin, te je čovek koji ga je nosio verovatno bio Vejn Overholzer. ’Veleposednik’, kako ga je Roland nazvao. Onaj kog je trebalo ubediti, kako je rekao Kalahan.

Ali ne mi, mislila je Suzana i oseti nekakvo olakšanje. Čvrsto stisnuta usta, oštar pogled i većina onih dubokih linija (imao je i jednu uspravnu na čelu, odmah iznad očiju) pokazivale su da će sai Overholzer biti priličan problem kad je ubeđivanje u pitanju.

Odmah iza njih dvojice - tačnije iza mlađeg - bila je visoka, zgodna žena, verovatno ne crnkinja, ali joj je put bila tamna skoro kao Suzanina. Čovek ozbiljnog izgleda, sa naočarima i u farmerskoj odeći, i dečak koji je ličio na njega, verovatno samo dve ili tri godine stariji od Džejka bili su poslednji. Sličnost između njih nije mogla da se previdi - očito su to bili Slajtmen stariji i mlađi.

Dečak je možda nekoliko godina stariji od Džejka, mislila je, ali ipak deluje slabije. Bila je to istina, ali ne obavezno i loša stvar. Džejk je video isuviše toga za dečaka koji još nije prešao dvanaestu. Uradio je isuviše toga.

Overholzer je gledao njihove pištolje (Roland i Edi su svaki nosili po jedan od velikih revolvera sa drškama od sandalovine, dok je Ruger iz Njujorka visio Džejku pod miškom u nečemu što je Roland nazivao ’dokerska petlja’), a onda se okrenuo ka Rolandu. Napravio je neki polunaklon, sa poluzatvorenom šakom negde blizu čela. Nije se skroz poklonio. Ako je Rolanda ovo uvredilo, nije to pokazivao. Na licu mu se videla samo učtiva pažnja.

„Zdravo da si, revolverašu“, reče čovek koji je išao pored Overholzera i spusti se na jedno koleno, oborene glave, sa šakom na čelu. „Ja sam Tijan Džafords, sin Lukov. Ova gospa je moja žena, Zalija.“

„Zdravo da si i ti“, reče Roland. „Zovi me Roland, molim te, ako ti je pravo. Da mi dugo poživiš na zemlji, sai Džafordse.“

„Zovi me Tijan, molim te. I da mi ti i tvoji prijatelji poživite dva...“

„Ja sam Overholzer“, upade čovek u belom stetsonu grubo. „Došli smo da te upoznamo - tebe i tvoje prijatelje - jer su to tražili Kalahan i mladi Džafords. Preskočio bih formalnosti i odmah prešao na posao što pre, nemoj da se uvrediš, preklinjem te.“

„Oprosti, ali nije baš tako“, reče Džafords. „Imali smo skup, i ljudi kale su glasali...“

Overholzer ga ponovo prekide. Suzana pomisli da je on jednostavno taj tip čoveka. Sumnjala je da je uopšte svestan da to čini. „Varoš, da. Kala. Krenuo sam sa njima sa željom udovoljim varoši i komšijama, ali ovo je vreme kad imam mnogo posla, najviše u godini...“

„Charyou tree“, reče Roland blago, i iako je Suzana znala jedno dublje značenje ove fraze, jedno od kojeg su joj se ježila leđa, Overholzerove oči zablistaše. Bio joj je to prvi nagoveštaj kako će se nastaviti dan.

„Ide žetva, jes’, blagodarim.“ Na drugoj strani, Kalahan je s nekom vrstom uvežbanog strpljenja piljio u šumu. Iza Overholzera, Tijan Džafords i njegova žena osramoćeno razmeniše poglede. Slajtmenovi su samo čekali i gledali. „Toliko barem razumeš.“

„U Gileadu smo bili okruženi farmama i slobodnim posedima“, reče Roland. „Imao sam i ja sena i žita u ambaru. I oštrarepe, naravno.“

Overholzer se Rolandu kezio na način koji je Suzana smatrala prilično uvredljivim. Obojica znamo da nije tako, zar ne, sai? Ipak smo obojica svetski ljudi, govorio je taj kez. „Odakle si zaista, sai Rolande?“

„Prijatelju, idi otorinolaringologu“, reče Edi.

Overholzer ga pogleda, zbunjen. „Molim? Nisam razumeo...“

Edi mu rukom pokaza evo, vidiš?, i klimnu. „Baš to.“

„Tišina, Edi“, reče Roland. Još uvek je bio nežan kao svila. „Sai Overholzeru, trebaće nam svakako trenutak da se predstavimo i pozdravimo jedni druge. Ipak se tako civilizovan, ljubazan narod ponaša, zar ne?“ Roland zastade - bila je to kratka pauza kojom je samo naglasio ono što je rekao - a onda reče: „S čoporom pasa bi slučaj bio drugačiji, ali ovde pasa nema.“

Overholzer je čvrsto stisnuo usne i napeto gledao u Rolanda, spreman da se uvredi. Na revolveraševom licu pak ne vide ništa uvredljivo, te se opusti. „Blagodarim“, reče. „Tijan i Zalija Džafords, kao što je već rečeno...“

Zalija se nakloni, praveći se da drži suknju s obe strane iznošenih somotnih pantalona.

„... A ovo su Ben Slajtmen stariji i Beni mlađi.“

Stariji podiže šaku do čela i klimnu. Mlađi, lica punog strahopoštovanja (bilo je to uglavnom zbog pištolja, pretpostavljala je Suzana), poklonio se tako što je ispružio desnu nogu ispred sebe, pete položene na zemlju.

„Matorog već znate“, završi Overholzer, govoreći vrstom nemarnog prezira, na koji bi se uvredio da je upućen njemu. Suzana je pretpostavljala da se kao najbogatiji farmer navikneš da govoriš kako hoćeš. Pitala se dokle će Roland ćutati, i kada će Overholzer shvatiti da stvari ne idu po njegovom. Jer nekim ljudima ne možeš upravljati. Pratiće te neko vreme, a onda...

„Ovo su moji saputnici“, reče Roland. „Edi Din i Džejk Čembers od Njujorka. A ovo je Suzana.“ Pokaza rukom na nju ne okrenuvši se da je pogleda. Overholzerovo lice poprimi znalački, teško muški izgled, koji je Suzana videla i ranije. Deta Voker je imala način da muškarcu skine taj pogled s lica, i mislila je da se to sai Overholzeru nimalo ne bi dopalo. Ona se pak njemu i ostalima skromno nasmeši i nakloni, i sama se praveći da drži suknju vrhovima prstiju. Smatrala je da je njen naklon bio elegantan na svoj način isto koliko i Zalijin, samo što naklon, naravno, ne izgleda isto kada ti nedostaje donji deo nogu. Pridošlice su primetile da nema taj deo udova, naravno, ali nije je mnogo zanimalo šta misle o tome. Ono što je pak jeste zanimalo, bilo je šta misle o njenim kolicima, onim koje joj je Edi našao u Topeki, gde se završilo putovanje Blejna Jednošinca. Ovi ljudi sigurno nikada nisu videli nešto slično.

Kalahan možda jeste, pomisli. Jer je on s naše strane. On je...

Je li to bambur?“, reče dečak.

„Čuti, hoćeš li?“, reče Slajtmen, skoro šokiran jer mu je sin progovorio.

„U redu je“, reče Džejk. „Jeste bambur. Oj, idi kod njega.“ Pokazao je prstom u Bena mlađeg. Oj otrupka oko logorske vatre do dečaka i stade posmatrajući ga svojim očima sa zlatnim prstenovima.

„Nikada nisam video pitomog“, reče Tijan. „Čuo sam za njih, naravno, ali svet je krenuo dalje.“

„Možda nije sav krenuo dalje“, reče Roland. Gledao je Overholzera. „Možda neke stare stvari još stoje.“

„Smem li da ga pomilujem?“, upita dečak Džejka. „Hoće li ujesti?“

„Smeš, ne ujeda.“

Kad je Slajtmen mladi kleknuo pred Ojem, Suzana se nadala da je Džejk u pravu. Ne bi se pokazali baš u najboljem svetlu ako bambur dečaku odgrize nos.

Ali Oj je dopustio da ga miluje, ispružajući čak vrat da onjuši Slajtmenovo lice. Dečak se nasmeja. „Kako si rekao da se zove?“

Ali pre nego što je Džejk stigao da odgovori, Oj mu reče sam. „Oj!“

Svi se nasmejaše. I jednostavno tako bili su zajedno, našavši se u dobru na tom drumu koji je pratio Stazu Zraka. Veza između njih bila je slaba, ali čak ju je i Overholzer osetio. A kada se smejao, veleposednik je izgledao kao da bi mogao biti dobar tip. Možda preplašen, i sigurno pompozan, ali bilo je nečega u njemu.

Suzana nije znala da li da se raduje ili plaši.

4

„Porazgovarao bih nasamo s tobom, ako nije problem“, reče Overholzer. Dva dečaka su otišla da šetaju s Ojem, a Slajtmen mladi je pitao Džejka da li bambur ume da broji, pošto je čuo da neki umeju.

„Mislim da neće moći, Vejne“, reče Džafords odmah. „Dogovoreno je da se vratimo do našeg logora, da prelomimo hleb, i da objasnimo ovim ljudima našu nuždu. A onda, ako pristanu da krenu s nama...“

„Meni ne smeta da porazgovaram sa sai Overholzerom“, reče Roland. „A ne bi trebalo ni tebi da smeta, sai Džafordse. Nije li on vaš dinh?“ A zatim, pre nego što se Tijan mogao buniti dalje, reče: „Suzana, naspi im čaja. Edi, priđider ovamo, ne bilo ti teško.“

Tu frazu, koja je svima njima bila nova, Roland je izgovorio sasvim prirodno. Suzana se divila tome. Da je ona pokušala da kaže tako nešto, zvučalo bi kao da im se ulizuje.

„Imamo mi hrane dole južno niz put“, reče Zalija bojažljivo. „Hrane, grafa i kafe. Andi...“

„Ješćemo s zadovoljstvom i pićemo vašu kafu s radošću“, reče Roland. „No popijte prvo čaj, preklinjem vas. Nećemo mi dugo, zar ne, sai?"

Overholzer klimnu. Nije više imao izgled teške uznemirenosti. A i telo mu se opustilo. Na udaljenoj strani druma (nedaleko od mesta na kom je baš prethodne noći žena po imenu Mija skliznula u šumu) mogao se čuti smeh dečaka kada je Oj učinio nešto pametno - Beni se smejao od iznenađenja, a Džejk s očitim ponosom.

Roland uze Overholzera za ruku i povede ga malčice uz drum. Edi se šetkao za njima. Džafords načini pokret kao da bi ipak krenuo i on za njima, mršteći se pri tom. Suzana mu dodirnu rame. „Neka“, reče tiho. „Zna on šta čini."

Džafords ju je na trenutak gledao sumnjičavo, a onda pođe s njom. „Možda bi mogo da vam sredim tu vatru, sai“, reče Slajtmen stariji s ljubaznim pogledom u patrljke njenih nogu. „Vidim ja tu još varnica, nego šta.“

„Slobodno izvolite“, reče Suzana, misleći kako je sve to divno. Kako je divno, i kako je čudno. Moglo je biti i smrtonosno, naravno, ali počela je da uvida da i to ima svoje čari. Mogućnost mraka bila je upravo ono što je činilo dan tako svetlim.

5

Desetak metara dalje uz put, trojica muškaraca stajala su zajedno. Izgledalo je kao da samo Overholzer govori, ponekad žustro mašući rukama kako bi podvukao značenje svojih reči. Govorio je kao da je Roland obični pištoljdžija, koji je slučajno naišao drumom s nekoliko nebitnih prijatelja koji su se vukli za njim. Objasnio je Rolandu da je Tijan Džafords bio budala (iako dobronamerna) koja nije shvatala. kako stvari stoje u životu. Rekao je da Džafordsa treba obuzdati, da dečko treba da o’ladi, i to ne samo za svoje, nego i za dobro cele Kale. Uveravao je Rolanda da bi on, Vejn Overholzer, sin Alenov, prvi ustao kada bi nešto moglo da se uradi. Nikada u životu nije vrdao kada su u pitanju dužnosti, ali dići se protiv Vukova bilo je ludo. A kad smo kod ludila, dodao je, tu je Matori. Kada se drži svoje crkve i obreda, u redu je. Kod takvih stvari malo ludila dođe kao fin začin. Ovo sad je, međutim, bilo nešto potpuno drugo. Jašta, nešto sasvim deseto.

Roland ga je saslušao, povremeno klimajući glavom. Skoro ništa nije rekao. I kad je završio, najbogatiji farmer Kala Brin Stardžisa jednostavno je gledao pištoljdžiju pred sobom nekom dubokom fascinacijom. Gledao je te bledoplave oči.

„Jesi li ono što kažeš da jesi?“, upita konačno. „Istinu mi zbori, sai." „Ja sam Roland od Gileada“, reče Revolveraš.

„Iz loze Poglavara? To tvrdiš?“

„I mogu da se zakunem“, reče Roland.

„Ali Gilead...“ Overholzer zastade. „Gilead je odavno nestao.“

„Ja nisam“, reče Roland.

„Bi l’ nas sve pobio ili odveo nas u smrt? Reci mi, preklinjem te.“

„Šta bi ti, sai Overholzeru? Ne kasnije, ne za dan, nedelju ili mesec dana, nego ovog istog trenutka?“

Overholzer je dugo stajao ćutke, gledajući Rolanda, pa Edija, pa onda ponovo Rolanda. Bio je to čovek koji nije navikao da s predomišlja. To bi ga bolelo kao prelom kostiju. Niz drum čuo se smeh dečaka kada je Oj uhvatio nešto što je Beni bacio - štap koji je bio velik skoro kao i sam bambur.

„Saslušao bih vas“, reče Overholzer naposletku. „Tako mi bogova, učinio bih to i blagodario bih.“

„Drugim rečima, izneo je sve razloge zašto su sve to ćorava posla“, govorio joj je Edi kasnije, "da bi onda učinio baš ono što je Roland hteo. Bilo je kao magija.“

„Roland ponekad jeste magija“, odgovorila je.

6

Družina iz Kale bila je ulogorena na prijatnoj čistini na vrhu jednog brdašca nedaleko od druma ka jugu, ali dovoljno daleko od Staze Zraka da su oblaci bili mirni, naizgled dovoljno bliski da ih dodirneš. Put kroz šumu bio je pažljivo obeležen urezanim znakovima na drveću - neki od tih znakova koje je Suzana videla bili su široki kao njena šaka. Ovi ljudi su možda bili iskusni farmeri i stočari, ali bilo je sasvim jasno da se u šumi osećaju nelagodno.

„Mogu l’ da te odmenim malo na tim kolicima, mladiću?“, upita Overholzer Edija kada su krenuli u poslednje penjanje uzbrdo. Suzana je osetila miris prženog mesa i pitala se ko je spremao hranu ako je cela družina Kalahana i Overholzera došla da ih upozna. Nije li žena pomenula nekoga po imenu Andi? Možda je to bio sluga? Jeste, pomenula je. Možda je to bio član Overholzerovog osoblja? Možda. Čovek koji je mogao sebi da priušti onoliki stetson je sigurno mogao da priušti i osoblje.

„Slobodno“, reče Edi. Nije se baš usuđivao da doda ’preklinjem vas’ (još uvek mu zvuči čudno, mislila je Suzana), ali se sklonio u stranu i prepustio drške kolica Overholzeru. Farmer je bio krupan čovek, uzbrdica je bila prilično strma, i sada je gurao ženu tešku oko šezdeset pet kilograma, ali dah mu je ostao normalan.

„Smem li da vas pitam nešto, sai Overholzeru?“, upita Edi.

„Naravno“, odgovori Overholzer.

„Kako glasi vaše srednje ime?“

Overholzer naglo uspori i Suzana pomisli da je to samo od iznenađenja. „Čudno ti je to pitanje, mladiću. Što pitaš?“

„Ah, to mi je neka vrsta hobija“, reče Edi. „Ja u stvari tako gatam.“

Budi oprezan, Edi, pomisli Suzana, ali ipak bilo joj je zabavno. „A jel’?“

„Da“, odgovori Edi. „Znate, kladim se da vam srednje ime počinje na...“ Izgledao je kao da računa. „Na slovo D.“ Samo što ga je izgovorio kao Deh, kao što su se izgovara Velika slova Uzvišenog govora. „I rekao bih da je kratko. Pet slova? Možda samo četiri?“

Overholzer ponovo uspori. „Sto mu gromova!“, uzviknu. „Kak’ si znao? Kaži mi!“

Edi slegnu ramenima. „Sve se u stvari svodi na računanje i pogađanje, zaista. Istini za volju, podjednako često i pogodim i pogrešim.“

„Češće pogrešiš“, reče Suzana.

„Da vi kažem, srednje ime mi je Dejl“, reče Overholzer. „Ako mi je iko ikad objasnio zašto je to ime, zaboravio sam. Ostao sam bez roditelja kad sam bio mali.“

„Moje saučešće“, reče Suzana i bi joj drago da vidi da se Edi udaljava. Verovatno je išao da kaže Džejku da je bila u pravu u vezi sa srednjim imenom: Vejn Dejl Overholzer. Jednako devetnaest.

„Je li onaj mladić zaista vešt ili je blesav?“, upita je Overholzer. „Kažite mi, preklinjem vas, jer ne umem sam da procenim.“

„Oboje pomalo“, reče ona.

„Ova kolica su svakako vešta naprava, zar ne? Vešto su urađena kao kompas.“

„Blagodarim“, odgovori Suzana, i tiho odahnu. Zvučalo je sasvim u redu, verovatno zato što nije baš planirala da to kaže.

„Gde ste ih našli?“

„Usput, daleko odavde“, odgovorila je. Ovaj tok razgovora joj se nije sviđao mnogo. Smatrala je da je Rolandova stvar da priča njihovu priču (ili da je ne priča). On je bio njihov dinh. A osim toga ono što je pričao samo jedan nije moglo biti protivrečno. Ali je ipak smatrala da može da kaže još. „Tamo je procep. Došli smo s druge strane, gde su stvari mnogo drugačije.“ Okrenula se da ga pogleda. Obrazi i vrat su mu bili nešto bleđi, ali mislila je da se zaista dobro drži za čoveka koji mora da je duboko zašao u pedesete. „Znate li o čemu govorim?“

„Jakako“, odgovori on, hraknu i pljunu ulevo. „Ali nisam nikada ni čuo ni video jedan od njih lično. Nikada ne idem daleko - previše posla na farmi. Ljudi u Kali generalno ne vole šume, znate.“

O da, mislim da znam, pomisli Suzana, gledajući u još jedno drvo za urezom veličine tanjira. Takvo jadno drvo bi bilo srećno da preživi zimu.

„Andi nam je veoma mnogo pričao o procepima. Kaže da ima i neki zvuk, samo ne ume da objasni kakav.“

„Ko je Andi?“

„Ubrzo ćete ga i sami upoznati, sai. Jeste l’ i vi iz te Kale Jorka, kao vaši prijatelji?“

„Da“, reče ona, ponovo oprezno. On joj kolica skrenu oko nekog starog drveta. Drveće je sada bilo sve rede, a miris hrane mnogo jači. Meso... i kafa. Creva su joj krčala.

„A oni nisu revolveraši“, reče Overholzer, klimajući ka Ediju i Džejku. „Sigurno mi nećete to reći, zar ne?“

„To ćete morati sami da odlučite kada dođe vreme“, odgovori Suzana.

Nekoliko trenutaka nije odgovorio. Kolica poskočiše preko kamena koji je virio iz zemlje. Ispred njih, Oj je trupkao između Džejka i Benija Slajtmena, koji su se sprijateljili jezivom brzo, kao što to samo deca umeju. Pitala se koliko je to dobro. Jer su dečaci ipak bili različiti. Vreme će im možda pokazati koliko, i to na njihovu žalost.

„Uplašio me je“, reče Overholzer. Govorio je tako tiho da ga je jedva razumela. Kao da govori samom sebi. „Njegove oči. Mislim da su uglavnom u pitanju njegove oči.“

„Hoćete li onda nastaviti po svom?“, upita Suzana. Pitanje je bilo daleko manje nehajno, nego što se ona nadala da zvuči, ali bes ju je u njegovom odgovoru ipak trgnuo.

„Jes’ ti luda, ženo? Naravno da neću - ukoliko vidim izlaz iz ćorsokaka u kom se nalazimo. Dobro me slušaj! Taj dečko“, upro je prstom u Tijana Džafordsa koji je sa svojom ženom išao ispred, „taj dečko me je takoreći optužio da radim protiv ostalih. Morao je svima da im kaže da ja nemam decu u dobi kakvu Vukovi vole, jašta. Ne u dobi njegove dece, znaš. Ali misliš da sam budala koja ne zna da sabere dva i dva?“

„Ja ne mislim“, reče Suzana mirno.

„A on? Imam utisak da je tako.'’ Overholzer je govorio kao čovek u čijoj glavi se bore ponos i strah. „Želim li da dam Vukovima dečicu? Dečicu koju nam šalju skrnavu, i koja su onda ceo život na grbači varoši? Ne! Ali neću ni da nas neki žestok momak vodi putem zablude, bez povratka!“

Pogledala ga je preko ramena i videla nešto zapanjujuće. Sada je hteo da kaže ’da’. Hteo je da nađe razlog da kaže ’da’. Roland ga je doveo dotle, izgovorivši jedva i jednu reč. Samo ga je... pa, samo ga je pogledao.

Krajičkom oka spazila je pokret. „Isuse!", povika Edi. Suzana šibnu da zgrabi pištolj kog nije bilo. Ponovo se okrenula napred. Niz uzbrdicu je ka njima išao metalni čovek, visok barem dva metra. Kretao se tako graciozno, da joj je i pored zaprepašćenja bilo smešno.

Džejk se već uhvatio za pertlu dokersice i pištolj koji je visio ispod nje.

„Opušteno, Džejk!“, reče Roland.

Metalni čovek, čije su oči svetlucale plavom bojom, stade ispred njih. Stajao je savršeno mirno nekih desetak sekundi, dovoljno dugo da Suzana pročita šta mu je utisnuto na grudi. North Central Positronics, pomisli. Još jedna njihova predstava. Da ne pominjemo LaMerk Industries.

Tada robot podiže srebrnastu ruku i stavi svoju srebrnastu šaku na čelo od nerđajućeg čelika. „Zdravo da si, revolverašu, koji iz daleka dolaziš“, reče. „Želim ti duge dane i ugodne noći.“

Roland takođe podiže prste do čela. „I da mi ti poživiš dvaput toliko, Andi-sai.“

„Blagodarim.“ Začu se kliktanje duboko u njegovoj neshvatljivoj utrobi. Onda se nagnu ka Rolandu, i oči mu zasvetleše još jače. Suzana vide kako se Edijeva ruka kreće ka drevnom revolveru sa drškom od sandalovine. Roland, međutim, nije ni trepnuo.

„Napravio sam dobar obed, revolverašu. Mnogo lepih stvari od plodova zemlje, ja’.“

„Blagodarim, Andi.“

„Neka vam je prijatno.“ Robotova unutrašnjost ponovo zaklikta. „Da li biste u međuvremenu možda želeli da čujete horoskop?"

Poglavlje 6
PUT POGLAVARA

1

Oko dva popodne tog dana, njih desetoro sedoše da obeduju ono što je Roland nazivao rančerski ručak. „U toku jutarnjih poslova gledaš napred s ljubavlju“, rekao je prijateljima kasnije. „U toku večernjih, s nostalgijom gledaš unazad.“

Edi je mislio da se šali, ali s Rolandom nisi nikad mogao biti načisto. I ono malo humora što je imao bilo je suvo kao krpa.

Nije to bio najbolji ručak koji je Edi ikada jeo. Banket koji su im priredili stari ljudi u Rečnom Prelazu je i dalje bio neprikosnoveno na prvom mestu, ali posle nedelja u šumi, u kojima su se jeli samo revolveraški buritosi (i možda dvaput nedeljno srali samo sitni parčiči govana, poput zeca), bio je to itekako dobar obed. Andi je služio srednje pečene krmenadle u sosu od pečuraka. Bilo je i pasulja, nekih uvijenih stvari poput takosa, i prženog kukuruza. Edi je probao i to, i bilo mu je pomalo tvrdo, ali ukusno. Bilo je i salate od kupusa, koju je, po rečima Tijana Džafordsa, napravila Zalija. Bilo je i divnog pudinga koji su oni zvali ’prijatna jagoda’. I bilo je naravno i kafe. Edi je pretpostavljao da su njih četvoro popili bar po litar svako. Čak je i Oj malo popio. Džejk mu je dao na tanjiriću malo tamne, jake tečnosti. Oj je onjušio, uzviknuo „Kaf!“, a zatim brzo popio.

Tokom obeda nije bilo nikakve ozbiljne priče (Jelo i beseda se ne mešaju, bio je to jedan od Rolandovih grumenčića mudrosti), ali je Edi ipak dosta toga saznao od Džafordsa i njegove žene, pogotovo o životu u ovom predelu koji su Tijan i Zalija zvali ’pograničje’. Edi se nadao da će Suzana (koja je sedela pored Overholzera) i Džejk (koji je bio s klincem o kom je Edi već mislio kao o Beni Kidu) saznati bar upola toliko. Očekivao je da će Roland sedeti sa Kalahanom, ali Kalahan je sedeo sam. Uzeo je svoju hranu, udaljio se malo od njih, blagoslovio, i jeo sam. Takođe nije jeo baš mnogo. Da li je bio ljut na Overholzera što uzima svu pažnju za sebe, ili je bio samotnjak po prirodi? Nije bilo lako reći u tako kratkom vremenskom roku otkako ga je upoznao, ali da je neko Ediju stavio pištolj na slepoočnicu i rekao mu da bira, Edi bi se odlučio za drugu mogućnost.

Ono što je Edija najjače pogodilo bilo je koliko je taj deo sveta bio prokleto civilizovan. Spram toga je Lud, sa svojim zaraćenim Sedokosim i Pubićima, delovao kao Kanibalska ostrva u nekoj dečačkoj priči o gusarima. Ovi ljudi su imali drumove, neku vrstu policije i sistem vlade koji je Edija podsećao na gradske skupove Nove Engleske. Imali su Varošku skupštinu i pero, koje je izgleda bilo neki simbol autoriteta. Ko je hteo da sazove sastanak, morao je da pošalje ostalima pero. Ako dovoljno ljudi dotakne pero kada im dođe, sastanak se održavao. Pero je uvek nosilo dvoje ljudi, i njihovom prebrojavanju se verovalo bez sumnje. Edi je sumnjao da bi to tako funkcionisalo u Njujorku, ali za ovakvo mesto to je izgleda bio dobar način za vođenje stvari.

Postojalo je najmanje sedamdeset drugih kala, koje su se pružale u blagom luku severno i južno od Kala Brin Stardžisa. U Kala Brin Lokvudu na jugu i Kala Amitiju na severu su takođe živeli farmeri i rančeri. I oni su takođe bili pogođeni periodičnim haračem Vukova. Dalje južno bile su Kala Brin Baus i Kala Stafel sa velikim rančevima, i Džafords reče da i oni pate od Vukova... ili je bar on mislio tako. Dalje na severu bile su Kala Sen Pinder i Kala Sen Kre, gde su živeli farmeri i uzgajivači ovaca.

„To su povelike farme“, reče Tijan, „ali su ka severu sve manje, znaš, sve do zemlje u kojoj pada sneg - tako su mi rekli, nikada je nisam video svojim očima - i u kojoj se pravi odličan sir.“

„Ti severnjaci nose drvenu obuću, il’ se bar tako priča“, reče Zalija Ediju, delujući pomalo zamišljeno. Ona sama je nosila pohabane opanke koje su zvali ’čizmice’.

Ljudi iz Kala nisu mnogo putovali, a ako su i hteli, imali su drumove za to, a trgovina je tekla dobro. Osim puteva imali su i Vhaj, koju su ponekad nazivali Velika reka. Ona je tekla južno od Kala Brin Stardžisa pa sve do Južnog mora, il’ se bar tako govorilo. Bilo je i rudarskih i zanatskih Kala (gde su stvari pravljene pomoću parne mašine i elektriciteta, nego šta), i čak jedna kala koja je bila posvećena isključivo užicima -kockanju i divljim, zabavnim vožnjama, i...

Ali tu Tijan oseti Zalijin pogled i ustade da uzme još pasulja i salate koju je napravila.

„Dakle“, reče Edi i povuče krivu liniju u prašini. „Ovo je pograničje. Kale. Luk koji se pruža na sever i na jug... koliko otprilike, Zalija?“

„To su muška posla, jašta“, reče ona. A onda, videvši da je njen čovek još uvek pored vatre koja se lagano gasila, i da zagleda u lonce s hranom, ona se malo nagnu napred ka Ediju. „Računaš u miljama ili točkovima?“

„Oboje pomalo, ali sam bolji u miljama.“

Ona klimnu glavom. „Možda dve hiljade milja ovamo“, reče pokazavši ka severu, „i dvaput toliko ovamo.“ Ka jugu. Ostala je tako neko vreme, pokazujući u oba pravca, a onda spusti ruke u krilo i zauze svoju prethodnu, poniznu pozu.

„I te varoši... te kale... pružaju se celim putem?“

„Tako nam je rečeno, znaš, a trgovci zaista dolaze i odlaze. Severozapadno odavde, Velika reka se deli na dva rukavca. Istočni zovemo Devar-Tete Vhaj - ili Mala Vhaj. Naravno da vidimo više putnika koji dolaze sa severa, pošto reka teče ka jugu, znaš.“

„Jasno... A šta je na istoku?“

Ona obori pogled. „Zemlja Gromova“, reče glasom koji je Edi jedva razabirao. „Tamo ne ide niko.“

„Zašto?“

„Mračno je“, reče ona, i dalje ne dižući pogled. Onda podiže jednu ruku. Ovaj put je pokazivala u pravcu iz kog su došli Roland i njegovi prijatelji. Ka Srednjem Svetu. „Tamo“, reče, „tamo se svet završava. Ili nam je bar tako rečeno. A tamo...“ Sada je pokazivala ka istoku i podigla glavu da pogleda Edija. „Tamo, u Zemlji Gromova, svet se već završio. U sredini smo mi koji samo želimo da mirno živimo svojim životima.“

„I misliš li da će tako biti?“ „Ne.“ I Edi vide da plače.

2

o potom, Edi se izvinio i otišao do grupice drveća da obavi veliku nuždu. Kada se podigao da dohvati nekoliko listova i obriše se, začuo je glas direktno iznad sebe.

„Ne te, sai, molim vas. To lišće je otrovno. Obrišete li se njime, videćete kako svrbi.“

Edi skoči i okrenu se, navlačeći pantalone jednom i grabeći Rolandov opasač, koji je visio na grani obližnjeg drveta, drugom rukom. Onda vide ko - ili šta - je progovorilo i malo se opusti.

„Andi, nije baš košer šunjati se iza ljudi kada kenjaju.“ Onda pokaza na grupu niskih zelenih žbunova. „Šta je s onim? Koliko ću problema imati ako se obrišem time?“

Usledile su stanke i kliktanje.

„Šta?“, upita Edi. „Jesam li uradio nešto pogrešno?“

„Ne“, reče Andi. „Samo obradujem podatke, sai. Košer-nepoznata reč. Šunjati se -nisam se šunjao, normalno sam hodao, nego šta. Kenjati - verovatno žargon za ekskreciju...“

„Da, da“, reče Edi. „Baš to. Ali čuj - ako mi se nisi prišunjao, kako to da te nisam čuo? Mislim, tu ima niskog rastinja. Većina ljudi pravi zvuke kada se kreće kroz nisko rastinje.“

„Ja nisam osoba, sai“, reče Andi. Edi pomisli da robot zvuči ozlojeđeno.

„Ajde onda, tip. Kako može toliki tip da bude tako tih?“

„Tako sam programiran“, reče Andi. „To lišće je u redu.“

Edi zakoluta očima, a onda uze nekoliko listova. „Jao da. Programiran tako. Naravno. Trebalo je da znam. Blagoradim sai, duge dane ti želim, poljubi me u dupe i idi u raj.“

„Raj“, reče Andi. „Mesto na koje se ide posle smrti. Prema Matorom, oni koji odu u raj, sedeće s desne strane Boga Oca Svemogućeg u vekove vekova.“

„Je li? A ko će mu sedeti s leve? Prodavci bižuterije?“

„Ne znam, sai. Reč bižuterija mi nije poznata. Želite li da čujete horoskop?“

„Što da ne?“, reče Edi. Krenuo je nazad ka logoru, idući za zvukom smeha dečaka i lavežom bambura. Andi je išao pored njega, svetlucajući čak i pored oblačnog neba, krećući se naizgled bez ikakvog zvuka. Bilo je jezivo.

„Kada ste rođeni, sai?“

Edi pomisli da je mogao biti spreman za ovo. „Mesec koze“, reče, a onda, setivši se još nečega: „Koza s bradom.“

„Zima puna snega, puna je i stega, a deca što u zimu rodi ih majka, nestašna su i jaka“, reče Andi. Bila je to ozlojeđenost u njegovom glasu, nego šta.

„Jak i nestašan, takav sam ti ja“, reče Edi. „Nisam se kako treba okupao već mesec dana, ali sam jak i nestašan. Šta ti još treba, Andi, druže stari? Hoćeš da mi pogledaš u dlan ili tako nešto?“

„Nije potrebno, sai Edi.“ Robot je zvučao izuzetno veselo i Edi pomisli: Takav sam ti ja, širim radost gde stignem. Čak me i roboti vole. To mi je ka.

„Puna je zemlja, blagodarimo svi. Mesec je crven - Mesec Iovilje, kako se nekad zvao u Srednjem svetu. Putovaćete, Edi! Putovaćete daleko! Vi i vaši prijatelji! Baš večeras, vratićete se u kalu Njujork. Upoznaćete tamnokosu damu...“

„Reci mi više o tom putovanju u Njujork“, reče Edi, zastavši. Odmah ispred njih bio je logor. Bio je dovoljno blizu da vidi ostale kako se kreću. „Bez zezanja, Andi.“

„Ići ćete u Todaš, sai Edi! Vi i vaši prijatelji. Morate biti oprezni. Kada čujete kamenzvona, nego šta - morate se svi skoncentrisati jedni na druge. Da se ne biste izgubili.“

„Kako znaš te stvari?“, upita Edi.

„Tako sam programiran“, odgovori Andi. „Horoskop je gotov, sai. Besplatan je.“ A onda reče nešto, što Ediju dođe kao šlag na tortu cele ludosti. „Sai Kalahan - Matori, znate - kaže da nemam ovlašćenje za gatanje, pa ne smem da naplaćujem.“

„Sai Kalahan zbori istinu“, reče Edi. A onda, kada je Andi krenuo dalje: „Ali sačekaj trenutak Andi, preklinjem te.“ Bilo je potpuno uvrnuto kako se brzo navikao da kaže to i da mu zvuči u redu. Andi voljno zastade i okrenu se ka Ediju, gledajući ga plavim očima koje su svetlele. Edi je imao oko hiljadu pitanja o Todašu, ali ga je u tom trenutku nešto drugo zanimalo još više.

„Ti znaš za Vukove.“

„O, da. Ja sam rekao sai Tijanu. Bio je besan.“ Edi u robotovom glasu opet začu nešto poput ozlojeđenosti... ali to mu se sigurno samo činilo, zar ne? Robot - pa čak i neki koji je ostao iz starih dana - nije mogao da oponaša ljudski karakter. Zar ne?

Nije ti trebalo dugo da zaboraviš Blejna Jednošinca, zar ne, šećeru?, začu Suzanin glas u mislima. Usledi Džejkov glas. Blejn je bol. A onda i njegov sopstveni: Ako se prema ovom momku ovde ophodiš samo kao prema gatarskoj mašini na nekom vašaru, Edi, druže stari, onda si zaslužio šta god da te strefi.

„Pričaj mi o Vukovima“, reče Edi. „Šta želite da znate, sai Edi?“

„Za početak, odakle su. O mestu gde mogu da dignu noge i prde do mile volje. Za koga rade. Zašto uzimaju decu. I zašto su ona koju vrate oskrnavljena.“ A onda mu dođe još jedno pitanje. Verovatno ono najočiglednije. „I kad smo kod toga, otkud ti znaš kad oni dolaze?“

Začu se kliktanje iz Andija. Kliktao je dugo, možda i celi minut. Kada je progovorio, glas mu je bio drugačiji. Edi pomisli na policajca Boskonija u svom komšiluku. Bosko Bobov reon bila je Avenija Bruklin. Ako ga sretneš onako, dok šeta ulicom i vrti pendrek, Bosko bi ti se obratio kao da si ljudsko biće poput njega - hej Edi, šta ima? Kako ti je mama, kako ti je brat nikogović? Hoćeš li se prijaviti i ove godine da igraš u PAL-ligi? U redu, vidimo se u teretani, mani se pljuge, prijatan dan. Ali kad bi pomislio da smeraš nešto, Bosko Bob bi postao tip kog ne želiš da poznaješ. Taj policajac Boskoni se nije smešio, a oči iza naočara su mu bile kao led u februaru (a to je sasvim slučajno bilo Vreme koze, ovde, s ove strane Velikog čegagod. Bosko Bob nikad nije udario Edija, ali bilo je nekoliko situacija - jednom na primer, kada su deca zapalila radnju Vua Kima - kada je pomislio da će ga budala u plavoj uniformi zaista udariti, bude li bio drzak. Nije to bila šizofrenija - bar ne ona čista iz vrste Dete i Odete - ali bilo je blizu. Postojale su dve verzije policajca Boskonija. Jedna je bila dobar tip. Druga je bila pajkan.

Kada je Andi progovorio, nije više zvučao kao dobroćudni, ali glupi ujak - onaj koji je verovao da su priče u Insajd Vjuu o detetu-aligatoru i tome da je Elvis živ i zdrav u Buenos Ajresu potpuno istinite. Ovaj Andi je zvučao bezosećajno i nekako mrtvo.

Drugim rečima, kao pravi robot.

„Vaša šifra, sai Edi?“

„Ha?“

„Šifra. Imate deset sekundi. Devet... osam... sedam...“

Edi pomisli na špijunske filmove koje je gledao. „Misliš nešto poput ’U Kairu cvetaju ruže’ a ti onda kažeš ’Samo u bašti gđe Vilson’ i onda ja kažem...“

„Šifra netačna, sai Edi... dva... jedan... nula.“ Iz Andija se začu dubok i tup zvuk koji je Ediju bio izuzetno neprijatan. Zvučalo je kao oštrica satare koja prođe kroz meso i udari u dasku ispod. Edi prvi put poče da razmišlja o Starom narodu, koji je sigurno napravio Andija (ili je možda narod pre Starog naroda? Onaj kog bi zvali Stvarno stari narod? Ko zna?). Ako su stanovnici Luda bili ostatak tih ljudi, Edi nije imao želje da ih upozna.

„Možete da pokušate još jednom“, reče hladni glas. Bio je sličan onome koji je pitao Edija da li želi da čuje horoskop, ali to je bilo sve - samo sličan. „Želite li da pokušate ponovo, Edi od Njujorka?“

Edi je razmišljao brzo. „Ne“, reče. „U redu je. Informacije su poverljive, a?“

Ponovo kliktanje. A zatim: „Poverljivo: informacije koje se čuvaju unutar zadatih krugova i granica, poput onih u nekom dokumentu ili na q-disku; ograničene su na one koji su ovlašćeni da ih koriste; ovlašćena lica se identifikuju davanjem šifre.“ Usledi još jedna stanka, a onda Andi reče: „Da, Edi. Te informacije su poverljive.“

„Zašto?“, upita Edi.

Nije očekivao odgovor, ali mu ga je Andi ipak dao. „Direktiva Devetnaest.“

Edi ga potapša po čeličnom telu. „Druže, to me uopšte ne iznenađuje. Direktiva Devetnaest, nego šta.“

„Želite li da čujete produženi horoskop, Edi-sai?“

„Hvala, preskočiću.“

„Šta kažete na jednu pesmu? Da vam otpevam ’Piće što sam ga noćas pio’? Ima mnogo zabavnih strofa.“ Negde iz Andijeve dijafragme začu se orguljasti zvuk intonatora.

Edi, kom je pomisao na mnogo zabavnih strofa bila alarmantna, požuri ka ostalima. „Hajde da to ostavimo za drugi put“, reče. „Mislim da mi sad treba još jedna šolja kafe.“

„Uživajte u njoj, sai“, reče Andi. Ediju je zvučao prilično tužno. Poput Bosko Boba kada mu kažeš da misliš da tog leta nemaš vremena da igraš u PAL-ligi.

3

Roland je sedeo na kamenu, ispijajući svoju šolju kafe. Slušao je Edija ne progovorivši ni reč, samo jednom promenivši izraz lica: malčice je digao obrve na pomen Direktive Devetnaest.

S druge strane čistine, Slajtmen mlađi se igrao s duvaljkom za balončiće, koji su bili izuzetno čvrsti i nisu odmah pucali. Oj ih je jurio, neke čak i uništio zubima, ali je onda očigledno shvatio šta je Slajtmen želeo da on radi. Hteo je da ih bambur goni i okupi u malu, lomljivu hrpicu svetlosti. Gomilica balončića Edija podseti na Čarobnjakovu dugu, te opasne staklene kugle. Da li je Kalahan zaista imao jednu od njih? I to onu najopasniju?

Iza dečaka, na ivici čistine, Andi je stajao sa srebrnastim rukama savijenih na grudima od nerđajućeg čelika. Edi je pretpostavljao da je čekao da očisti ostatke jela koje im je dovukao, a onda skuvao. Savršeni sluga. Kuva, čisti i priča ti o tamnokosoj dami koju ćeš upoznati. Samo ne očekuj da prekrši Direktivu Devetnaest. U svakom slučaju ne bez šifre.

„Priđite mi malo narode, hoćete li?“, reče Roland, podigavši malčice glas. „Vreme je da malo besedimo. Neće biti dugo, što je barem nama dobro, jer smo već imali svoju besedu, pre no što nam je došao sai Kalahan, a posle nekog vremena ti se pričanje smuči, jakako.“

Priđoše mu i sedoše kao poslušna deca, oni iz Kale, i oni koji su došli iz daleka i koji će odavde ići možda još dalje.

„Prvo bih da čujem šta vi znate o tim Vukovima. Edi mi reče da Andi ne sme da kaže otkud zna ono što zna.“

„Istinu zboriš“, promrmlja Slajtmen stariji. „Ućutkali su ga ili oni koji su ga napravili, ili oni koji su došli posle njih, mada nas uvek upozori da Vukovi dolaze. O većini drugih tema mogao bi da priča od jutra do mraka.“

Roland se okrenu ka velikom farmeru Kale. „Hoćeš li nas uputiti, sai Overholzeru?“

Tijan Džafords je izgledao razočarano što nije pitao njega. I njegova žena je izgledala razočarano. Slajtmen stariji je klimao glavom kao da je očekivao koga će Roland izabrati. Sam Overholzer se nije uzdigao kao što je Edi očekivao. Umesto toga, tridesetak sekundi gledao je nadole u svoje prekrštene noge i pohabane čizmice, trljajući rukom jedan obraz i razmišljajući. Čistina je bila tako tiha da je Edi mogao da čuje kako mu ruka struže preko čekinja dva ili tri dana stare brade. Overholzer na kraju uzdahnu, klimnu glavom i pogleda Rolanda.

„Blagodarim. Moram reći da nisi ono što sam očekivao, a ni tvoj tet.“ Overholzer se okrenu ka Tijanu. „Bio si u pravu što si nas dovukao ovamo, Tijane Džafordse. Ovaj sastanak nam je bio potreban, i ja ti blagodarim.“

„Nisam te ja dovukao ovamo“, reče Džafords. „Bio je to Matori.“

Overholzer klimnu Kalahanu, i ovaj učini isto, načinivši rukom u vazduhu znak krsta, i Edi pomisli da je hteo reći da to nije bio ni on, nego Bog. Možda je bilo tako, ali kad se radilo o vađenju kestenja iz vatre, bio je dvaput sigurniji u Rolanda od Gileada, nego u Boga i Čoveka Isusa, te nebeske revolveraše.

Roland je čekao, lica mirnog i savršeno uljudnog.

Konačno, Overholzer poče da priča. Govorio je skoro petnaest minuta, sporo, ali uvek se držeći srži stvari. Kao prvo, bila je tu ta stvar sa blizancima. Stanovnici Kale su shvatili da su dvojke u drugim krajevima sveta ranije bile pre izuzetak nego pravilo. Ali u njihovom kraju Velike nizije jedinčad, poput malog Arona Džafordsovih, bila su retkost. Prava retkost.

I tako, pre nekih sto dvadeset godina (a možda i pre sto pedeset - kakvo je vreme bilo, teško je bilo išta odrediti sasvim sigurno), Vukovi su počeli sa svojim haračem. Nisu dolazili baš svake generacije - to bi bilo svakih dvadesetak godina - već nešto ređe. Ipak, bilo je skoro svake generacije.

Edi pomisli da pita Overholzera i Slajtmena kako je Stari narod mogao Aridiju da zabrani da govori o Vukovima, ako su oni dolazili iz Zemlje Gromova tek manje od dva veka, ali onda se predomisli. Pitati nešto na šta ne postoji odgovor je gubljenje vremena, rekao bi Roland. Ali je ipak bilo zanimljivo, zar ne? Bilo je zanimljivo pitati se kada je poslednji put neko (ili nešto) programirao Glasnika Andija (koji je imao i mnoge druge funkcije).

I zašto.

Overholzer je govorio da su uzimali po jedno dete iz svakog para blizanaca u dobi od nekih tri godine pa do četrnaest i odvodili ih na istok, u Zemlju Gromova. (Edi primeti da je Slajtmen stariji prigrlio sina na ovom delu priče). Tamo su ostajala relativno kratko - možda četiri ili osam nedelja. Zatim bi većinu vratili. Pretpostavljalo se da su onih nekoliko koje ne vrate umirali u Zemlji tame, da su ih ti zli obredi, koje su na njima izvodili, ubili, umesto da ih samo oskrnave.

Ona deca koju vrate, bila su u najboljem slučaju poslušni idioti. Petogodišnje dete bi se vratilo bez moći govora, ograničeno na blebetanje i pružanje ruku ka onome što je htelo. Pelene koje su već dve ili tri godine bile zaboravljene, ponovo bi morale da se koriste, i to možda do neke dvanaeste ili trinaeste godine tako skrnavog deteta.

„Ma kako da ne... Tija još uvek piša u gaće svakog šestog dana, i usere se isto tako jednom mesečno“, reče Džafords.

„Poslušajte ga“, reče Overholzer tmurno. „Moj brat, Veland, bio je isti takav sve do svoje smrti. I naravno da se manje-više stalno mora paziti na njih, jer ako se dočepaju nečega što im se sviđa, ješće to dok ne puknu. Ko pazi tvoje, Tijane?“

„Moja rođaka“, reče Zalija pre nego što je Tijan mogao da odgovori. „Hedon i Heda mogu sad isto malo da pomognu; dovoljno su stari da...“ Zastade kao da je upravo shvatila šta govori. Usta joj se izviše i ona utihnu. Edi je mislio da shvata. Hedon i Heda su mogli da pomognu sada, da. Sledeće godine, jedno od njih će i dalje moći da pomogne. Drugo, pak...

Dete koje odvedu sa nekih deset godina možda se i vrati sa nekim ostacima govora, ali nikada neće biti u stanju da ponovo nauči više. Najstarijoj deci koju su odvodili bilo je najgore, jer su se izgleda vraćala sa nekom maglovitom predstavom o tome šta im je učinjeno. Šta im je uzeto. Ta deca su imala običaj da mnogo plaču, ili da se sama odšunjaju i odu na istok, kao izgubljene stvari. Kao da tamo mogu da vide svoju jadnu pamet kako kruži tamnim nebom poput ptica. Gak se oko pola tuceta takvih i ubilo (Kalahan se na ovo ponovo prekrsti).

Skrnavi su bili rastom, kao i govorom i ponašanjem, kao deca sve do neke svoje šesnaeste godine. Onda bi, odjednom, većina njih izrasla u male divove.

„Ne možete da shvatite kako je to, dok ne vidite svojim očima i ne osetite sami“, reče Tijan. Gledao je u pepeo. „Nemate pojma koliko ih to boli. Znate kako beba plače kada joj rastu zubi?“

„Da“, reče Suzana.

Tijan klimnu. „E, ovo je isto, samo što ih boli celo telo, znate.“

„Čujte ga“, reče Overholzer. „Šesnaest ili osamnaest meseci, moj brat je samo jeo, spavao, plakao i rastao. Sećam se da je čak i u snu plakao. Ustao bih iz kreveta i otišao do njegovog, a onda bih čuo šuškave zvukove iz njegovih grudi, nogu i glave.

Čuo sam kako mu kosti rastu, verujte mi.“

Edi je mogao da zamisli taj užas. Slušao je priče o divovima, ali do sada nije nijednom pomislio na to kako je postati div. Isto kao kad rastu zubi, ali po celom telu, pomisli Edi, naježivši se.

„Godinu i po, ne duže, i bilo bi gotovo. Pitam se samo koliko dugo to njima deluje, kada se ne vrate s više osećaja za vreme nego ptice i bube.“

„Beskonačno“, reče Suzana. Lice joj je bilo bledo i zvučala je bolesno. „Mora da im deluje beskonačno.“

„Šuškavi zvuk u noći, kada im rastu kosti“, reče Overholzer. „Glavobolje, dok im rastu lubanje.“

„Zalman je jednom vrištao devet dana bez prestanka“, reče Zalija. Glas joj je bio bezizražajan, ali Edi je mogao da joj vidi užas u očima - mogao je dobro da ga vidi. „Jagodične kosti su mu se uzdigle. Moglo se videti golim okom. Čelo mu se ispupčavalo sve više i više, i mogao si da čuješ kako mu lubanja škripi dok se širila, ako bi približio uvo. Zvučalo je kao grana koja se lomi pod teretom leda. Vrištao je devet dana. Devet dana. Ujutro, popodne i u gluvo doba. Vrištao je i vrištao. I lio je suze i suze. Molili smo se svim bogovima da promukne - ili da čak ostane nem - ali ništa se od toga nije desilo. Da smo imali pušku, mislim da bismo ga ubili na spavanju, samo da mu prekratimo muke. Moj stari dobri tata bio je već spreman da mu prereže grkljan, kada je prestalo. Kosti su mu rasle još neko vreme - kostitur, znate već - ali mu je glava bila najgori problem, i napokon je prestalo, hvala bogovima i Čoveku-Isusu.“

Klimnula je Kalahanu. On takođe klimnu i podiže ruku ka njoj, držeći jc tako neko vreme u vazduhu. Zalija se okrenu ponovo Rolandu i njegovim prijateljima.

„Ja ih sada imam petoro“, reče. „Aron je bezbedan, blagodarim, ali Hedon i Heda imaju deset godina, u pravoj su dobi. Liman i Lija imaju samo pet godina, ali i to je dovoljno. Pet je...“

Prekri lice rukama i ne reče više ništa.

4

Kad se nagli rast završi, neki od njih su mogli i da rade, govorio je Overholzer. Drugi -većina u stvari - nisu bili u stanju ni da vrše najjednostavnije radnje, da nose klade ili kopaju rupe za stubove. Mogao si da ih vidiš kako sede na stepenicama Tukovog dućana, ili kako u grupama šetaju okolo, mladići i devojke, svi ogromni, teški i glupi. Ponekad su se kezili jedni drugima i blebetali, a ponekad su samo buljili u nebo.

Nisu imali spolne odnose, bar se na tome moglo zahvaliti. Iako nisu svi rasli do čudovišnih visina, i iako su im mentalne sposobnosti bile različite, izgleda da je postojala jedna konstanta: svi su se vraćali seksualno mrtvi. „Oprostite mi na prostoti“, reče Overholzer, „ali mislim da mom bratu Velandu otkako su ga vratili nije digao ni u snu, kao što se ponekad dešava ljudima. Zalija? Jesi li ikada videla svog brata sa... znaš već...?“

Zalija odmahnu glavom.

„Koliko si godina ti imao kada su došli, sai Overholzeru?“, upita Roland.

„Prvi put, misliš? Veland i ja smo imali po devet.“ Overholzer je sada govorio brzo. Zvučalo je kao uvežban govor, ali je Edi mislio da nije to u pitanju. Overholzer je bio sila u Kala Brin Stardžisu. Bio je, bog neka nam je na pomoći, veliki farmer. Bilo mu je teško da se vrati u umu u vreme kada je bio dete, mali, nemoćan i uplašen. „Mama i tata su pokušali da nas sakriju u podrum. Bar mi je tako rečeno. Ja se svega toga ne sećam. Verovatno sam namerno zaboravio. Jašta, sto posto. Neki se bolje sećaju od drugih, Rolande, ali sve se priče svode na jedno: jedno uzmu, drugo ostave. Ono što uzmu vrate skrnavo, možda sposobno da radi, ali mrtvo ispod pojasa. A onda... kada napune trideset i nešto...“

Kada napune trideset i nešto, skrnavi blizanci naglo i ubrzano ostare. Kosa bi im osedela i često potpuno opala. Oči su im postajale mutne. Mišići koji su bili čvrsti i snažni (kakvi su bili kod Tije Džafords i Zalmana Hunika sada), omlitaveli bi i oslabili. Ponekad bi umrli mirno, u snu. U većini slučajeva, smrt im nije bila nimalo mirna. Pojavljivale su se rane, ponekad na koži, ali češće u želucu i u glavi. U mozgu. Svi su umirali mnogo pre nego što bi im bilo vreme da ih Vukovi nisu odneli, i mnogi su umirali isto kao što su rasli od deteta do diva - vrišteći od bola. Edi se pitao koliko je tih idiota, koji su umirali od nečega što je njemu zvučalo kao zloćudni rak, bivalo jednostavno ugušeno, ili koliko ih je dobijalo jake sedative, koji bi ih odneli daleko od bola i daleko od normalnog sna. To je bilo jedno od onih pitanja koje nisi mogao tek tako naglas da postaviš, ali pretpostavljao je da odgovor glasi ’mnogo’. Roland je ponekad upotrebljavao reč delah, koja se uvek izgovarala sa laganim zamahom ruke ka obzorju.

Mnogo.

Možda bi posetioci iz Kale, kojima je nevolja razvezala sećanje i jezik, nastavili da gomilaju jednu žalosnu anegdotu za drugom još neko vreme, ali im Roland nije dozvolio. „Pričajte mi sada o Vukovima, preklinjem vas. Koliko ih dolazi?“

„Četrdeset“, reče Tijan Džafords.

„Ako misliš na sve zajedno, u celoj Kali, dođe ih više od četrdeset“, reče Slajtmen stariji. Zatim se okrenu Tijanu i reče izvinjavajućim tonom: „Nisi imao više od devet godina kada su bili poslednji put, Tijane. Ja sam bio u ranim dvadesetim. Četrdeset ih možda dođe u samu varoš, ali bude ih još više ako računamo okolne farme i rančeve. Ja bih rekao šezdeset, Rolande-sai, možda osamdeset.“

Roland uzdignu obrve i pogleda Overholzera.

„Imaj u vidu da su prošle dvadeset tri godine“, reče Overholzer, „ali rekao bih da ih je oko šezdeset.“

„Zovete ih Vukovi, ali šta su oni zaista? Jesu li ljudi? Ili su nešto drugo?“

Na momenat, Edi je mogao da oseti kako Overholzer, Slajtmen, Tijan i Zalija dele khef, mogao je skoro da ih čuje. Zbog toga se osećao usamljeno i zapostavljeno, kao što se osećaš kada vidiš par kako se ljubi na uglu ulice, kako su zagrljeni i gledaju jedno drugog u oči, potpuno nesvesni sveta oko sebe. Ali više nije morao da se oseća tako, zar ne? Imao je svoj ka-tet, svoj khef. Da ne pominjemo da je imao i svoju ženu.

U međuvremenu, Roland je počeo da nestrpljivo mlatara prstima, i bio je to pokret koji je Ediju postao itekako poznat. Hajde, narode, govorio je taj pokret, tratimo vreme.

„Ne zna se tačno šta su“, reče Overholzer. „Izgledaju kao ljudi, ali nose maske.“ „Maske vukova“, reče Suzana.

„Ja’, gospoja, maske vukova, sive poput njihovih konja.“

„Hoćete da kažete da svi jašu sive konje?“, upita Roland.

Tišina je ovaj put bila kraća, ali je Edi još uvek imao onaj osećaj khefa i ka-teta, umova koji se dogovaraju putem nečega tako prirodnog da se čak nije moglo nazvati ni telepatija - bilo je to nešto osnovnije od telepatije.

„Nego šta!“, reče Overholzer tonom koji je govorio u to se možeš kladiti, i nemoj da me vređaš tako što ćeš me pitati ponovo. „Svi na sivim konjima. Svi nose sive pantalone koje izgledaju kao koža. Crne čizme sa gadnim velikim čeličnim mamuzama. Nose zelene ogrtače sa kapuljačama, i maske. Znamo da su maske, jer su neke ostavili za sobom. Izgledaju kao da su od čelika, ali trunu na suncu kao meso, vrag da ih nosi.“

„Ah.“

Overholzer mu uputi uvredljiv pogled, sa glavom nagnutom u stranu, onaj koji kao da je pitao jesi li glup ili samo sporo kapiraš? „Konji su im brzi kao vetar. Neki uhvate jedno dete spreda, a drugo otpozadi“, reče Slajtmen.

„Zaista?“, upita Roland.

Slajtmen snažno klimnu glavom. „Tako mi bogova.“ Vide da Kalahan ponovo pravi znak krsta u vazduhu i uzdahnu. „Oprosti, Matori.“

Kalahan slegnu ramenima. „Bili ste ovde pre mene. Dozivajte sve bogove koje hoćete, dokle god znate da ja mislim da su lažni.“

„I dolaze iz Zemlje Gromova“, reče Roland, ne obraćajući pažnju na ovo poslednje.

„Ja’“,reče Overholzer. „Možeš da vidiš gde je, tamo, oko sto točkova daleko.“ Pokazivao je ka jugoistoku. „Jer ćemo iz šume izaći na poslednje uzvišenje pre Nizije. Možeš odatle da vidiš celu Istočnu ravnicu, a iza nje i veliku tamu, poput kišnih oblaka na obzorju. Kažu, Rolande, da su se nekada davno tamo mogle videti planine.“

„Kao što se iz Nebraske mogu videti Stenovite planine...“, uzdahnu Džejk.

Overholzer ga pogleda. „Šta reče, Džejk-soh?“

„Ništa“, reče Džejk i osmehnu se stidljivo. Edi je razmišljao o tome kako je Overholzer nazvao dečaka. Ne sai, već soh. Još nešto, što je bilo zanimljivo.

„Čuli smo za Zemlju Gromova“, reče Roland. Glas mu je, sa svojim potpunim odsustvom osećanja, zvučao nekako zastrašujuće, i kada Edi oseti Suzaninu ruku u svojoj, bi mu drago.

„To je zemlja vampira, bauka i tahina, ili se bar tako priča“, reče im Zalija. Glas joj je bio tanak, na ivici drhtanja. „Naravno, te priče su stare...“

„Te priče su istinite“, reče Kalahan. Njegov glas je bio oštar, ali je Edi čuo i strah u njemu. Dobro ga je čuo. „Vampiri postoje - a verovatno i druge stvari - i Zemlja Gromova im je gnezdo. Ako želiš, možemo o ovome drugi put pričati više, revolverašu. Za sada, samo me saslušajte, preklinjem vas: ja znam podosta o vampirima. Ne znam da li Vukovi njima odvode decu Kale - pre bih rekao da ne - ali da, vampiri postoje.“

„Zašto govoriš kao da ja sumnjam u to?“, upita Roland.

Kalahan obori pogled. „Zato što mnogi ne veruju. Nisam ni ja. Sumnjao sam dugo i...“ Glas ga izda. Pročisti grlo, a onda reče skoro šapatom: I na kraju mi je to bio poraz.“

Roland je nekoliko trenutaka sedeo mirno, čučeči sa rukama obavijenim oko koščatih kolena, ljuljajući se pomalo tamo-amo na đonovima svojih drevnih čizama. A onda se okrenu ka Overholzeru. „U koje doba dana dolaze?“

„Kada su uzeli mog brata Velanda, bilo je jutro“, reče farmer. „Ne mnogo posle doručka. Sećam se, jer je Veland pitao mamu da li sme da ponese svoju kafu u podrum. Ali poslednji put... kad su odveli Tijanovu sestru i Zalijinog brata i toliko drugih...“

„Izgubio sam dve nećake i nećaka“, reče Slajtmen stariji.

„Tad su došli ubrzo posle podnevnog zvona sa Skupštine. Znamo kog dana dolaze, jer Andi zna, a toliko nam kaže. Onda čujemo grom kopita i vidimo prašinu koju dižu za sobom kada dolaze sa istoka...“

„Dakle znate kada dolaze“, reče Roland. „U suštini, znate iz tri izvora: Andi, zvuk kopita i prašina koju dižu.“

Overholzer, shvativši na šta Roland ukazuje, pocrvene od vrata do punačkih obraza. „Oni su naoružani, Rolande, znaš. Imaju puške i revolvere poput onih koje tvoj tet nosi, i grenadose - ali i drugo oružje. Strašno oružje Starog naroda. Svetlosne štapove koji ubijaju na dodir i leteće zujeće kuglice koje se zovu brujalice ili skrivalice. Od štapova koža pocrni i srce stane - možda su električni, a možda i...“

Edi je sledeću Overholzerovu reč shvatio kao antnomski. Prvo je pomislio da čovek pokušava da kaže ’anatomski’. Trenutak kasnije je shvatio da se verovatno radi o ’atomski’.

„Kada te brujalice nanjuše, prate te bez obzira na to koliko brzo trčiš“, reče Slajtmenov sin uzbuđeno. „I svejedno koliko krivudaš i skrećeš, jel’ da, tata?“

„Nego šta“, reče Slajtmen stariji. „A onda se na njima pojave oštrice koje se toliko brzo okreću da ne možeš da ih vidiš, i na kraju te iseku na komade.“

„Svi na sivim konjima“, reče Roland zamišljeno. „Svaki iste boje. Šta ima još da se kaže?“

Ništa, izgleda. Sve je bilo rečeno. Dolazili su sa istoka onog dana koji im Andi prorekne, i na užasnih sat vremena - ili možda duže - Kala je bila ispunjena gromovitim zvukom kopita tih sivih konja i vriscima roditelja čiju decu odnesu. Zeleni ogrtači su se vijorili. Maske vukova koje su izgledale kao da su od metala, i koje su trulele na suncu kao odbačena koža. Deca su odnošena. Ponekad bi nekoliko parova prevideli i ostavili oba deteta, što je ukazivalo na to da predznanje Vukova nije bilo savršeno. Edi je, međutim, mislio da ipak mora da je prokleto dobro, jer iako su roditelji decu sklanjali (što se često dešavalo) ili krili u kućama (kao što se uvek dešavalo), Vukovi su ih nalazili, i to veoma brzo. Čak bi ih našli i ispod gomile oštrarepe i plastova sena. Oni iz Kale koji im se suprotstave bili bi ustreljeni, sprženi svetlosnim štapovima - nekom vrstom lasera? - ili isečeni na komadiće letećim zujalicama. Kada je pokušao da zamisli ovo poslednje, setio se jednog filma, koji je gledao sa Henrijem u bioskopu. Zvao se Fantazma. Gledali su ga dole u starom Madžestiku. Ugao Avenija Bruklin i Marki. Kao većina njegovog starog života, Madžestik je smrdeo na pišaću, kokice i onu vrstu vina koja se prodavala u smeđim pakovanjima. Ponekad si u prolazima između redova mogao da nađeš igle. To možda nije bilo dobro, ali je jedan duboki deo njega ponekad, obično noću kada mu san ne bi hteo na oči, još uvek kukao za tim starim životom, u kom je postojao i taj Madžestik. Kukao je za time kao što bi kidnapovano dete plakalo za majkom.

Odneli bi decu, grom kopita bi se vratio odakle je i došao, i to je bilo to.

„Ne može tako“, reče Džejk. „Moraju i da ih vrate, zar ne?“

„Ne“, reče Overholzer. „Skrnavi se vrate vozom, znate... Imamo veliki otpad starih vozova, mogu vam pokazati, i... šta je? Šta nije u redu?“ Džejkova usta su zjapila, i skoro je potpuno prebledeo.

„Imali smo u skorije vreme ružno iskustvo s jednim vozom“, reče Suzana. „Vozovi kojima vam vraćaju decu... jesu li jednošinci?“

Nisu bili. Overholzer, Džafordsovi i Slajtmenovi u stvari nisu imali pojma šta je jednošinac. (Kalahan, koji je kao tinejdžer bio u Diznilendu jeste znao.) Vozove u kojima su se deca vraćala vukle su obične lokomotive (nadajmo se da se nijedna ne zove Čarli, mislio je Edi), bez mašinovođe. Deca su obično bila natrpana u jedan ili dva otvorena, niska vagona. Obično bi plakala od straha (i od opekotina od sunca, ako je nebo zapadno od Zemlje Gromova bilo čisto i ako je bilo toplo), prekrivena hranom i sopstvenim sasušenim govnima, i crkavala bi od žeđi. Na kraju pruge nije bilo stanice, mada je Overholzer mislio da je nekad, pre nekoliko vekova, možda i postojala. Ediju dođe pomisao da bi mogli da izračunaju koliko puta su Vukovi dolazili, tako što bi izbrojali stare lokomotive, kao što gledaš koliko je staro drvo tako što brojiš godove na panju.

„Šta mislite, koliko putuju?“, upita Roland. „Sudeći po njihovom stanju kada stignu?“

Overholzer pogleda u Slajtmena, a onda u Tijana i Zaliju. „Dva dana? Tri?“

Slegnuše ramenima i klimnuše.

„Dva ili tri dana“, reče Overholzer Rolandu, govoreći s više pouzdanja no što je možda bilo realno, sudeći po pogledima ostalih. „Dovoljno da izgore od sunca i da pojedu većinu hrane koja im je data...“

„Ili da se umažu njome“, zagrokta Slajtmen.

„... ali ne dovoljno da umru od gubitka tečnosti i gladi“, dovrši Overholzer. „Ako po tome hoćete da procenite koliko daleko ih vode od Kale, onda srećno, jer niko ne zna kojom brzinom se voz kreće kroz ravnice. S one strane reke stiže sporo i lagano, ali to ne mora ništa da znači.“

„Ne“, reče Roland. „Ne mora.“ Razmislio je. „Ostalo je još dvadeset sedam dana?“

„Dvadeset šest“, reče Kalahan tiho.

„Ima još nešto, Rolande“, reče Overholzer. Govorio je tonom kao da se izvinjava, a vilica mu je bila isturena. Edi pomisli da će ponovo postati ona vrsta tipa koji ti se na prvi pogled ne dopadne - ako imaš problem sa autoritetima, a Edi ga je imao.

Roland upitno podiže obrve.

„Nismo još pristali.“ Overholzer baci pogled na Slajtmena starijeg, kao da traži podršku, i Slajtmen klimnu.

„Znate... mi nikako ne možemo znati da ste vi ono za šta se izdajete“, reče Slajtmen izvinjujućim tonom. „Ja nisam imao knjige kada sam odrastao, a nema ih ni na ranču

- ja sam predradnik na Ajzenhartovom ranču ’Roking B’ - osim onih knjigovodstvenih. A dok sam rastao slušao sam mnogo priča o Gileadu, revolverašima i poglavaru Arturu, kao i svaki drugi dečak... čuo sam i razne krvave priče o Jerihonskom brdu... ali nikad nisam čuo za revolveraša bez dva prsta, ili smeđokožu ženu-revolveraša, ili nekog koji mora još nekoliko godina da raste da bi se prvi put obrijao.“

Sin mu je izgledao šokirano i potpuno osramoćeno. I sam Slajtmen je izgledao kao da ga je sramota, ali ipak je nastavio.

„Oprostite mi ako vas ovo što sam rekao vređa....“

„Dobro ga poslušajte“, promrmlja Overholzer. Edi poče da misli kako će mu vilica otpasti ako nastavi da je istura.

„Ali kakvu god odluku da donesemo, ona će imati dugoročne posledice. Morate to da shvatite. Ako donesemo pogrešnu, mogla bi to biti smrt varoši i svega u njoj.“

„Ne mogu da verujem šta pričate!“, povika Tijan Džafords rasrđeno. „Zaista mislite da su prevaranti? Tako mi bogova, ljudi, zar ga niste pogledali? Niste li...“

Žena ga zgrabi za ruku dovoljno čvrsto da su mu na pocrneloj farmerskoj koži ostale bele mrlje od vrhova njenih prstiju. Tijan je pogleda i ućuta, iako su mu usne bile čvrsto stisnute.

Negde u daljini zakrešta vrana i neka druga ptica joj odgovori nešto kreštavijim glasom. A onda sve utihnu. Jedno po jedno se okrenuše ka Rolandu od Gileada da vide šta će on da kaže.

5

Uvek je bilo isto, i bio je umoran od toga. Tražili su pomoć, ali tražili su i preporuke. Po mogućnosti i paradu svedoka. Hteli su spas bez ikakvog rizika, da samo zatvore oči i budu bezbedni.

Roland se lagano njihao tamo-amo, obgrlivši rukama kolena. Onda klimnu glavom i podiže pogled. „Džejk“, reče. „Priđi.“

Džejk baci pogled na Benija, svog novog prijatelja, a onda ustade i ode do Rolanda. Oj ga je pratio, kao i uvek.

„Andi“, reče Roland. „Sai?“

„Donesi mi četiri tanjira iz kojih smo jeli.“ Potom se okrenu ka Overholzeru. „Ostaćete bez dela posuđa. Kad su revolveraši u gradu, sai, tad bude i dosta lomljave. Prosta životna činjenica.“

„Rolande, mislim da nije potrebno...“

„Ćut’ sad“, reče Roland, i iako mu je glas bio nežan, Overholzer smesta ućuta. „Ispričali ste svoju priču. Sad mi pričamo svoju.“

Andijeva senka pade na Rolanda. Revolveraš diže pogled i uze tanjire, još neoprane i sjajne od masti. Potom se okrenu ka Džejku koji je sad izgledao potpuno drukčije. Dok je sedeo s Benijem i gledao Oja kako izvodi svoje male pametne trikove, smešeći se ponosno, Džejk je izgledao kao i svaki drugi dvanaestogodišnjak -bezbrižno i pun detinje radosti. Sada nije bilo osmeha i bilo je teško reći koliko zaista ima godina. Njegove plave oči behu uprte u Rolandove koje su bile skoro potpuno iste nijanse. Pod miškom mu je, zakačen za pertlu dokerskica, visio ruger koji je uzeo iz očevog stola u nekom drugom životu. Obarač je bio osiguran kožnom uzicom koju je Džejk sada otpetljavao bez gledanja. Bilo je dovoljno da je samo povuče.

„Reci lekciju Džejk, sine Elmerov, i budi iskren.“

Roland je skoro očekivao da se umešaju ili Edi ili Suzana, ali oboje su ćutali. Pogledao ih je. Lica su im bila hladna i ozbiljna kao Džejkovo. Dobro.

Džejkov glas je takođe bio bezizražajan, ali reči su tekle sigurno i bez mucanja.

„Ne ciljam rukom. Onaj koji cilja rukom zaboravio je očevo lice. Ciljam okom. Ne pucam rukom...“

„Ne vidim čemu ovo...“, reče Overholzer.

„Umukni“, reče Suzana, upirući prstom u njega.

Džejk kao da ih nije čuo. Nije odvajao pogled od Rolandovih očiju. Desnu ruku je držao na gornjem delu grudi, raširenih prstiju. „Onaj koji puca rukom zaboravio je očevo lice. Pucam umom. Ne ubijam pištoljem. Onaj koji ubija pištoljem zaboravio je očevo lice.“

Džejk zastade. Udahnu. I reče poslednji deo.

„Ubijam srcem.“

„Onda ubij ove“, reče Roland, i bez ikakvog daljeg upozorenja baci sva četiri tanjira visoko u vazduh. A oni su se dizali, vrteći se i razdvajajući, crne senke naspram belog neba.

Džejkova ruka, ona koju je držao na grudima, postade kao mrlja. Izvukao je rugera iz pertle i povlačio obarač dok je Rolandova ruka bila još u vazduhu. Tanjiri kao da nisu pucali jedan za drugim, već svi odjednom. Krhotine su padale na čistinu poput kiše. Nekoliko ih pade u vatru, dižući pepeo i bacajući varnice. Jedna ili dve se odbiše od Andijevu čeličnu glavu.

Roland skoči, raširenih ruku koje su se tako brzo kretale, da su se jedva videle. Iako im nije naredio, Edi i Suzana su činili isto, i to još dok su se ljudi iz Kala Brin Stardžisa trzali, šokirani zbog jačine pucnjave. I zbog dečakove brzine.

„Pogledajte nas, hoćete li, i blagodarite“, reče Roland. Pružio je ruke. Edi i Suzana učiniše isto. Edi je uhvatio tri komada tanjira. Suzana ih je imala pet (kao i plitku posekotinu na prstu). Roland je uhvatio čitavo tuce padajućih krhotina. Izgledalo je kao da ih ima dovoljno da se zalepe i da se napravi novi tanjir.

Šestoro posetilaca iz Kale zurilo je u neverici. Beni je još uvek pokrivao rukama uši. Sada ih je spuštao lagano. Gledao je Džejka kao da gleda duha ili utvaru s neba.

„Gospode“, reče Kalahan. „Kao trik u nekoj kaubojskoj predstavi.“

„Nije trik“, reče Roland. „Ni ne pomišljaj na to. To je Put Starešine. Mi smo deo tog an-teta, khefa i ka, u to se možeš kladiti. Revolveraši. I sada ću vam reći šta ćemo.“ Okrenu se ka Overholzeru. „Kažem šta ćemo činiti, jer nam nijedan čovek ne može zapovedati. Ipak mislim da vas ovo što ću vam reći neće obeshrabriti previše. A ako ipak bude tako...“ Roland slegnu ramenima. Ako bude tako, jebi ga, šta da se radi, govorio je taj pokret.

Spustio je krhotine između čizama i otresao ruke.

„Da su ovo sad bili Vukovi“, reče, „imali biste da se brinete o još samo pedeset šest umesto o šezdeset. Četvorica mrtvi pre no što kažete keks. A ubio ih je dečak.“

Gledao je u Džejka. „Ili barem ono što biste vi zvali dečak.“ Roland zastade. „Mi smo navikli na ono što bi vama možda delovalo čudno.“

„Mali odlično puca, svakako“, reče Slajtmen stariji. „Ali postoji razlika između glinenih sudova i Vukova na konjima.“

„Za vas, sai, ta razlika možda i postoji. Za nas ne. Kada počne pucnjava ne. Tad ubijamo sve što se kreće. Niste li nas zato tražili?“

„A šta ako ih ne možeš ubiti?“, upita Overholzer. „Ako im ništa ne može ni najveći kalibar?“

„Zašto traćite vreme kada ga nemate?“, upita Roland ravno. „Znate da ih možemo ubiti, jer nam inače ne biste ni došli. Nisam pitao, jer je odgovor očigledan.“

Overholzer se još jednom zacrvene. „Oprosti“, reče.

Beni je i dalje gledao Džejka razrogačenih očiju, i Roland oseti sitni ubod žaljenja za oba dečaka. Između njih će možda i dalje biti neka vrsta prijateljstva, ali ono što se upravo odigralo promeniće ga na temeljan način, u nešto što neće biti ni blizu onom radosnom khefu koji su inače dečaci delili. A to je bilo šteta, jer je Džejk, kada nije bio pozivan da se pokaže kao revolveraš, bio samo dete. Bio je skoro u istoj dobi kao i Roland, kada je morao da polaže test muškosti. Ali verovatno neće još dugo biti mlad. I to je bilo žalosno.

„Slušajte me sad“, reče Roland, „i dobro me slušajte. Napustićemo vas nakratko da odemo nazad do svog logora i održimo savet. Sutra, kada dođemo u vašu varoš, kontaktiraćemo onog od vas...“

„Dođite kod mene“, reče Overholzer. „Primiću vas i blagodariti, Rolande.“

„Naša kuća je mnogo manja“, reče Tijan, „ali bi Zalija i ja...“

„Bilo bi nam veoma drago da vas ugostimo“, reče Zalija. Pocrvenela je kao Overholzer. „Zaista.“

„Ti imaš i kuću i crkvu, sai Kalahane?“, reče Roland.

Kalahan se nasmeši. „Imam, hvala bogu.“

„Možda bismo noćili kod vas prvu noć u Kala Brin Stardžisu“, reče Roland. „Možemo li?“

„Naravno, dobrodošli.“

„Mogao bi nam pokazati crkvu i upoznati nas sa njenim tajnama.“ Kalahanov pogled bio je čvrst. „Bilo bi mi drago.“

„Posle ćemo uživati u gostoprimstvu varoši“, reče Roland, smešeći se.

„I bićete zadovoljni“, reče Tijan. „Obećavam.“ Overholzer i Slajtmen su klimali glavama.

„Ako je ručak koji smo malopre jeli ikakav znak, siguran sam da će biti tako. Blagodarimo, sai Džafordse, blagodarimo vam svima. Nedelju dana ćemo nas četvoro razgledati varoš, zabadajući nos tu i tamo. Možda i nešto duže, ali najverovatnije nedelju. Gledaćemo zemlju i kako su zgrade postavljene na njoj. Jednim okom ćemo motriti na dolazak tih Vukova. Pričaćemo s narodom, i narod će pričati s nama. Vi koji ste sada ovde pobrinućete se za to, može?“

Kalahan je klimao glavom. „Ne mogu da govorim u ime Manija, ali sam siguran da će ostali biti i više nego voljni da vam pričaju o Vukovima. Bog i Čovek Isus sami znaju da Vukovi nisu nikakva tajna. Na smrt ih se plaše i ljudi u Niziji. A ako vide i najmanju priliku da nam možete pomoći, učiniće sve što želite.“

„I Maniji će pričati sa mnom“, reče Roland. „Besedio sam ja i ranije s njima.“

„Ne daj da te ponese entuzijazam Matorog, Rolande“, reče Overholzer. Digao je svoje zdepaste ruke u vazduh u znak opreza. „Ima njih još u varoši koje ćete morati da ubedite...“

„Vona Ajzenharta, recimo“, reče Slajtmen.

„Jašta, i Ebena Tuka“, reče Overholzer. „Njegovo ime je samo na dućanu, znate, aii on drži i gostionicu i restoran... kao i deo konjušnica. A i većina maloposednika mu duguje novac. A kad smo kod maloposednika, ne treba zaboraviti Bakija Havijera. Nije najjači među njima, ali samo zato što je pola imovine dao mlađoj sestri kad se udala“, progunđa Overholzer. On se naže ka Rolandu, lica ozarenog zbog prilike da pripoveda deo istorije varoši. „Roberta Havijer, Bakijeva seja, imala je sreće“, reče. „Kada su Vukovi bili poslednji put, ona i njen brat blizanac imali su samo godinu dana. Tako da ih nisu dirali.“

„Bakijevog blizanca su odveli pre toga“, reče Slajtmen. „Buli je umro pre skoro četiri godine. Od one bolesti. Otac Baki čini sve za ovo dvoje mlađih. Trebalo bi da razgovarate i sa njim, jašta. Ima samo osamdeset jutara, ali je i dalje jak.“

Oni i dalje ne shvataju, mislio je Roland.

„Hvala vam“, reče. „Ono što je sada pred nama svodi se uglavnom na posmatranje i slušanje. Kada to završimo, zamolićemo onoga kod koga je pero da sazove skup. Tad ćemo vam reći da li se varoš može odbraniti i koliko nam je ljudi potrebno kao pomoć.“

Roland vide da se Overholzer sprema da zausti nešto i odmahnu glavom.

„Neće nam trebati mnogo ljudi“, reče. „Mi smo revolveraši, a ne vojska. Mi mislimo i delujemo drugačije od vojske. Trebaće nam najviše pet ljudi. Možda i manje - dva ili tri čoveka. Ali će nam možda trebati više njih u pripremama.“

„Zašto?“, upita Beni.

Roland se nasmeši. „To ti još ne mogu reći, sinko, jer nisam video kako stvari stoje u vašoj kali. Ali u ovakvim slučajevima iznenađenje je obično najjače oružje, i obično je potrebno mnogo ljudi da se spremi dobro iznenađenje.“

„Vukovima će najveće iznenađenje biti ako se uopšte budemo borili“, reče Tijan.

„A šta ako odlučite da se Kala ne može odbraniti?“, upita Overholzer. „Kaži mi, preklinjem te.“

„Onda ćemo vam se moji prijatelji i ja zahvaliti na gostoprimstvu i nastaviti dalje“, reče Roland. „Imamo mi i svog posla nešto dalje niz Stazu Zraka.“ Gledao je nekoliko trenutaka Tijana i Zaliju, obeshrabrenih lica, a onda reče: „Ali mislim da je to malo verovatno, znate. Obično postoji rešenje.“

„Poželimo onda da se skup složi sa vašom procenom“, reče Overholzer.

Roland se dvoumio. Da je hteo, mogao je sada da kaže punu istinu. Ako su ovi ljudi i dalje verovali da je za tet revolveraša obavezujuće ono što grupa farmera i rančera reši na javnom skupu, zaista su izgubili iz vida poredak kakav je nekad bio. Međutim, da li je to bilo toliko loše? Na kraju krajeva, stvari će se izgladiti i postati deo njegove duge priče. Ili neće. Ako ne, završiće svoju priču i potragu u Kala Brin Stardžisu, truleći ispod nekog kamena. A možda čak ni to. Možda će završiti samo kao mrtva gomila mesa istočno od grada, zajedno sa svojim prijateljima. Toliko trulog mesa za vrane i ostale ptice. Ka će učiniti svoje. Kao i uvek.

Gledali su ga.

Roland ustade, žmirkajući od bola u desnom bedru. Edi, Suzana i Džejk takođe ustadoše.

„Dobro je da smo se našli“, reče Roland. „A što se tiče budućnosti, biće vode ako bog bude hteo.“

„Amin“, reče Kalahan.

Poglavlje 7
TODAŠ

1

„Sivi konji“, reče Edi.

„Da“, odgovori Roland.

„I njih pedeset ili šezdeset, svi na sivim konjima.“

„Jes’, tako rekoše.“

„I nije im nimalo čudno“, reče Edi zamišljeno.

„Ne. Izgleda da nije.“

„Pa, je li čudno?“

„Pedeset ili šezdeset konja, i svi iste boje? Da, rekao bih da jeste.“

„Ti ljudi u Kali i sami uzgajaju konje.“

„Ja’.“

„Doveli su i nama nekoliko da možemo da jašemo.“ Edi, koji nikada u životu nije jahao, bio je srećan što je to skinuto s dnevnog reda, ali to nije rekao naglas.

„Ja’, privezani su za drvo odmah tu iza uzbrdice.“

„Siguran si u to?“

„Osetio sam im miris. Pretpostavljam da se robot brine o njima.“

„Zašto tim ljudima nije čudno pedeset ili šezdeset konja iste boje?“

„Zato što ne razmišljaju zaista o Vukovima ili bilo čemu u vezi s njima“, reče Roland. „Mislim da su isuviše obuzeti strahom.“

Edi odzvižda pet ili šest tonova koji nisu baš činili melodiju. „Sivi konji“, reče zatim.

Roland je klimao glavom. „Sivi konji.“

Gledali su se nekoliko trenutaka, a onda se nasmejaše. Edi je voleo da vidi Rolanda kako se smeje. Zvuk njegovog smeha bio je suv i ružan poput kreštanja onih ogromnih, crnih ptica, koje je on zvao seljačice... ali ga je ipak voleo. Verovatno zato što se Roland retko kad smejao.

Bilo je kasno popodne. Iznad njih, oblaci su postali tako tanki da su poprimili bledoplavu boju koja se skoro poklapala s bojom neba. Overholzerova grupa se vratila u svoj logor. Suzana i Džejk su otišli niz šumski put da donesu još krofnica. Posle onako bogatog ručka niko od njih nije hteo ništa teže. Edi je sedeo na panju i rezbario nešto. Roland je sedeo pored njega sa svim njihovim pištoljima rastavljenim i poredanim na parčetu jelenske kože. Podmazivao je delove jedan za drugim, dižući na kraju svaki zavrtanj, burence i svaku cev ka suncu da još jednom proveri da su potpuno čisti, pre no što bi ih odložio u stranu za ponovno sklapanje.

„Rekao si im da stvar nije više u njihovim rukama“, reče Edi. „I oni ni to nisu shvatili. A ti nisi dalje navaljivao na tu temu.“

„To bi ih samo uznemirilo“, reče Roland. „Imali smo jednu poslovicu u Gileadu: Neka zlo čeka dan u koji će morati da padne.“

„Aha“, reče Edi. „I mi smo u Bruklinu imali jednu: Ne možeš očistiti đubre s odela od antilopa.“ Podigao je ono što je rezbario. Glava. Biće to igračka za dete, pomisli Roland. I ponovo se pitao koliko je Edi znao o ženi sa kojom je spavao svake noći. Odnosno o ženama. I to ne u svesnom delu uma, nego ispod. „Ako zaključiš da možemo da im pomognemo, onda moramo da im pomognemo, je l’ da? O tome se u stvari radi u celoj priči o Poglavarevom putu, zar ne?“

„Da“, reče Roland.

„I ako nam niko od njih ne bude hteo pomoći, moramo da se borimo sami.“

„Ah, to me ne brine“, reče Roland. Držao je tanjirić sa svetlim, slatkim uljem za čišćenje pištolja. Umočio je okrajak kože u ulje i počeo da čisti držač Džejkovog rugera. „Tijan Džafords bi bio uz nas. Sigurno ima i nekoliko prijatelja koji bi učinili isto, bez obzira na ishod njihovog sastanka. A na kraju krajeva, tu je i njegova žena.“

„A ako zbog nas oboje poginu? Šta će biti s njihovom decom? Imaju ih petoro. A mislim da u celoj priči ima i neki starac, deda jednog od njih dvoje. Verovatno se brinu i o njemu.“

Roland slegnu ramenima. Pre nekoliko meseci, Edi bi taj pokret - i revolveraševo bezizražajno lice - protumačio pogrešno kao nezainteresovanost. Ali sada je znao bolje. Roland je bio isto toliko sužanj svojih pravila, kao što je Edi bio ovisnik od heroina.

„Šta ako mi poginemo u ovom malom gradu zajebavajući se s tim Vukovima?“, upita Edi. Zar ti neće posljednja misao biti nešto kao: Ne mogu da verujem koji sam ja kreten. Bacam priliku da dođem do Mračne Kule zbog par balavaca. Ili tako nešto?“

„Ako ne budemo postojani, svakako da se nikada nećemo približiti Kuli ni na hiljadu milja“, reče Roland. „I nemoj mi reći da to ne osećaš.“

Edi mu to i nije mogao reći, jer zaista jeste osećao. Osećao je još nešto: neku vrstu krvožednog poleta. Hteo je u stvari ponovo da se bori. Hteo je da vidi nekoliko tih Vukova, ili šta god da su bili, kroz nišan Rolandovog velikog revolvera. Nije bilo smisla da se zavarava poričući istinu: hteo je da skine nekoliko skalpova.

Ili maski vukova.

„Šta tebe stvarno muči, Edi? Voleo bih da mi kažeš dok smo sami.“ Usne revolveraša se izviše u tanak, iskrivljen osmeh. „Hajde, preklinjem te.“

„Vidi se na meni, a?“

Roland slegnu ramenima.

Edi je razmišljao neko vreme o pitanju. Bio je to veliki problem. Suočavanje s tim davalo mu je osećaj da nije spreman i da nije prava osoba za to, isto kao što se osećao kada je morao da izrezbari ključ koji bi otvorio vrata Džejku Čembersu nazad prema ovom svetu. Samo što je tada mogao da krivi duha svog starijeg brata, Henrija, koji mu je šaputao duboko u mislima kako nije ni za šta, kako nikad nije bio i nikad neće biti. A sada se radilo samo o ogromnosti problema o kojem je Roland govorio. Zato što ga je sve mučilo i zato što ništa nije bilo u redu. Ništa. Ili ’u redu’ možda nije bila prava reč, možda je bilo baš suprotno. Zato što su s druge strane stvari delovale previše dobro, isuviše savršeno, isuviše...

„Aaaaaah“, reče Edi. Uhvatio se za kosu i čupao. „Ne znam šta da kažem.“

„Reci prvo što ti padne na um. Bez razmišljanja.“

„Devetnaest“, reče Edi. „Sve je otišlo u devetnaest.“

Bacio se unazad na mirisno šumsko tlo, prekrio je oči i počeo da mlatara nogama kao gnevno dete. Pomislio je: Možda ubijem nekoliko Vukova i to me smiri. Možda mi treba samo to.

2

Roland je odbrojao ceo minut pre no što je ponovo progovorio. „Osećaš li se sada bolje?“

Edi ustade. „Da, zapravo se i osećam bolje.“

Roland klimnu glavom, smešeći se pomalo. „Možeš li mi onda reći nešto više? Ako ne možeš, u redu je, jer sam naučio da poštujem tvoja osećanja, Edi - više no što ti slutiš - a ako možeš da govoriš, saslušaću te.

I to je bilo istina. Revolveraševa prva osećanja prema Ediju varirala su između opreza i prezira zbog onoga što je Roland smatrao slabošću karaktera. Poštovanje je došlo sporije. Počelo jeu Balazarovoj kancelariji, gde se Edi borio potpuno nag. Roland je znao veoma malo ljudi koji su to mogli. To poštovanje je raslo Rolandovim shvatanjem koliko je Edi sličan Kutbertu. A onda, u jednošincu, Edi je nastupio jednom vrstom očajničke kreativnosti, kojoj se Roland samo mogao diviti i nikada je ne izvesti sam. Edi Din je imao zbunjujući i ponekad dosadni smisao za smešno Kutberta Olguda. Takođe je imao dubokosežne nalete intuicije Alejna Džonsa. Ali na kraju krajeva, Edi nije bio nimalo kao Rolandovi stari prijatelji. Ponekad je bio slab i egocentričan, ali je ipak posedovao ogromnu hrabrost i dobru sestru hrabrosti - ono što je sam Edi zvao ’čuka’.

Rolandu je sada trebala njegova intuicija.

„U redu“, reče Edi. „Nemoj da me prekidaš, ne postavljaj pitanja. Samo slušaj.“ Roland je klimao glavom i nadao se da se Suzana i Džejk još neće vratiti. „Pogledam u nebo - gore gde se oblaci baš sad razilaze - i vidim broj devetnaest ispisan u plavetnilu.“

Roland pogleda nagore. I da, broj je bio tu. I on ga je video. Ali je takođe video i oblak koji je ličio na kornjaču, i još jednu rupu u sve tanjim oblacima koja je ličila na vagon.

„Pogledam drveće i vidim devetnaest. Pogledam u vatru, vidim devetnaest. Zbir slova u imenima je devetnaest, kao kod Overholzera i Kalahana. Ali to je samo ono što mogu da kažem, što mogu da vidim, za šta mogu da se uhvatim.“ Govorio je očajničkom brzinom, gledajući Rolanda pravo u oči. „Evo još nešto. Ima veze s Todašem. Znam da vi mislite da me sve podseća na fiks, i možda ste u pravu, ali Rolande, ići u Todaš je kao kad se uradiš.“

Edi je s njim uvek razgovarao o tim stvarima kao da Roland nikad u svom dugom životu nije probao ništa jače od grafa, a to je bilo daleko od istine. Možda podseti Edija na to jednom, ali ne sada.

„Sama činjenica da sam ovde u tvom svetu je kao da sam u Todašu. Jer... čoveče, ovo je zajebano... Rolande, ovde je sve stvarno, a opet i nije.“

Roland pomisli da podseti Edija na to da ovo više nije ni njegov svet - da je grad Lud bio granica između Srednjeg sveta i svih misterija koje su ležale pred njima - ali je opet oćutao.

Edi ugrabi punu ruku opalog lišća i mirisnih igli, ostavljajući otisak ruke na šumskoj zemlji. „Stvarno je“, reče. „Mogu da ih osetim i imaju miris.“ Približi igle ustima i isplazi jezik da ih lizne. „Imaju i ukus. A istovremeno su nestvarne kao devetnaestica koju možda vidiš u vatri ili onaj oblak gore koji liči na kornjaču. Shvataš li šta hoću da kažem?“

„Itekako te razumem“, promrmlja Roland.

„Ljudi su stvarni. Ti, Suzana, Džejk, onaj tip Gašer što je oteo Džejka, Overholzer, Slajtmenovi. Ali način na koji se stvari iz mog sveta počinju pojavljivati ovde, jednostavno nije stvaran. Ne može se ni osetiti i nije logično, ali ne mislim na to. Jednostavno nije stvarno. Zašto ljudi ovde pevaju ’Hej, Džud’? Ne znam. I onaj medved-kiborg, Sardik - odakle je meni to ime poznato? Zašto me podseća na zečeve? I sve ono sranje o ’Čarobnjaku iz Oza’, Rolande - sve se to stvarno desilo, ne sumnjam u to, ali istovremeno mi deluje potpuno nestvarno. Kao da je Todaš. Kao devetnaest. I šta se dešava posle Zelenog dvorca? Ništa, samo idemo u šumu kao Ivica i Marica. Tu je put kao stvoren za nas i krofnice, koje kao da samo nas čekaju da ih uberemo. Nema više civilizacije. Sve se otkriva. Sam si nam to rekao. Videli smo to u Ludu. Ali znate šta narode? Civilizacije ipak ima! Ha, al’ smo vas zajebali!“

Edi se nasmeja. Zvučalo je histerično i nezdravo. Kada je sklonio kosu sa čela, ostavio je taman trag šumske zemlje na njemu.

„Fora je u tome da smo ovde, milijardama kilometara duboko u nedođiji, naišli na gradić kao iz slikovnice. Civilizovan. Pristojan. Ona vrsta ljudi koju kao da poznaješ celog života. Možda ti se ne sviđaju svi - Overholzer je onaj tip koji ti teško legne - ali se ipak osećaš kao da ih poznaješ.“

Edi je i tu bio u pravu, mislio je Roland. Još nije ni video Kala Brin Stardžis, a već ga je podsećao na Mehis. Na neki način je to delovalo i savršeno normalno - farmerske i rančerske varoši su u celom svetu bile slične - ali je na neki način bilo i uznemirujuće. Prokleto uznemirujuće. Sombrero koji je nosio Slajtmen, recimo. Zar je bilo moguće da ovde, hiljadama milja daleko od Mehisa, muškarci nose slične šešire? Pretpostavljao je da jeste. Međutim, da li je bilo moguće da Slajtmenov sombrero Rolanda toliko podseća na onaj koji je nosio Migel, matori mozo u ’Obali’ u Mehisu, pre toliko godina? Ili je to bila samo njegova mašta?

A Edi kaže da ja nemam mašte, pomisli.

„Grad koji je kao iz slikovnice ima problem kao u bajci“, nastavi Edi. „I ljudi iz slikovnice zovu upomoć grupu heroja kao iz filma da ih spasu od čudovišta iz bajke. Znam da je to stvarno, da će ljudi verovatno umreti, i da će krv biti stvarna, isto kao i vrisci i plač posle toga - ali istovremeno ima nešto u vezi s ovim zbog čega mi deluje kao obična pozorišna predstava.“

„A Njujork?“, upita Roland. „Kako si se osećao tamo?“

„Isto“, reče Edi. „Samo razmisli o tome. Na stolu je ostalo devetnaest knjiga pošto je Džejk uzeo Čarlija Čuf-Čufa i knjigu zagonetki... i onda, od svih mogućih ljudi u Njujorku, pojavljuje se Balazar! Taj kučkin sin!“

„’Alo, momci!“, uzviknu Suzana veselo iza njih. „Nema psovanja.“ Džejk ju je gurao uz put, a krilo joj je bilo puno krofnica.-Oboje su izgledali veselo i srećno. Roland je pretpostavljao da to ima veze sa dobrim ručkom.

„Ponekad taj osećaj nestvarnosti i ode, je l’ da?“, reče Roland.

„Nije to baš nestvarnost, Rolande. Više je...“

„Ne cepidlači. Ponekad ode. Zar ne?“

„Da“, reče Edi. „Kada sam s njom.“

Otišao je do nje. Sagnuo se. Poljubio je. Roland ih je posmatrao, zabrinut.

3

Mrak se lagano spuštao. Sedeli su opušteno pored vatre dok se nije ugasila. Budući da nisu bili mnogo gladni, krofnice, koje su doneli Suzana i Džejk, bile su im sasvim dovoljne. Roland je bio zamišljen nad nečim što je rekao Slajtmen i to verovatno dublje no što je bilo zdravo. Sada je to odgurnuo u stranu i rekao: „Neki od nas ili svi će se večeras možda sresti u gradu Njujorku.“

„Ja se samo nadam da ovaj put idem i ja“, reče Suzana.

„Biće kako ka hoće“, reče Roland ravno. „Bitno je da se držite jedni drugih. Ako bude išlo samo jedno od nas, mislim da ćeš to biti ti, Edi. Ako samo jedno ode, on... ili ona... treba da ostane na mestu dok se ne začuju ponovo zvona.“

„Kammen“, reče Edi. „Tako ih je nazvao Andi.“

„Da li ste me svi razumeli?“

Klimali su glavama, a po izrazima njihovih lica Roland je video da je svako od njih zadržao pravo da, zavisno od situacije, sam odluči šta mu je činiti. A to je bilo potpuno ispravno. Na kraju krajeva, ili su bili revolveraši, ili nisu.

Iznenadio je i sam sebe kad se nasmejao.

„Šta je smešno?“, upita Džejk.

„Samo mi je palo na um kako dug život donosi čudne saputnike“, reče Roland. „Ako misliš na nas“, reče Edi, „reći ću ti jednu stvar, Rolande: nisi ni ti baš gospodin Normalni.“

„Pretpostavljam da nisam“, reče Roland. „Ako krene grupa - dvoje, troje, ili možda svi mi - trebalo bi da se uhvatimo svi za ruke kada se začuju zvona.“

„Andi je rekao da treba da se usredsredimo jedni na druge, kako se ne bi izgubili“, reče Edi.

Suzana ih iznenadi sve kada poče da peva. Samo što je to Rolandu više zvučalo kao pesma galeje - nešto što se uzvikuje strofu po strofu - nego kao prava pesma. Međutim, iako nije pevala nikakvu određenu melodiju, glas joj je ipak bio potpuno melodičan. „Deco, kada čujete zvuk klarineta... Deco, kada čujete zvuk flaute. Deco, kada čujete zvuk tambure... poklonite se ijjj-DOLU!“

„Šta je to?“

„Pesma za polje“, reče. „Poput onih koje su možda pevali moji preci kada su brali pamuk svog gospodara. No, vremena se menjaju.“ Nasmešila se. „Prvi put sam je čula u jednom kafiću u Grinič Vilidžu 1962. A čovek koji ju je pevao bio je belac, bluzpevač Dejv Van Ronk.“

„Kladim se da je i Aron Dipno bio tamo“, reče Džejk s uzdahom. „Ma vraga, kladim se da je sedeo za stolom odmah pored tvog.“

Suzana se okrenu ka njemu, iznenađena i zamišljena. „Otkud ti to, šećeru?“

„Jer je čuo Kalvina Tauera kako govori da je taj tip Dipno visio u Vilidžu još... šta je rekao, Džejk?“, reče Edi.

„Ne u Vilidžu, u ulici Bliker“, reče Džejk smešeći se. „Gospodin Tauer je rekao da je gospodin Dipno visio u ulici Bliker još pre no što je Bob Dilan umeo da odsvira više od g-dura na svom honeru. To mora da je usna harmonika.“

„Jeste“, reče Edi. „I iako se ne bih baš kladio u sve što imam da je Džejk u pravu, prilično sam siguran da jeste. Naravno da je Dipno bio tamo. I ne bih čak bio iznenađen ni da je Džek Andolini bio šanker. Jer tako stvari jednostavno funkcionišu u Zemlji Devetnaestice.“

„U svakom slučaju“, reče Roland, „oni od nas, koji predu tamo večeras, trebalo bi da se drže zajedno. I mislim bukvalno na to da se u svakom momentu možemo dodirnuti.“

„Ja mislim da mene neće biti tamo“, reče Džejk.

„Otkud ti to, Džejk?“, upita revolveraš iznenađeno.

„Zato što neću moći da zaspim“, odgovori Džejk. „Previše sam uzbuđen.“ Ali su na kraju ipak svi zaspali.

4

Zna da je u pitanju samo san, nešto što je prouzrokovala’samo Slajtmenova usputna primedba, ali ipak ne može da pobegne. Uvek tražite zadnja vrata, govorio im je Kort, ali ako u ovom snu i postoje zadnja vrata, Roland ne može da ih nađe. Čuo sam za Jerihonsko brdo i slične krvave bajke, rekao je Ajzenhartov predradnik, samo što je Jerihonsko brdo Rolandu bilo itekako stvarno. A što i ne bi bilo? Bio je tamo. Bio je to njihov kraj. Kraj jednog čitavog sveta.

Dan je zagušujuće topao, sunce dostiže zenit i onda kao da ostaje na tom mestu. Vreme kao da prestaje da teče. Pred njima je velika padina prepuna velikih sivocrnih kamenih glava, propalih statua koje su ostavili ljudi kojih odavno nije bilo. Grisomovi ljudi neumorno napreduju između njih dok se Roland i njegovih nekoliko poslednjih pratilaca povlače na gore, pucajući. Pucnjava traje i traje, beskrajna je, a zvuk metaka koji se odbijaju o kamena lica bio je kao piskav konirapunkt koji im se urezivao u glave poput krvožednog zujanja komaraca. Džejmija Dekarija ubio je snajper, možda Grisomov sin koji je imao oko sokolovo ili sam Grisom. Alejnova smrt bila je još gora. Njega su veče pred poslednju bitku ubila njegova dva najbolja druga u mraku... glupa greška, grozna smrt. Pomoć im nije stizala. Demaletovi ljudi su kod Rimroksa upali u zasedu i sve su ih poklali, i kada je Alejn posle ponoći jahao nazad da im to kaže, Roland i Kutbert su... zvuk njihovih pištolja... i jao, kada je Alejn uzviknuo njihova imena...

A sada su na vrhu i nemaju kuda da beže. Istočno iza njih je strma litica ka Soli -onome što petsto milja južno odavde zovu Čisto more. Zapadno od njih je brdo kamenih glava i Grisomovi ljudi koji su jurili ka njima i vrištali. Roland i njegovi ljudi ubili su ih na stotine, ali ih je ipak ostalo još dve hiljade, a i to je prilično nesigurna procena. Dve hiljade ljudi koji su vrištali, lica obojenih u plavo, neki naoružani pištoljima, a poneki i strelama - protiv tuceta. Samo ih je toliko ostalo, ovde na vrhu Jerihonskog brda, pod vrelim suncem. Džejmi mrtav, Alejn stradao od pištolja sopstvenih prijatelja - Alejn koji je bio pomalo trom, ali na kog si se ipak mogao osloniti, i koji je mogao da beži na sigurno, a nije - a i Kutbert je bio pogođen. Koliko puta? Pet? Šest? Košulja mu je grimizna od krvi i slepila mu se s kožom. Jedna strana lica mu je potpuno krvava, a oko na toj strani mu visi na obrazu. Ali i dalje drži Rolandov rog, onaj u koji je duvao i poglavar Artur, ili su bar tako kazivale priče. Neće da mu ga da. „Ja duvam slade nego što si ti ikad mogao“, kaže Rolandu, smejući se. „Možeš da ga uzmeš kada ja umrem. I nemoj da to ne učiniš, jer ovaj rog pripada tebi, Rolande.“

Kutbert Olgud, koji je nekada ujahao u baroniju Mehis sa lobanjom vrane okačenom o sedlo. Zvao ju je „izvidnica“ i pričao sa njom kao da je živa - takva mu je bila ćud - i Rolanda su njegove budalaštine ponekad izluđivale. A evo ga sada ovde, pod ovim vrelim suncem, gega se ka njemu sa revolverom koji se puši u jednoj i rogom Poglavara u drugoj ruci, sav krvav i poluslep, na korak od smrti... ali se još uvek smeje. Bogovi dragi, smeje se i smeje.

„Rolande!“, viče. „Izdali su nas! Ima ih mnogo više! Sterani smo leđima ka moru! Sad su baš tamo gde nam trebaju! Idemo li u napad?“

I Roland shvata da je on u pravu. Ako će se njihova potraga za Mračnom Kulom završiti ovde na Jerihonskom brdu - ako ih je izdao neko njihov i ako ih je nadjačao ovaj divljački trag armije Džona Farsona - onda neka se završi uz buku.

„Jašta!“, uzvikuje. „Nego šta ćemo! Vi koji ste s dvora, za mnom! Revolveraši, za mnom! Za mnom, kada vam kažem!“

„Što se tiče revolveraša, ja sam tu, Rolande“, kaže Kutbert. „Mi smo poslednji.“

Roland ga prvo gleda, a onda ga grli pod tim paklenim nebom. Oseća Kutbertovo vrelo telo, oseća koliko je mršavo postalo i kako drhti. A i dalje se smeje. Bert se i dalje smeje.

„U redu“, kaže RoLand promuklo, gledajući u svojih nekoliko preostalih Ljudi. „Idemo na njih. I ne prihvatamo primirje.“

„Ne, nema nikakvog primirja“, kaže Kutbert.

„Ne prihvatamo ni predaju ako nam je ponude.“

„Ni pod kojim uslovom!“, uzvikuje Kutbert, smejući se još jače. „Čak ni ako svih dve hiljade ljudi položi oružje.“

„Onda duni u taj jebeni rog.“

Kutbert diže rog ka krvavim usnama i duva iz sve snage, a rog ispušta svoj poslednji poziv u boj, jer kada mu ispadne iz ruke minut kasnije (a možda i pet ili deset minuta - vreme u toj poslednjoj bici ne igra nikakvu ulogu), Roland će ga ostaviti da leži u prašini. Zaslepljen tugom i krvožedi, zaboraviće da rog Poglavara uopšte i postoji.

„A sada, prijatelji moji... juriš!“

„Juriš!“, uzvikuje to posLednje tuce pod paklenim suncem. To je njihov kraj, kraj Gileada, kraj svega, a njega više nije briga. Stari crveni bes, suv i izluđujuć, spušta mu se preko uma, gušeći svaku misao. Idemo onda još jedan poslednji put, misli. Neka bude tako.

„Za mnom!“, viče Roland od Gileada. „Napred! Za Kulu!“

„Za Kulu!“, uzvikuje Kutbert pored njega, teturajući se. U jednoj ruci drži Poglavarev rog visoko ka nebu, a u drugoj revolver.

„Nećemo zarobljenike!“, vrišti Roland. „NEĆEMO ZAROBLJENIKE!“

Jurišaju napred niz padinu ka Grisomovoj hordi plavih lica, s njim i Kutbertom na čelu, i u momentu kada stignu do prvih velikih sivocrnih glava koja stoje u visokoj travi, i kada im strele i meci proleću pored lica, zvona počinju da zvone. Ta melodija je daleko jača od proste lepote. Preti da ga rastrgne na komadiće svojom snažnom divotom.

Ne sada, misli, bogovi, ne sada - pustite me da završim. Pustite me da završim sa svojim prijateljem kraj sebe i da napokon nađem mir. Molim vas.

Pruža ruku ka Kutbertoj. Na trenutak oseća prijateljeve krvlju slepljene prste, tamo na Jerihonskom brdu, gde su ugasli njegova hrabrost i smeh... a onda tih prstiju više nema. Ili su njegovi prsti pre prošli kroz Bertove? Pada, pada, svet se pomračuje, pada, zvona zvone, kammen zvone („Zvuči Havajski, zar ne?“) a on pada, nema više Jerihonskog brda, nema Poglavarevog roga, tu su samo mrak i crvena slova, neka od njih su ’velika slova’, taman da može da pročita šta piše, piše...

5

Piše hodaj. Roland, međutim, vidi da ljudi i pored tog znaka prelaze ulicu. Samo bi bacili pogled u pravcu iz kojeg se kretao saobraćaj ka njima, a onda bi jednostavno prešli. Jedan tip je prešao i pored činjenice da mu se približavao jedan žuti taksis. Taksis zaplesa na ulici i oglasi se njegov rog. Čovek koji je prešao ulicu povika bez straha za njim, a onda ispruži srednji prst i zamaha njime ka odlazećim kolima. Rolandu je nešto govorilo da taj znak ne znači duge dane i ugodne noći ti želim.

U Njujorku je bila noć, i iako je na sve strane bilo ljudi, niko od njih nije bio iz njegovog ka-teta. Eto, desio se slučaj koji skoro uopšte nije očekivao: da će osoba koja se pojavi ovde biti on. Ne Edi, nego on. Kuda je za ime svih bogova trebalo da ide? I šta je trebalo da čini kada stigne tamo?

Seti se sopstvenog saveta, mislio je. „Ako se zadesite tamo sami, ostanite na mestu“, rekao si im.

No da li je to značilo da jednostavno treba da bleji na... pogledao je u zeleni znak sa imenom ulice... na ćošku Druge avenije i Pedeset četvrte ulice, ne čineći ništa osim da gleda kako se onaj znak menja iz ne hodaj crvene boje u hodaj, ispisano belom?

Dok je razmišljao o tome, neki glas povika iza njega, visok i pun radosti. „Rolande! Šećeru! Okreni se i pogledaj me! Dobro me pogledaj!“

Roland se okrenuo, znajući unapred šta će videti, ali ipak se smešio. Koliko god da je bilo grozno proživeti ponovo onaj dan na Jerihonskom brdu, toliko je ovo bio melem za dušu - Suzana Din koja leti ka njemu niz Pedeset četvrtu ulicu, smejući se i plačući od sreće, širom raširenih ruku.

„Noge!“, vikala je iz sveg glasa. „Noge! Ponovo imam noge! Jao Rolande, medeni, hvaljen Čovek Isus, PONOVO IMAM NOGE!“

6

Bacila mu se u naručje, ljubeći mu obraze, vrat, čelo, nos, usne, ponavljajući iznova i iznova: „Noge, Rolande, vidiš li ih, mogu da hodam, mogu da trčim, imam noge, hvaljen Bog i svi sveci, imam noge.“

„Uživaj u njima, srce“, reče Roland. Prihvatanje žargona mesta na kom se nalazio bio je njegov stari trik, ili je možda bilo navika. Sada je to bio žargon Kale. Pretpostavljao je da bi se, kada bi proveo neko vreme u Njujorku, zatekao kako maše srednjim prstom za taksisima.

Ali bih uvek bio autsajder, pomislio je. Zaboga, ne umem čak da kažem ni aspirin. Kad god pokušam, izgovorim pogrešno.

Uhvatila ga je za desnu ruku i povukla je na dole iznenađujućom snagom, stavivši je sebi ispod kolena. „Osećaš li ih?“, pitala je. „Mislim, ja ovo ne zamišljam, jel’ da?“

Roland se smejao. „Zar nisi trčala ka meni kao da imaš krilate noge poput Rafa? Da, Suzana.“ Položio je levu ruku, onu na kojoj je još uvek imao sve prste, na njenu levu nogu. „Dve noge, i na obema imaš stopala.“ Namrštio se. „Trebalo bi da ti nađemo neke cipele.“

„Zašto? Pa ovo je samo san. Mora da jeste.“

Gledao ju je čvrsto, i njen osmeh lagano nestade.

„Nije? Zaista nije?“

„U Todašu smo. Zaista smo ovde. Ako posečeš stopalo, Mija, posekotinu ćeš imati i sutra kada se probudiš pored logorske vatre.“

Drugo ime mu je izletelo skoro - mada ne potpuno - samo od sebe. Sada je stajao tako, napregnutih mišića, i čekao da vidi da li će ona primetiti. Ako primeti, izviniće joj se i reći da je u Todaš dospeo direktno iz sna o nekome, koga je davno poznavao (mada je, pored Suzan Delgado, postojala samo još jedna žena koja mu je bila bitna u životu, a njeno ime nije bilo Mija).

Ona, međutim, nije primetila, što Rolanda nije mnogo iznenadilo.

Zato što se ponovo spremala za lov - kao Mija - kada su kammen zazvonila. A za razliku od Suzane, Mija ima noge. Obeduje za bogatom trpezom u velikoj dvorani, razgovara sa svim svojim prijateljima, nije išla ni u Morhaus, niti u bilo koju drugu školu, i ima noge. Zato ova preda mnom ima noge. Ova objedinjuje obe žene, iako toga nije svesna.

Roland odjednom shvati da se nada da neće sresti Edija. On bi mogao da oseti razliku čak i ako je Suzana sama ne vidi. A to bi moglo biti loše. Da je Roland na raspolaganju imao tri želje, poput nekog junaka iz bajke koji je uhvatio zlatnu ribicu, sve tri bi potrošio na jednu jedinu želju: da završe ovaj posao u Kala Brin Stardžisu pre nego što Suzanina, odnosno Mijina trudnoća postane očigledna. Bilo bi teško da mora da se brine o oba problema odjednom.

Možda čak i nemoguće.

Gledala ga je širom otvorenih očiju, kao da očekuje neki odgovor od njega. Ne zato što ju je oslovio imenom koje nije bilo njeno, već što je očekivala da joj kaže šta im je činiti dalje.

„Pa ovo je tvoj grad“, reče on. „Hteo bih da vidim knjižaru. I prazni plac.“ Zastao je. „I ružu. Možeš li da me odvedeš tamo?“

„Ovaj“, reče ona, razgledajući okolo, „ovo jeste moj grad, nema sumnje, samo što Druga avenija ne izgleda nimalo kao nekada, kada se Deta palila na sitne krade u Mejsisu.“

„Znači ne možeš da nađeš knjižaru i prazni plac?“ Roland je bio razočaran, ali daleko od očaja. Morao bi da postoji neki način. Uvek je postojao...

„Ma, tu nema nikakvih problema“, reče ona. „Ulice su iste. Njujork je samo mreža, Rolande. Avenije idu u jednom smeru, ulice u drugom. Prosto k’o pasulj. Idemo.“

Znak je ponovo pokazivao ne hodaj, ali Suzana baci samo kratak pogled na obe strane, uze ga za ruku, i oni pređoše Pedeset četvrtu ulicu. Suzana je, i pored bosih nogu, hodala bez ikakvog straha. Blokovi su bili kratki, ali prepuni egzotičnih radnji. Roland nije mogao da ne razgleda, ali je njegovo neobraćanje pažnje na smer hoda ipak bilo sigurno: iako je trotoar bio pun ljudi, niko se nije sudario sa njima. Roland je mogao da čuje kako mu čizme odzvanjaju po asfaltu, i mogao je da vidi senke koje su bacali spram svetlosti iz izloga.

Mi smo skoro pa ovde, pomislio je. Da je sila koja nas je dovela ovamo imalo jača, zaista bismo bili ovde.

I tada shvati da će ta sila verovatno i da ojača, pod pretpostavkom da je Kalahan bio u pravu u vezi s onim što je bilo skriveno ispod podnih dasaka njegove crkve. Kako su se bližili varoši i stvari koja je uzrokovala ovo...

Suzana mu uvrnu ruku. Roland odmah stade. „Nešto ti nije u redu s nogama?“, upita je.

„Nije to“, reče ona, i Roland vide da je uplašena. „Zašto je tako mračno?“

„Suzana, noć je.“

Nestrpljivo mu prodrma ruku. „Znam to, nisam slepa. Zar ne...“ Oklevala je. „Zar ne osećaš?“

Roland shvati da oseća. Kao prvo, na Drugoj aveniji nije bilo zaista mračno. Revolverašu još uvek nije bilo jasno kako su ljudi u Njujorku tako rasipnički koristili stvari koje su u Gileadu smatrane najređim i najdragocenijim. Papir, voda, rafinirano ulje, veštačka svetlost. Ovog poslednjeg je u Njujorku bilo na sve strane. Bilo je tu svetlosti iz izloga radnji (iako ih je većina bila zatvorena, izlozi su bili osvetljeni), još jače svetlosti na mestu na kojem su se prodavali popkini (mesto se zvalo Blimpis), i povrh svega bile su tu i čudesne narandžaste električne svetiljke koje kao da su sam vazduh natapale svetlošću. Ali je Suzana ipak bila u pravu. I pored narandžastih svetiljki, u vazduhu je bilo nečeg mračnog. Izgledalo je kao da okružuje ljude na ulici poput aure. Podsećalo ga je na ono što je Edi rekao ranije: sve je otišlo u devetnaest.

No ova tama, koja se pre mogla osetiti nego videti, nije imala veze sa devetnaesticom. Trebalo je oduzeti šest, da bi se shvatilo o čemu je ovde reč. Prvi put, Rolandu postade jasno da je Kalahan bio pravu.

„Crna trinaestica“, reče.

„Šta?“

„Ona nas je dovela ovamo, poslala nas u Todaš, i osetimo je svuda oko nas. Nije potpuno isto kao kada sam ja leteo u ružičastoj, ali je slično.

„Deluje mi kao zlo“, reče ona tiho.

„Ona jeste zlo“, reče Roland. „Crna trinaestica je verovatno najgroznija stvar koja je preostala iz Poglavarevih dana. Mada Čarobnjakova duga verovatno nije iz njegovog vremena. Mislim da je ona postojala i ranije...“

„Rolande! Hej, Rolande! Suz!“

I pored svojih strepnji, Roland je bio veoma srećan da vidi ne samo Edija, već i Džejka i Oja. Bili su na oko blok i po od njih. Edi je mahao, a Suzana mu je veselo uzvratila. Roland je uhvati za ruku pre nego što je potrčala, što je sasvim jasno i htela.

„Pazi na noge“, reče. „Neću da mi pokupiš ovde neku infekciju i preneseš je na drugu stranu.“

Odlučili su se za brz hod. Edi i Džejk, obojica obuveni, trčali su ka njima. Roland vide da im se pešaci bez gledanja ili prekidanja svojih razgovora sklanjaju s puta, a odmah zatim shvati da to nije baš tačno. Bio je tu jedan dečak, sigurno ne stariji od tri godine, koji je trčkarao za svojom majkom. Žena kao da nije primećivala ništa, ali kada Edi i Džejk protrčaše pored njih, dečak ih pogleda začuđeno, ogromnih očiju... a onda ispruži ruku kao da hoće da pomiluje Oja.

Edi je prvi stigao do njih. Udaljio se malo od Suzane da je bolje pogleda. Roland vide da je njegov izraz lica sličan onom kod mališana malopre.

„Pa? Šta kažeš šećeru?“ Suzana je govorila nervozno, kao žena koja je došla kući sa nekom novom, radikalnom frizurom.

„Ovo je definitivno bolje“, reče Edi. „Volim ja tebe i bez njih, ali su svakako odlične. Isuse, sad si viša od mene!“

Suzana shvati da je zaista tako i poče da se smeje. Oj je njušio članak noge koji nije bio tu kada je poslednji put video ovu ženu i takođe se nasmeja. Bio je to čudan, lajav zvuk, ali bilo je sasvim jasno da se radi o smehu.

„Divne noge, Suz“, reče Džejk, i Suzana se zbog prizvuka formalnosti u tom komplimentu ponovo nasmeja. Dečak to nije primetio, već se okrenuo ka Rolandu. „Hoćeš li da vidiš knjižaru?“

„Je li vredi? Ima li tamo išta da se vidi?“

Džejkovo lice se pomrači. „Pa i nema mnogo. Zatvorena je.“

„Ja bih da vidim prazni plac, ako imamo vremena pre nego što budemo poslati nazad“, reče Roland. „I ružu naravno.“

„Bole li te noge?“, upita Edi Suzanu. Posmatrao ju je izbliza.

„U redu su“, odgovori mu ona, smejući se. „Potpuno u redu.“

„Izgledaš mi drugačije.“

„To ti verujem“, reče ona i zaigra na asfaltu. Prošli su meseci i meseci otkako je poslednji put igrala, ali je razdraganost koju je pritom osećala nadomeštala svaki nedostatak gracioznosti. Neka žena u poslovnom odelu kretala se ka maloj grupi odrpanih putnika, koju je predstavljao Rolandov ka-tet, a onda naglo zaokrenu, sišavši u stvari sa trotoara na ulicu da bi ih zaobišla. „Možeš da se kladiš da izgledam drugačije! Imam noge!“

„Baš kao u onoj pesmi“, reče Edi.

„Nije važno“, odgovori on i obgrli je oko struka. Roland primeti ponovo kako je Edi posmatra svojim prodornim, ispitujućim pogledom. Bude li sreće, okaniće se on toga, mislio je revolveraš.

A upravo tako je i bilo. Edi je poljubio Suzanu u ugao usana, a onda se okrenuo ka Rolandu. „Dakle ti bi da vidiš čuveni prazni plac i još čuveniju ružu, a? Da budem iskren, i ja bih. Hajde Džejk, vodi nas.

7

Džejk ih je vodio niz Drugu aveniju, zaustavivši se samo na kratko da ostali bace pogled u Menhetenski restoran uma. U ovoj radnji, međutim, niko nije trošio svetlo, i nije bilo baš mnogo šta da se vidi. Roland se nadao da će videti natpis s menijem, ali ga u izlogu nije bilo.

Čitajući mu misli na prirodan način ljudi koji dele khef, Džejk reče: „Verovatno ga menja svakodnevno.“

„Možda“, rekao je Roland. Gledao je još nekoliko trenutaka kroz staklo i nije video ništa osim polica u tami, kao i nekoliko stolova i tezgu koju je Džejk pomenuo - onu za kojom su matorci sedeli, pili kafu i igrali ovosvetsku verziju igre ’kaskade’. Nije bilo mnogo šta da se vidi, ali se dosta moglo osetiti, čak i kroz staklo - očaj i gubitak. Roland je mislio kako bi se to - da je u pitanju miris - osetilo na nešto što se ukiselilo i što je pomalo satrulilo. Smrad neuspeha. Možda i smrad dobrih snova koji nikad nisu ostvareni. Prava meta za Enrika „II Roche“ Balazara.

„Jesi video dovoljno?“, upita ga Edi. „Da. Hajdemo.“

8

Za Rolanda, put od ugla Druge avenije i Pedeset četvrte ulice do ugla sa Četrdeset šestom ulicom bio je kao poseta zemlji u koju je do tog momenta samo polovično verovao. Pitam se samo kako je za Džejka, mislio je. Mora da mu je daleko čudnije. Prosjak koji je od dečaka tražio sitniš više nije bio tu, ali restoran pored kog je sedeo još je bio tu: ’Mama Njam-Njam’. Bilo je to na uglu Druge avenije i Pedeset druge ulice. Blok niže bila je prodavnica ploča ’Kula moći’. Bila je još uvek otvorena - prema satu u izlogu, koji je brojke pokazivao velikim električnim tačkama, bilo je tek osam i četrnaest uveče. Vrata su bila otvorena, i čula se glasna muzika iznutra. Gitare i bubnjevi. Muzika ovog sveta. Podsećala ga na ratnu muziku koju su puštali Sedokosi u Ludu... a zašto i ne bi? Ovo jeste bio Lud, na neki uvrnut način, samo u drugom vremenu i drugom gde. Bio je siguran u to.

„To su Roling Stonsi“, rekao je Džejk. „Samo što pesma nije ista kao ona koja je svirala onog dana kada sam video ružu. Ta je bila ’Obojeno u crno’.“

„Zar ovu ne prepoznaješ?“, upita ga Edi.

„Ma znam je, ali ne mogu da se setim imena.“

„Trebalo bi“, reče Edi. „Pesma se zove ’Devetnaesti nervni slom’.“

Suzana zastade i okrenu se ka dečaku. „Džejk?“

Džejk je klimao glavom. „U pravu je.“

Edi je u međuvremenu pružio ruku kroz rešetke kapije zgrade koja se nalazila pored prodavnice ploča, da bi dohvatio parče novina koje su ležale iza. Bio je to isečak iz Njujork Tajmsa.

„Medeni, zar te mama nije naučila da čaprkanje po kanalizacionim odvodima i slične stvari nisu baš za ljude koji drže do sebe?“, upita Suzana.

Edi ju je ignorisao. „Pogledajte ovo“, rekao je.

Roland se nagnuo, očekujući skoro da vidi vest o još nekoj velikoj pošasti,ali nije bilo ništa tako potresno. Bar ne koliko je on mogao da prosudi.

„Pročitaj mi šta piše“, rekao je Džejku. „Slova mi se mute u glavi. Mislim da je to jer smo u Todašu - uhvaćeni između...“

„RODEZIJSKE SNAGE STEŽU OBRUČ OKO SELA U MOZAMBIKU“, čitao je Džejk. „KARTEROVA ADMINISTRACIJA PREDVIĐA UŠTEDU OD NEKOLIKO MILIJARDI NA PLANU SOCIJALNE POMOĆI. A ovde dole piše: KINA SAOPŠTILA DA JE ZEMUOTRES 1976. BIO NAJSMRTONOSNIJI U POSLEDNJA ČETIRI VEKA."

"Još ovo...“

„Ko je Karter?“, upita Suzana. „Je li on predsednik pre... Ronalda Regana?“ Poslednje dve reči izgovorila je uz grimasu. Edi još nije bio u stanju da je ubedi da je ozbiljan kada kaže da je Ronald Regan u njegovo vreme predsednik Amerike. A nije verovala ni Džejku, koji je rekao da može zvučati ludo, ali da je barem moguće, jer je Regan u njegovo vreme bio guverner Kalifornije.

Suzana se na sve to, međutim, samo smejala i klimala glavom, kao profesorka koja učenika hvali za kreativnost. Znala je da ga je Edi nagovorio da podrži njegovu smešnu priču, ali neće ona nasesti. Pola Njumena ili možda čak Henrija Fondu je i mogla da zamisli kao predsednike. Poslednji je bar bio ubedljiv kao predsednik u filmu ’Ne može da krene naopako’, ali voditelj emisije ’Dani Doline smrti’? Nema šanse.

„Ma pusti sad Kartera“, reče Edi. „Pogledaj datum.“

Roland je pokušao da pogleda, ali mu se i dalje mutilo. Na momenat bi skoro izgledalo kao ’velika slova’, koja je mogao da pročita, samo da bi opet postalo mutno. „Šta piše, tako ti oca?“

„Drugi jun“, rekao je Džejk. Gledao je u Edija. „Ali ako je vreme ovde i tamo s druge strane isto... zar ne bi trebalo da je prvi jun?“

„Očigledno nije isto“, odgovorio je Edi namrgođeno. „Na ovoj strani vreme teče brže. Igra je počela. A štoperica malo žuri.“

Roland je razmišljao o tome. „Ako ponovo dođemo ovamo, svaki put će biti sve kasnije, zar ne?“

Edi je klimao glavom.

Roland je nastavio, govoreći samom sebi isto koliko i ostalima. „Svaki minut koji provedemo na drugoj strani - strani Kale - minut i po prođe ovde. Možda i dva.“

„Ne, ne dva“, rekao je Edi. „Siguran sam da ne ide dva puta brže.“ Njegov pogled na datum na novinama govorio je, međutim, da uopšte nije siguran u to.

„Čak i da si u pravu“, rekao je Roland, „sve što sada možemo da učinimo je da idemo napred.“

„Prema petnaestom julu“, reče Suzana. „Kada će Balazar i njegovi džentlmeni prestati da se prave fini.“

„Možda bi trebalo da pustimo te ljude iz Kale da se sami pobrinu za svoje probleme“, reče Edi. „Ne govorim to rado, Rolande, ali možda bi stvarno trebalo.“

„Ne možemo, Edi.“

„Zašto?“

„Zato što Kalahan ima Crnu trinaesticu“, reče Suzana. „A njegova cena da nam je preda je pomoć. A znaš da nam je ta kugla potrebna.“

Roland je odmahivao glavom. „Daće on nju nama svakako - mislio sam da je to svima jasno. Kugla ga užasava.“

„Jes’“, reče Edi. „I ja imam taj osećaj.“

„Moramo mu pomoći jer idemo putem Poglavara“, reče Roland Suzani. „I jer je put kojim nas vodi ka, stoga uvek i put dužnosti.“

Učinilo mu se da joj negde duboko u očima vidi neki odsjaj, kao da je rekao nešto smešno. Možda i jeste, ali to nije zabavljalo Suzanu.

Bila je to ili Deta ili Mija. Jednoj od njih dve su t« predstave o dužnosti bile smešne. Pitanje je samo kojoj. Ili možda obema?

„Mrzim osećaj koji imam kad sam ovde“, reče Suzana. „Taj mračni osećaj.“

„Biće bolje na praznom placu“, rekao je Džejk. Nastavio je da hoda, i ostali krenuše za njim. „Ruža sve čini lepšim, videćeš.“

9

Kad je Džejk prešao preko Pedesete ulice, ubrzao je korak. Na strani Četrdeset devete, koja je bila okrenuta ka centru Menhetna, krenuo je još brže. Na uglu Druge avenije i Četrdeset osme ulice, počeo je da trči. Nije mogao drugačije. Na semaforu je bilo zeleno svetlo, ali čim je stigao na drugi kraj, upalilo se crveno.

„Džejk, čekaj!“, vikao je Edi za njim, ali dečak nije stao. Možda nije mogao. Edi je svakako i sam osećao privlačnu moć te stvari, isto kao i Roland i Suzana. U vazduhu se čuo bruj, tih i sladak. Taj bruj je bio sve što onaj odvratni crni osećaj oko njih nije bio.

Rolandu je bruj doneo sećanja na Mehis i Suzan Delgado. I na poljupce na krevetu od slatke trave.

Suzana se sećala vremena provedenog s ocem, kad je bila mala, penjući mu se u krilo i svoje nežne kože lica na njegovom grubo tkanom puloveru. Sećala se kako je zatvorila oči i duboko udisala miris koji je bio njegov i samo njegov: duvan za lulu i Musterol utrljan na njegovim zglobovima gde je artritis počeo da ga nagriz u dobi od dvadeset i pet godina. Ti mirisi su za nju značili da je sve u redu.

Edi se sećao puta u Atlantik Siti kad je bio jako mlad, ne više od pet-šest godina. Vodila ih njihova majka i u jednom trenutku ona i Henri otišli su da kupe sladoled. Gđa Din pokazala mu je šetalište i rekla: smesti se ovde i ostani dok se ne vratimo. I smestio se. Mogao je tu sedeti ceo dan, gledati plažu i ocean. Galebovi su leteli iznad morske pene zovući jedni druge. Kad god bi se talasi povukli ostavljali bi za sobom mokri smeđi pesak koji je bio tako svetao da nije mogao gledati u njega bez škiljenja. Zvuka talasa je bio glasan i umirujući. Mogao bi ostati ovde zauvek, sećao se da je mislio. Mogao bi ostati ovde zauvek jer je tako lepo i tiho i, i sve je u redu. Sve je ovde u redu.

I to je bilo što su svo petero osetili jako (i Oy je oseti, također): osećaj da je sve lepo u redu.

Roland i Edi uzeli su Suzanu za laktove bez ikakvog dogovora, samo su se pogledali.

Podigli su njene bose noge i odneli je. Na Drugoj i Četrdeset sedmoj promet je bio protiv njih, ali Rolan je podigao ruku prema nadolazećim svetlima i zavikao: „Stani! Stani, u ime Gilada!“

I stali su. Kočnice su škripale, prednji branik susreo je zadnji, lomljava stakla, ali stali su. Rolan i Edi prešli su pod osvetlenjem farova i kakofoniji truba, Suzana između njih s obnovljenim (i već jako prljavim) nogama, deset centimetara iznad tla. Osećaj sreće i povezanosti je rastao kako su se približavali križanju Druge Avenije i Četrdeset šeste ulice. Roland je osećao zov ruže koja mu je brzala krvotokom.

Da, Roland je mislio. Tako mi svih Bogova, da. To je to. Možda nije samo ulaz u Mračnu kulu već sama Mračna kula. Bogovi, koja snaga, koja snaga! Kutbert, Alan, Džejmi – kad bi samo bili ovde!

Džejk je stajao na križanju Druge i Četrdeseti šeste, gledajući metar i po visoku ogradu. Suze su mu padale niz obraze. Iz tame iza ograde dopiralo je snažno harmonično zujanje. Zvuk mnogo glasova, u jednoglasnom pjevanju. Pevaju bezgranično samo jedan ton. Ovde je da. Ovde je možeš. Ovde je dobar zaokret, sretan sastanak, vrućica koja je izbila prije zore i ostavila tvoju krv mirnu. Ovde je želja koja se ostvarila i razumevajuće oko. Ovde je dobrota koja ti je dana i koju si naučio predati dalje. Ovde je svetost i jasnoća za koju se mislilo da je izgubljena. Ovde je sve uredu.

Džejk se okrenu. "Jeste to osetili?" upita. "Jeste?"

Rolan kimnu. A i Edi.

" Suz?" upita dečak.

" To je skoro najlepša stvar na svetu, je li?" reče. Skoro, pomisli Roland. A nije propustio činjenicu da je njena ruka lagano prešla preko stomaka dok je to govorila.

10

Plakati kojih se Džejk sećao bili su još tu - Olivija Njutn Džon u Radio siti muzik holu, Dži Gordon Lidi i Grotsi na nekom mestu zvanom Merkuri laundž, horor film ’Rat zombija’, znak ZABRANJEN PROLAZ. Ali...

„Ovo nije isto“, reče upirući prstom u grafit tamnoružičaste boje. „Iste je boje i rukopis izgleda isto, ali kada sam bio prošli put ovde, tu je bila pesmica o Kornjači. Gle KORNJAČU, kolika je grdna, na oklopu svome nosi zemlju trudna. A onda nešto o praćenju Zraka.“

Edi priđe i pročita naglas ovo: „O, SUZANA-MIO, podeljeni anđele moj, parkirah si KLINJU u DIKSI SVINJU, u godini ’99.“ Pogledao je Suzanu. „Šta sad, dođavola, znači ovo? Imaš li ikakvu ideju, Suz?“

Odmahnula je glavom. Oči su joj bile iskolačene. Roland je u njima video strah. Ali koja žena je bila uplašena? Nije mogao da rasudi. Znao je jedino da je Odeta Suzana Holms bila podeljena od početka, a ono ’mio’ zvučalo je baš kao Mija. Bruj koji je dolazio iz mraka iza ograde ometao mu je misli. Hteo je da ide odmah do izvora tog bruja. Morao je da ide, kao što čovek koji umire od žeđi ima potrebu da ide do vode.

„Idemo“, reče Džejk. „Možemo da preskočimo ogradu. Lako je.“

Suzana baci pogled na svoje bose, prljave noge i načini korak unazad. „Bez mene“, reče. „Ja ne mogu bez cipela.“

To je bilo savršeno logično, ali je Roland smatrao da se ne radi samo o cipelama. Mija nije htela da ide tamo. Mija je mislila da će se desiti nešto strašno ako to učini. I to ne samo njoj, nego i njenoj bebi. Malo je falilo da je natera da krene sa njima, ne bi li se ruža pobrinula za stvar koja je rasla u njoj i za njenu novu i problematičnu ličnost, koja je bila tako jaka da se Suzana pojavila ovde sa njenim nogama.

Ne, Rolande. Bio je to Alejnov glas. Alejn, koji je oduvek najjači dar dodira. Pogrešno vreme i pogrešno mesto.

„Ostaću ja s njom“, reče Džejk. Govorio je s prizvukom kajanja u glasu, ali bez trunke ustezanja. Rolanda preplavi ljubav prema dečaku kog je nekada pustio da umre. Glas iz tame s one strane ograde pevao je o toj ljubavi, i on ga je čuo. I nije li pevao i o jednostavnosti praštanja naspram nategnutog i izveštačenog „pomirenja“? Činilo mu se da peva.

„Ne“, reče Suzana. „Idi ti, medenjačiću. Biću ja u redu.“ Smešila im se. „Ovo je i moj grad, znate. Mogu ja da se pazim. A osim toga...“ Utišala se kao da će da im saopšti neku veliku tajnu. „Mislim da smo na neki način nevidljivi.“

Edi je ponovo gledao onim ispitivačkim pogledom, kao da hoće da je pita kako može da ne ide, bez obzira na to što su joj noge bose, ali Roland ovaj put nije bio zabrinut. Mijina tajna bila je dobro čuvana, bar za sada. Zov ruže bio je isuviše jak da bi Edi mogao i o čemu drugom da razmišlja trezveno. Jedva je čekao da preskoče ogradu.

„Trebalo bi da ostanemo zajedno“, reče Edi. „Da se pri povratku ne bismo izgubili. Sam si to rekao, Rolande.“

„Koliko je udaljena ruža odavde, Džejk?“, pitao je Roland. Bilo je teško govoriti, dok mu je bruj u ušima nadolazio kao vetar. Bilo je teško misliti.

„Otprilike je u sredini placa. Možda tridesetak metara, verovatno manje.“

„Onog momenta kada se začuju zvona, trčimo prema ogradi i Suzani. Sva trojica. Slažete se?“

„Da“, reče Edi.

„Nas trojica i Oj“, dodao je Džejk.

„Ne, Oj će ostati sa Suzanom.“

Džejk se namrštio - ideja da ostavi Oja mu se očito nije sviđala. Roland nije ni očekivao da mu se svidi. „Džejk, i Oj je bos... i zar nisi rekao da na placu ima stakla?“

„Ovaj... jesam.“ Razvučeno. Nevoljno. Džejk se spusti na jedno koleno i zagleda se u Ojeve oči sa zlatnim okvirima. „Ostani sa Suzanom, Oj.“

„Oj! stani!“ Oj ostani. Džejku je to bilo dovoljno. Ustao je, okrenuo se ka Rolandu, i klimnuo.

„Suz?“, upitao je Edi. „Jesi li sigurna?“

„Da.“ Rekla je to čvrsto i sigurno, bez ikakvog ustezanja. Roland je bio skoro siguran da je sada Mija glavna, i da ona povlači poluge i okreće brojčanike. Skoro. Čak ni sada nije mogao biti potpuno siguran. Bruj ruže ometao je sve, i nije mogao biti siguran ni u šta, osim u to da sve - sve - može biti u redu.

Edi je klimnuo glavom, poljubio je u krajičak usana, a onda prišao ogradi sa čudnom pesmicom: O, SUZANA-MIO, podeljeni anđele moj. Postavio je lopovsku, Džejk se popeo i nestao preko ograde poput povetarca.

„Ejk!“, uzviknuo je Oj, a onda se stišao, sedeći pored Suzaninih bosih nogu.

„Ti si sledeći, Edi“, reče Roland. Spojio je prste (bar one koji su mu ostali) u lopovsku, ali Edi je samo dograbio vrh ograde i prebacio se preko. Džanki kog je Roland upoznao u avionu za Njujork to nikada ne bi mogao da uradi.

„Ostanite tu gde ste“, rekao je Roland. Možda je mislio na Suzanu i Oja, ali je gledao samo u Suzanu.

„Bićemo u redu“, rekla je ona i sagnula se da pomazi Ojevo svilenkasto krzno. „Zar ne, veliki moj?“ „Oj!“

„Idi i vidi svoju ružu, Rolande. Dok još možeš.“

On ju je još jednom zamišljeno pogledao, a onda dohvati vrh ograde. Trenutak kasnije bio je već na drugoj strani, a Suzana i Oj ostaše sami na najbitnijem i najvibrantnijem uglu u celom svemiru.

11

Dok je čekala, desile su joj se neke čudne stvari.

Blizu prodavnice ploča ’Kula moći’ bila je banka, ispred koje je sat naizmenično pokazivao vreme i temperaturu. 20:27, 17.8, 20:27, 17.8, 20:27, 17.8. A onda je odjednom pokazivao: 20:34, 17.8, 20:34 17.8. Mogla se zakleti da ni na sekund nije skinula pogled sa njega. Da mu se nije pokvario mehanizam?

Mora da jeste, mislila je. Šta bi drugo moglo biti? Ništa, pretpostavljala je, ali zašto je sve odjednom delovalo drugačije? Zašto je čak i izgledalo drugačije? Možda se pokvario moj mehanizam.

Oj zacvile i ispruži svoj dugi vrat ka njoj. U tom momentu Suzana shvati zašto joj sve deluje drugačije. Osim što joj je nekako promaklo sedam minuta, svet je sada gledala iz stare, isuviše dobro poznate perspektive. Niže perspektive. Bila je bliže Oju jer je bila bliža zemlji. Divne noge koje je imala kada je otvorila oči u Njujorku više nisu bile tu.

Šta i kako se desilo? I kada? U tih sedam minuta koje su nestale?

Oj ponovo zacvile. Ovaj put skoro da je zalajao. Gledao je u nešto iza nje. Ona se okrenu u tom pravcu. Pola tuceta ljudi prelazilo je Četrdeset šestu ulicu i kretalo se ka njima. Pet ih je bilo normalno. Šesta je bila žena belog lica koja je nosila haljinu umrljanu mahovinom. Očne duplje su joj bile crne rupe. Usta kao da su joj zjapila do grudne kosti, i Suzana vide kako joj se preko donje usne vuče zeleni crv. Ostali ljudi koji su prelazili ulicu kao da su je zaobilazili... isto kao što su zaobilazili Rolandov ka-tet. Suzana je pretpostavljala da su ti ljudi osećali da tu nešto nije sasvim kako treba, te su se podsvjesno sklanjali s puta. Samo što ova žena nije bila u Todašu.

Ova žena bila je mrtva.

12

Dok su se njih trojica probijali kroz divljinu praznog placa, posutu smećem i ciglama, bruj je rastao i rastao. Kao i ranije, Džejk je u svakoj senci i uglu video neko lice. Video je Gašera i Hutsa, Tik-Taka i Flega, pištoljdžije Eldreda Džonasa - Dipejpa i Rejnoldsa, video je svoju majku i oca i Gretu Šo, kućnu pomoćnicu koja je pomalo ličila na Edit Banker sa televizije, i koja mu je uvek sekla koru sa sendviča. Video je Gretu Šo, koja ga je ponekad zvala Bama, što je bilo njihova mala tajna.

Edi je video ljude iz svog starog kraja: Džimija Polija, dečka koji je ćopao, i Tomija Frederiksa koji je uvek bio toliko uzbuđen dok je posmatrao decu kako se igraju uličnog bejzbola, da je pravio razne grimase, pa su ga ostali prozvali Tomi Noć veštica. Bio je tu i Skiper Brenigen koji bi se potukao i sa Al Kaponeom, da se ovaj usudio da dođe u njihov kraj, i Ćaba Drabnik, Jebeno Ludi Mađar. Video je majčino lice u hrpi polomljenih cigli - oči su joj bile u srči flaša nekog soka. Video je i njenu drugaricu, Doru Bertolo (sva deca u kraju zvala su je Sisata Bertolo, jer je stvarno imala ogromne sise, poput dve lubenice). I video je Henrija, naravno. Stajao je duboko u senci, posmatrajući ga. Samo što se Henri smešio umesto da se mršti, i izgledao je kao da se nije uradio. Jedna ruka mu je bila ispružena, i pokazivao je Ediju palcem ’sve je ok’. Hajde, šaptao je sve glasniji bruj, i to glasom Henrija Dina. Hajde Edi, pokaži im šta umeš. Zar nisam ja to rekao već onim momcima? Kad smo sedeli iza Dalija i pušili cigarete Džimija Polija, zar im nisam rekao? ’Moj batica bi i đavola nagovorio da se spali’, rekao sam, zar ne? Da. Da, rekao je to. A to sam uvek osećao, šaptao je bruj. Uvek sam te voleo. Možda sam te nekad zadirkivao, ali uvek sam te voleo. Ti si bio moj mali čovek.

Edi poče da plače. Bile su to dobre suze.

Roland je u ovim ruševinama punim senki i cigli video sve fantome svog života, od majke i prve dojilje pa sve do ljudi iz Kala Brin Stardžisa. I kako su se smenjivali, osećaj gustine rastao je. Bio je to osećaj koji mu je govorio da sve teške odluke, sav bol i prolivena krv nisu bili uzaludni. Da je postojao razlog. Da je postojala svrha. Postojao je život, i postojala je ljubav. Sve je to čuo u pesmi ruže, i poče i sam da plače. Bile su to uglavnom suze olakšanja. Put dovde bio je težak. Mnogi su poginuli, ali su živeli ovde - tu su pevali s ružom. Njegov život ipak nije bio samo suvoparni san.

Uhvatili su se za ruke i išli napred, pomažući jedan drugom da preskoče daske s ekserima i rupe u koje bi mogli da zagaze i da uvrnu ili slome članak. Roland nije znao da li se u Todašu može slomiti kost, a nije imao ni želje da to sazna.

„Ovo je vredno svega“, rekao je promuklo.

Edi je klimao glavom. „Nikada neću posustati. Možda čak ni ako umrem.“

Džejk mu na to kažiprstom i palcem pokaza krug kao znak za ’odlično’, a onda se nasmeja. Zvuk je Rolandovim ušima bio mio. Ovde je bilo mračnije nego na ulici, ali su ulične svetiljke na uglu Druge avenije i Četrdeset šeste ulice bile dovoljno jake da bar malo osvetle plac. Džejk je pokazivao neki znak koji je ležao na gomili dasaka. „Vidite ono tamo? To je znak delikatesa. Ja sam ga izvukao iz travuljine. Zato je tu na daskama.“ Gledao je okolo, a onda uperio prst u drugom pravcu. „I vidite ono!“

Znak je još uvek stajao uspravno. Roland i Edi se okrenuše da ga vide. Iako ga nijedan od njih nije video ranije, obojica su imala jak osećaj deja vua.

GRAĐEVINSKA FIRMA MILS I AGENCIJA ZA NEKRETNINE

SOMBRA

I DALJE PREUREĐUJU LICE MENHETNA!

UBRZO NA OVOJ LOKACIJI:

LUKSUZNI APARTMANI KORNJAČIN ZALIV!

ZOVITE 661-6712 RADI INFORMACIJA! BIĆE VAM DRAGO ŠTO STE TO UČINILI!

Kao što im je Džejk rekao, znak je izgledao staro i kao da mu je potrebno prefarbavanje ili zamena. Džejk se sećao i grafita na znaku, i Edi ga se sećao iz Džejkove priče - ne zato što mu je značio nešto, već jednostavno što je bilo čudno. A grafit je bio tu, baš kao što je Džejk i rekao: BANGO SKANK. Potpis nekog davno nestalog umetnika grafita.

„Mislim da je broj telefona na znaku drugačiji“, reče Džejk.

„Je li?“, reče Edi. „Kako je glasio stari?“

„Ne sećam se.“

„Kako onda možeš biti siguran da je ovaj drugačiji?“

Na nekom drugom mestu i u neko drugo vreme, Džejka bi ova pitanja možda nervirala. Sada ga je, međutim, blizina ruže umirivala te se samo smeškao. „Ne znam. Pretpostavljam da ne mogu biti siguran, ali mi broj ipak deluje drugačije. Kao i znak u izlogu knjižare.“

Roland ih je jedva čuo. Kretao se napred preko hrpa cigli, dasaka i srče u svojim starim kaubojkama, očiju sjajnih čak i u senci. Video je ružu. Pored nje se nalazilo nešto, baš na onom mestu na kom je Džejk našao svoju verziju ključa, ali Roland nije obraćao pažnju. Video je samo ružu, koja je rasla iz busena trave koju je neka davno bačena konzerva boje ofarbala u ljubičasto. Pao je na kolena pred njom. Trenutak kasnije, Edi mu se pridružio s leve, a Džejk s desne strane.

Latice ruže bile su čvrsto skupljene, a onda, dok su klečali tako, počeše da se otvaraju, kao da ih pozdravljaju. Bruj ispuni svet oko njih, poput pesme anđela.

13

Suzana je isprva bila u redu. Dobro se držala i pored činjenice da se odjednom smanjila za skoro metar - bar u odnosu na onu visinu u kojoj se pojavila ovde - i bila je primorana da se drži svog starog, dobro poznatog (i odvratno ponižavajućeg) stava - polusedeći, poluklečeći na prljavom trotoaru. Leđima je bila naslonjena na ogradu praznog placa. Dođe joj zajedljiva misao - samo mi fali još neki natpis na kartonu i konzerva ili šešir.

Držala se čak i kad je videla mrtvu ženu kako prelazi Četrdeset šestu ulicu. Pomogao joj je poj - verovala je da je to glas ruže. Pomogao joj je i Oj tako što se šćućurio pored nje i grejao je. Mazila je njegovo svilenkasto krzno, držeći se njega kao referentne tačke da je ovo stvarno. Govorila je sebi iznova i iznova da nije luda. U redu, izgubila je sedam minuta. Možda. A možda se i nešto otkačilo u tom satu. U redu, videla je mrtvu ženu kako prelazi ulicu. Možda. A možda je ta žena bila samo neki iscrpljen džanki. Bog zna da bar njih u Njujorku nije nedostajalo...

Džanki sa zelenim crvom na usnama?

„Taj deo sam možda samo umislila“, reče bamburu. „Je l’ da?“

Oj je nervozno pokušavao da se posveti i njoj i svetlima jurećih automobila, koja su njemu možda izgledala kao neke ogromne, krvožedne životinje. Cvileo je nervozno.

„A osim toga... momci bi ubrzo trebalo da se vrate.“

„Rate“, odgovori bambur s prizvukom nade.

Zašto nisam jednostavno otišla sa njima? Edi bi me nosio na leđima, bog zna da mu to ne bi bio prvi put - sa povezom ili bez njega.

„Nisam mogla“, šaptala je. „Jednostavno nisam mogla.“

Zato što se neki deo nje plašio ruže. Plašio se da joj priđe preblizu. Da li je taj deo upravljao njome u onih sedam nestalih minuta? Suzana se plašila da je tako. A ako i jeste, sada se ponovo povukao. Uzeo svoje noge i odšetao se njima u Njujork 1977. godine. To nije bilo dobro. Ali je s njim nestao i njen strah od ruže, i to je bilo dobro. Nije htela da se plaši nečega tako jakog i divnog.

Još jedna ličnost? Misliš da je gospoja s nogama bila još jedna ličnost?

Neka nova verzija Dete Voker, drugim rečima?

Od te ideje joj se vrištalo. Mislila je da sada razume kako se oseća žena kojoj doktor nekih pet godina nakon naizgled uspešne operacije raka saopšti da se na rendgenskom snimku njenih pluća vidi neka senka.

„Ne opet“, reče tihim, skoro očajnim glasom, dok je još jedna grupa pešaka prolazila pored nje. Svi su se malo udaljili od ograde, iako im to nije ostavljalo mnogo prostora za kretanje. „Ne, ne opet. Ne može biti. Cela sam. Izlečena sam.“

Koliko dugo su momci već bili tamo?

Pogledala je niz ulicu u sat. Bilo je 20:42, ali nije bila sigurna da li može da veruje satu. Imala je osećaj da je prošlo više vremena. Mnogo više. Možda bi trebalo da ih zove. Možda samo da vikne: „Ehej, je li sve u redu tamo?“

Ne. Nećeš to da radiš. Devojko, ti si revolveraš. Bar on tako kaže. A to i misli. I nećeš mu promeniti mišljenje tako što ćeš vrištati kao devojčica koja je videla guštera. Sedećeš ovde i čekati. Možeš ti to. Tu ti je Oj i...

U tom trenutku je videla čoveka na drugoj strani ulice. Jednostavno je stajao pored kioska. Bio je nag. Grub Y rez, zašiven debelim crnim koncem, protezao mu se od prepona i račvao se na grudima. Praznim očima piljio je u nju - kroz nju. Kroz svet.

Svaka mogućnost da je ovo neka halucinacija nestala je kada je Oj počeo da laje. Pogled mu je bio uperen pravo u čoveka.

Suzana poče da vrišti i da doziva Edija.

14

Kad se ruža otvorila i otkrila skerletnu peć svojih latica i žuto sunce u sredini, Edi je video sve što je bitno.

„Gospode bože“, reče Džejk i uzdahnu. Bio je odmah pored njega, ali Ediju je zvučalo kao da je udaljen hiljadama kilometara.

Edi je video velike stvari i događaje kojima se izbeglo za dlaku. Video je Alberta Ajnštajna kao dete, i kako ga je zamalo udario kamion koji je prevozio mleko. Zatim tinejdžera po imenu Albert Švajcer kako izlazi iz kade i spušta nogu tik pored komada sapuna. Pa nacističkog general-poručnika kako spaljuje papir sa datumom i mestom invazije na Dan D. Video je čoveka koji je hteo da zatruje cele zalihe vode Denvera kako umire od srčanog udara na odmaralištu na autoputu 1-80 sa kesicom pomfrita iz Mekdonaldsa u krilu. Video je teroristu natovarenog eksplozivom kako se odjednom okreće od restorana punog ljudi u gradu koji je mogao biti Jerusalim. Pažnju mu je odvuklo samo nebo i pomisao da se ono prostire nad pravednima i nepravednima podjednako. Video je četvoricu muškaraca kako spašavaju dečaka od čudovišta čija glava kao da se sastojala od jednog jedinog oka.

No, mnogo važnije od tih stvari bila je hrpa malih, sitnih događaja, od aviona koji se nisu srušili do muškaraca i žena koji su bili u pravo vreme na pravom mestu i tako osnovali generacije. Video je ljude kako se ljube pred vratima kuća, izgubljene novčanike vraćene vlasnicima i ljude kako na raskršću biraju pravi put. Video je hiljadu slučajnih susreta koji nisu bili slučajni, deset hiljada pravih odluka, sto hiljada tačnih odgovora, milion dobrih dela. Video je stare ljude Rečnog prelaza i Rolanda kako kleči pred tetkom Talitom, primajući njen blagoslov - ponovo ju je čuo kako ga radosno blagosilja. Čuo je kako mu govori da položi krst koji mu je dala u podnožje Mračne Kule i izgovori ime Talite Anvin na dalekom kraju sveta. Video je samu Kulu u vatrenim laticama ruže, i na trenutak je shvatio njenu svrhu: kako širi svoje linije sile u sve svetove i drži ih na okupu u velikoj spirali vremena. Za svaku ciglu koja padne na zemlju umesto da pogodi glavu nekog deteta, za svaki tornado koji zaobiđe kampove, za svaku bojevu raketu koja ne poleti, za svakoga ko se uzdrži od nasilja, za sve je bila zaslužna Kula.

I tihi poj ruže. Pesma koja je obećavala da može sve da bude u redu.

Ali nešto s njom nije u redu, pomisli Edi.

Negde u samom bruju bila je oštra disonanca, poput srče. U vrelom srcu ruže bilo je neko odvratno, treperavo, purpurno svetlo, potpuno hladno.

„Postoje dva nivoa postojanja“, čuo je Rolanda kako govori. „Dva!“ Kao i Džejk, revolveraš je zvučao kao da je udaljen hiljadama kilometara. „Kula... i ruža. Ali su one ipak ista stvar.“

„Ista“, složi se Džejk. Lice mu je bilo okupano svetlošću, tamnocrvenom i svetložutom. Ali se Ediju činilo da može da vidi i ono drugo svetlo - odsjaj treperavog purpurnog poput neke masnice. Čas bi igralo na Džejkovom čelu, čas na obrazima, pa u očima, a onda bi nestalo, samo da bi se pojavilo na slepočnici kao otelotvorenje neke loše ideje.

„Šta nije u redu s njom“, začu Edi sebe kako govori, ali odgovora nije bilo. Ni od Rolanda, ni od Džejka, ni od ruže.

Džejk podiže jedan prst i poče da broji. Edi vide da broji latice. Mada stvarno nije morao da broji - svi su znali koliko latica ima.

„Ovaj plac mora biti naš“, reče Roland. „A onda moramo da ga štitimo, dok ne uspostavimo ponovo Zrake i ne učvrstimo Kulu. Dok Kula slabi, ovo drži sve na okupu. A i ruža slabi, bolesna je. Osećate li ivi?“

Edi otvori usta da kaže da naravno oseća, i u tom trenutku se začu Suzanino vrištanje. Odmah zatim joj se pridruži Oj paničnim lavežom.

Edi, Džejk i Roland se pogledaše kao ljudi upravo probuđeni iz nekog dubokog sna. Edi je bio prvi na nogama. Okrenuo se i počeo da trči nazad ka ogradi i Drugoj aveniji, dozivajući je. Pratio ga je Džejk, zastavši samo na kratko da pokupi nešto sa mesta na kom je našao ključ kada je bio tu prvi put.

Roland baci jedan poslednji pogled pun agonije na tu divlju ružu koja je rasla tako hrabro u ovoj pustari cigli, dasaka, travuljine i smeća. Već beše počela da ponovo skuplja latice, krijući svetlost koja je blještala unutra.

Vratiću se, reče joj. Tako mi bogova svih svetova, tako mi majke i oca i svih nekadašnjih prijatelja, vratiću se.

No, ipak se plašio.

Okrenu se i poče da trči ka ogradi, zaobilazeći razbacano smeće nesvesno spretno i pored bolova u kuku. Dok je trčao, ponovo mu dođe jedna misao koja mu je tukla u umu poput srca: Dva. Dva nivoa postojanja. Ruža i Kula. Kula i ruža.

Sve ostalo je bilo između njih i okretalo se u krhkoj složenosti.

15

Edi se prebacio preko ograde, loše dočekao s druge strane i pao. Zatim je ustao na noge i bez razmišljanja stao ispred Suzane. Oj je još uvek lajao.

„Suz! Šta je bilo? Šta nije u redu?“ Spusti ruku ka mestu gde bi trebalo da bude Rolandov pištolj, ali pištolja nije bilo. Izgleda da revolveri nisu išli u Todaš.

„Pogledaj tamo!“, viknula je, uperivši prstom preko ulice. „Eno!

. Vidiš li ga? Molim te Edi, molim te reci mi da ga vidiš.“

Edi oseti kako mu se krv ledi u žilama. Video je nagog čoveka koji je bio rasporen pa zašiven, kao da je neko vršio autopsiju na njemu.

Drugi čovek - živ - kupio je novine na obližnjem kiosku, bacio pogled na saobraćaj, a onda prešao Drugu aveniju. Iako je otvarao novine da pogleda naslovnu stranu, Edi vide kako zaobilazi mrtvaca. Isto kao što ljudi zaobilaze nas, pomisli.

„Nije jedini...“, šapnu Suzana. „Bila je i neka žena. Hodala je... i crv... crv joj je p-p-puzao...“

„Pogledaj udesno“, reče Džejk. Spustio se na jedno koleno i mazio Oja, pokušavajući da ga smiri. U drugoj ruci držao je nešto ružičasto. Lice mu je bilo belo kao papir.

Svi se okrenuše. Ka njima se kretalo dete. Znali su da je devojčica samo po crvenoplavoj haljini koju je nosila. Kada se još približila, Edi vide da plava boja treba da predstavlja okean. Crvene fleke bile su brodići. Glava joj je bila smrskana -očigledno u nekoj gadnoj nesreći - i to toliko da je bila šira nego duža. Oči su joj bile zgnječeni grozdovi. Preko jednog ramena bila joj je zakačena bela plastična torbica. Najbolja torbica malih devojčica koje idu da poginu u saobraćajki a da to ne znaju.

Suzana udahnu da bi vrisnula. Mrak koji je ranije samo osetila bio je sada skoro vidljiv. Svakako je bio opipljiv, pritiskao ju je poput nekog ogromnog tereta. Ali će ona ipak vrisnuti. Morala je vrisnuti. Vrisnuti ili skrenuti s uma.

„Nemoj da pisneš“, šapnuo joj je Roland. „Ne uznemiravaj je, jadnu i izgubljenu. Tako ti života, Suzana!“ Suzana ispusti dugačak dah.

„Mrtvi su“, reče Džejk uzdržanim, tankim glasom. „Oboje.“

„Lutajući mrtvaci“, odgovori Roland. „Čuo sam o njima od Alejnovog oca. Mislim da je to bilo ubrzo posle našeg povratka iz Mehisa, jer je posle toga prošlo malo vremena pre no što je sve... kako ti ono kažeš Suzana? Pre no što je sve ’otišlo u helać’. Kako god, Vatreni Kris nas je upozorio da bismo mogli videti lutalice, ako ikad odemo u Todaš.“ Uperio je prstom preko ulice, gde je nagi mrtvac još uvek stajao. „On i njemu slični su ili umrli toliko brzo da još nemaju pojma šta im se desilo ili odbijaju da to prihvate. No, pre ili kasnije moraju da krenu dalje. Mislim da ih nema mnogo.“

„Hvala bogu“, reče Edi. „Kao da su iz nekog filma Džordža Romera.“

„Suzana, gde su ti noge?“, upita Džejk.

„Ne znam“, odgovori ona. „U jednom trenutku sam ih imala, a u sledećem sam već bila kao i uvek.“ Kao da je bila svesna da Roland zuri u nju, okrenu se ka njemu. „Nešto nije u redu, šećeru?“

„Suzana, mi smo ka-tet. Reci nam šta se zaista zbilo.“

„Šta pokušavaš da kažeš?“, upita ga Edi. Možda bi rekao još nešto, ali pre no što je i uspeo ponovo da otvori usta, Suzana ga zgrabi za ruku.

„Prozreo si me, a?“, reče Suzana Rolandu. „U redu, reći ću ti. Prema onom lepom tačkastom satu tamo, izgubila sam nekako sedam minuta dok sam čekala vas. Sedam minuta i moje divne nove noge. Nisam htela da kažem jer...“ Oklevala je na trenutak, pa nastavi. „Jer sam se plašila da možda gubim razum.“

Ne plašiš se ti toga, mislio je Roland. Ne baš. Edi je zagrli i poljubi u obraz. Bacio je nervozan pogled ka lešu s druge strane ulice (devojčica sa smrskanom glavom je, hvala bogu, otišla niz Četrdeset šestu ka Ujedinjenim nacijama), a onda se opet okrenuo ka revolverašu. „Ako je ono što si rekao o vremenu, kako ovde ide brže, tačno, onda smo u gadnoj nevolji. Šta ako umesto samo sedam minuta odjednom preskoči tri meseca? Šta ako se, kad dođemo sledeći put ovamo, ispostavi da je Kalvin Tauer već prodao plac? Ne smemo to dozvoliti. Jer ta ruža... čoveče, ta ruža...“ Oči mu zasuziše.

„Ta ruža je najbolja stvar na svetu“, reče Džejk tiho.

„Na svim svetovima“, reče Roland. Da li bi Ediju i Džejku bilo lakše da znaju da je ovaj konkretni vremenski skok bio samo u Suzaninoj glavi? Da je Mija preuzela kontrolu na sedam minuta, razgledala malo okolo, a onda se vratila nazad u svoju rupu poput Panksatoni Fila na Dan mrmota? Verovatno ne bi. No, u Suzaninom pogledu video je jednu stvar: ili je znala šta se dešava, ili je naslućivala. Mora da joj je užasno, mislio je.

„Ako zaista hoćemo da promenimo stvari, moramo se više potruditi“, reče Džejk. „Ovako smo i sami skoro samo lutalice.“

„Moramo nekako i da dođemo u ’64.“, reče Suzana. „Ako još uvek planiramo da se dočepamo moje love. Možemo li, Rolande? Ako Kalahan ima Crnu trinaesticu, hoće li funkcionisati poput vrata?“

Ta će samo da čini nestašluke, mislio je Roland. Nestašluke i mnogo gore stvari. No, pre nego što je stigao da izgovori to (ili bilo šta drugo), začuše se ponovo zvona Todaša. Pešaci na Drugoj aveniji ih nisu čuli, isto kao što nisu videli putnike kraj ograde, ali je leš s druge strane ulice polako podigao svoje mrtve ruke i pokrio svoje mrtve uši, iskrivljujući usta u grimasi bola. A onda im je postao providan.

„Držite se jedni drugih“, reče Roland. „Džejk, gurni ruku duboko u Ojevo krzno! Nema veze ako ga boli!“

Džejk učini kako mu je Roland rekao, dok mu se zvuk zvona zarivao u um. Prelep, ali bolan.

„Ovo je kao da ti zubar popravlja zub bez anestezije“, reče Suzana. Okrenula je glavu i na trenutak mogla je da vidi kroz ogradu. Postala je providna. Iza je bila ruža, sada zatvorenih latica, ali je i dalje tinjala svojim predivnim sjajem. Osetila je Edijevu ruku na ramenima.

„Drži se Suz, šta god da se desi, samo se drži.“

Uhvatila je Rolanda za ruku. Još jedan trenutak videla je Drugu aveniju, a onda sve nestade. Zvona pojedoše svet, a ona je letela kroz tminu sa Edijevom rukom oko ramena i Rolandovom rukom čvrsto stegnutoj u svojoj.

16

Kada ih je tama napokon pustila, našli su se desetak metara od logora. Džejk se lagano diže i okrenu ka Oju. „Jesi li dobro, mali moj Oj?"

Džejk ga pomilova i okrenu se da pogleda ostale. Svi su bili tu, i on odahnu s olakšanjem.

„Šta ti je ovo?“, upita Edi. Uhvatio je Džejkovu drugu ruku kada su se začula zvona. Sada se između njihovih isprepletenih prstiju nalazilo nešto ružičasto i zgužvano. Delovalo je kao platno, ali i kao metal.

„Ne znam“, odgovori Džejk.

„Pokupio si to na placu, kada je Suzana počela da vrišti“, reče Roland. „Video sam.“

Džejk klimnu glavom. „Da. Valjda sam. Zato što je bilo tamo gde je pre bio ključ.“

„Šta je to, šećeru?“

„Nekakva torba.“ Držao je za kaiševe. „Rekao bih da je to moja torba za kuglanje, ali ona je u Njujorku, u kuglaškoj dvorani, zajedno sa mojom kuglom. U ’77. naravno.“

„Šta to piše sa strane“, upita Edi.

Ali nisu mogli da razaznaju. Ponovo je bilo oblačno i nije bilo mesečine. Zajedno su otišli nazad do logora, polako, drhtavo kao invalidi, i Roland je založio vatru. Onda pogledaše natpis na ružičastoj torbi za kuglanje.

Pisalo je:

Sve sami puni pogoci na stazama Srednjeg sveta.

„Taj natpis ne valja“, reče Džejk. „Skoro je isti, ali ne sasvim. Na mojoj torbi piše ’sve sami puni pogoci na stazama srednjeg grada’. Timi mi je dao tu torbu jednog dana kad sam postigao osamdeset dva poena. Rekao je da sam mali za pivo.“

„Kuglaški revolveraš“, reče Edi vrteći glavom. „Čuda nikad dosta, a?“

Suzana uze torbu i pređe rukama preko nje. „Kakvo je ovo platno? Deluje kao metal. I teška je.“

Roland, koji je imao ideju za šta je ta torba (mada nije znao ko ili šta im ju je ostavilo tamo), reče: „Stavi je u ranac sa knjigama, Džejk. I dobro je čuvaj.“

„Šta ćemo sad?“, upita Edi.

„Spavaćemo“, reče Roland. „Mislim da ćemo narednih nekoliko nedelja imati dosta posla. Moramo da spavamo gde god i kad god stignemo.“ „Ali...“

„Na spavanje“, reče Roland, prostrvši svoje kože na kojima je spavao.

Na kraju svi zaspaše i svi su sanjali ružu. Samo Mija nije. Ustala je u gluvo doba, kao i uvek, i odšunjala se na gozbu u veliku salu. A tamo je obilato obedovala.

Ipak, ona je morala da jede za dvoje.

DRUGI DEO
PRIČE

Poglavlje 1
PAVILJON

1

Ako je nešto bilo iznenađenje za Edija na putu u Kala Brin Stardžis, bila je to činjenica kako se lako navikao na jahanje. Za razliku od Suzane i Džejka, koji su jahali u letnjim kampovima, Edi čak nikada nije ni pomazio konja. Kada je ujutro posle onoga što je on nazivao „Todaš broj dva“ čuo zvuk kopita koja se približavaju, uhvatila ga je panika. Nije se plašio jahanja ili životinja, već mogućnosti - verovatnoće - da će izgledati budalasto. Kakav je on revolveraš kad nikad nije jahao konja?

No, pre no što su ljudi iz Kale stigli, našao je vremena da porazgovara sa Rolandom. „Prošle noći nije bilo isto.“

Roland izvi obrve.

„Nije bilo devetnaest.“

„Kako misliš to?“

„Nemam pojma.“

„Ne znam ni ja“, ubaci se Džejk, „ali u pravu je. Prošle noći Njujork je delovao stvarno. Mislim, znam da smo bili u Todašu, ali...“

„Stvarno“, reče Roland zamišljeno.

A Džejk doda uz smešak: „Stvarno kao ruže.“

2

Ovog puta su Slajtmenovi predvodili grupu iz Kale, i svaki je vodio po dva konja. Konji iz Kala Brin Stardžisa uopšte nisu bili zastrašujući - svakako nisu bili kao oni koje je Edi zamišljao kako jašu po Litici dok im je Roland pričao svoju priču o Mehisu. Ovi su bili zdepasti, krupnih nogu, čupavog krzna i velikih, inteligentnih očiju. Bili su veći od ponija, ali i dalje ni blizu onim vatrenim pastuvima koje je on očekivao. I ne samo da su bili osedlani, već je na svakom bilo i po jedno ćebe.

Dok je prilazio svom (nisu morali da mu kažu koji je njegov, odmah je znao: šarac), sve sumnje i strahovi nestadoše. Postavio je samo jedno pitanje, i to Benu Slajtmenu mlađem, pošto je pogledao stremenje. „Ben, biće mi kratko - možeš li mi pokazati kako da ga produžim?“

Kada je dečak sišao s konja da bi sam to uradio, Edi je odmahnuo glavom. „Neka, bolje da naučim da to sam radim.“ Rekao je to bez ikakvog stida.

Kad mu je dečak pokazao, Edi shvati da nije ni morao. Shvatio je kako se to radi skoro u istom momentu kada je Beni dotakao stremenje. Nije to bilo kao neko skriveno, podsvesno znanje, niti mu je delovalo natprirodno. Kada se konj napokon našao zaista pred njim, jednostavno je shvatao kako sve funkcioniše. Otkako je došao u Srednji svet, imao je samo jedno takvo iskustvo, a to je bilo kada je prvi put opasao jedan od Rolandovih revolvera.

„Jel’ ti treba pomoć, šećeru?“, upita Suzana.

„Samo me pokupi ako se prospem s druge strane“, odgovori joj, ali naravno da nije pao. Konj je stajao čvrsto i samo se lagano zanjihao kada je Edi gurnuo nogu u stremen i seo u jednostavno crno sedlo.

Džejk upita Benija da li ima pončo. Predradnikov sin sumnjičavo pogleda u oblačno nebo. „Mislim da neće padati kiša“, reče. „Vreme je često ovakvo oko žetve...“

„Treba mi za Oja.“ Savršeno miran, siguran. Oseća se potpuno isto kao ja, mislio je Edi. Kao da je radio ovo već hiljadu puta.

Dečak izvadi pončo iz jedne od torbi prebačenih preko svog sedla i pruži ga Džejku, koji mu se zahvali, prebaci ga preko glave i stavi Oja u veliki džep koji se nalazio s prednje strane poput kengurove torbe. Bambur se uopšte nije bunio. Edi pomisli: Kada bih rekao Džejku da sam mislio da će Oj trčkarati za nama poput ovčara, da li bi rekao: „Ma on uvek jaše ovako sa mnom“? Ne... ali bi možda to pomislio.

Kada su krenuli, Edi se setio na šta ga sve ovo podseća - na priče koje je čuo o reinkarnaciji. Pokušao je da otrese tu ideju, da se vrati u stanje onog praktičnog mangupa iz Bruklina koji je rastao u senci Henrija Dina, ali mu to nije baš išlo od ruke. Ideja o reinkarnaciji mu ne bi bila tako uznemirujuća da je suočen s njom „s neba pa u rebra“. Ovako, samo mu se prišunjala. Edi je, međutim, mislio da je nemoguće da potiče od Rolandove loze - to je bilo jednostavno nemoguće. Osim ako poglavar Artur nije u kom slučaju navratio do Ko-Op sitija - ono kao na ljute papričice i pecivo u Daliju. Bilo je glupo projektovati takve ideje od sposobnosti da jašeš očigledno mirnog i poslušnog konja bez ikakvih časova jahanja. Sama ideja mu se, međutim, vraćala više puta tog dana i pratila ga je čak i u snu te noći: Poglavar. Loza Poglavara.

3

Pričali su u sedlu, i dok su jeli popkine i pili hladnu kafu, Džejk dojaha u liniju s Rolandom. Oj je sa sjajem u očima zurio u revolveraša iz prednjeg džepa pončoa. Džejk mu je davao komadiće popkina, pa mu se nekoliko mrva uhvatilo u brkovima.

„Rolande, mogu li da razgovaram s tobom kao dinhom?“ Zvučao je pomalo postiđeno.

„Naravno.“ Roland otpi gutljaj kafe, a onda se zainteresovano okrenu ka dečaku, i sve to njišući se u sedlu.

„Ben, odnosno obojica Slajtmenovih - mada uglavnom mlađi - pitali su da li bih išao da spavam kod njih. Na ’Roking B’.“

„Želiš li da ideš?“

Dečakovi obrazi malčice pocrveneše. „Ovaj... pa razmišljao sam... da ćemo, ako vi ostanete u varoši kod Matorog, a ja odem na ranč - on je južno od varoši, znaš - imati dve različite slike mesta. Tata je uvek govorio da nešto ne možeš da vidiš dobro ukoliko ga gledaš samo iz jednog ugla.“

„Istina“, reče Roland, nadajući se da mu ni glas ni izraz lica neće odati tugu i kajanje koje je iznenada osećao. Imao je sa sobom dečaka koji se sada stideo što je dečak. Sprijateljio se sa drugim dečakom i taj drugi dečak ga je pozvao da noći kod njega, kao što to prijatelji ponekad čine. Beni je sigurno obećao da mu Džejk sme pomoći da nahrani životinje, ili da može da proba njegov luk i strelu (ili samostrel). Beni bi ga sigurno vodio i na neka svoja tajna mesta koja je nekada možda posećivao sa svojom sestrom bliznakinjom. Možda neko veliko drvo, neki njemu posebno drag ribnjak ili deo obale reke, na kom su gusari nekada davno navodno zakopali blago. Jednostavno mesta na koja dečaci idu. Međutim, veliki deo Džejka Čembersa sada se stideo što je hteo da radi te stvari. Bio je to onaj deo njega koji su čuvari vrata na Holandskom brdu, Gašer i Tik-Tak, potisnuli u njemu. Kao i sam Roland naravno. Ako mu sada kaže da ne može da ide, dečak ga verovatno više nikada neće pitati išta slično. A i nikada mu to neće ni prebacivati, što je Rolandu samu stvar činilo samo još gorom. Ako li pak na pogrešan način kaže da može da ide - sa najmanjim tragom osećanja koja je sada osećao - dečak bi mogao da se predomisli.

Dečak. Revolveraš shvati koliko želi da i dalje može da ga tako zove, i koliko je uopšte malo vremena od tog dečaštva ostalo. Imao je loš predosećaj u vezi sa ovom varoši.

„Idi sa njima večeras, posle gozbe u paviljonu“, reče Roland. „Idi i neka ti bude po volji, kako ovde kažu.“

„Jesi li siguran? Jer ako misliš da ću vam možda biti potreban...“

„Izreka tvog oca je dobra. Moj stari učitelj...“

„Kort ili Vanej?“

„Kort. Imao je običaj da nam kaže kako čovek s jednim okom vidi sve spljošteno. Potrebna su dva oka, na malom odstojanju jedno od drugog, kako bi čovek mogao stvari da vidi onakvim kakve jesu. Stoga idi s njima, sprijatelji se s dečakom ako ti to deluje prirodno. Meni bar deluje kao da ćete biti dobri drugari.“

„Jes’“, reče Džejk kratko, ali su mu obrazi poprimili ponovo običnu boju i Rolandu bi drago da to vidi.

„Provedi sutrašnji dan s njim i njegovim prijateljima, ako ima društvo s kojim se igra.“

Džejk je vrteo glavom. „Ranč je daleko od varoši. Ben kaže da Ajzenhart ima mnogo radnika, i da ima i dece - njegovih vršnjaka - ali mu nije dozvoljeno da se igra sa njima. Verovatno zato što je on predradnikov sin.“

Roland je klimao glavom. To ga nije iznenađivalo. „Večeras će ti u paviljonu ponuditi graf. Moram li ti naglasiti da piješ ledeni čaj posle prve zdravice?“

Džejk odmahnu glavom.

Roland mu dodirnu slepočnicu, usne, ugao oka i ponovo usne. „Budi bistre glave, zatvorenih usta, mnogo vidi i malo govori.“

Džejk se iskezi i pokaza mu palac u znak odobravanja. „A vi?“

„Mi ćemo večeras spavati kod sveštenika. Nadam se da ćemo sutra čuti njegovu priču.“

„I da ćeš videti...“ Iako su zaostali malo za ostalima, Džejk spusti ton. „Da ćeš videti ono o čemu nam je pričao?“

„To ne znam“, odgovori Roland. „Prekosutra ćemo nas troje doći na ’Roking B’. Možda ćemo obedovati i besediti malo sa sajem Ajzenhartom. A onda, narednih nekoliko dana, nas četvoro ćemo razgledati varoš - unutra i spolja. Ako ti na ranču bude dobro, hoću da ostaneš tamo koliko god želiš i koliko oni žele da ostaneš.“

„Zaista?“ Iako se dečak potrudio da se to na njemu ne vidi, Roland je mislio da je Džejku veoma drago zbog toga.

„Jašta. Koliko mogu da shvatim, postoje tri velike zverke u Kala Brin Stardžisu. Overholzer je jedna. Tuk - onaj što drži dućan - je druga. Treća je Ajzenhart. Rado bih da čujem tvoje utiske o njemu.“

„Čućeš“, reče Džejk. „I blagodarim, sai.“ Tri puta se kucnuo po grlu. A onda mu se ozbiljno lice razvuče u osmeh. Dečački osmeh. Potom odjaha do svog novog prijatelja da mu kaže da sme da noći kod njega i da smeju i da se igraju.

4

„Sto mu gromova“, reče Edi. Izgovorio je to sporo i tiho, i zvučalo je skoro kao uzvik iznenađenog junaka nekog crtanog filma. No, posle dva meseca šume, pogled koji se sada pružao pred njim svakako je mamio takvo oduševljenje. A bio je tu i faktor iznenađenja. U jednom trenutku trupkali su šumskim drumom, uglavnom dvoje po dvoje (Overholzer je jahao sam na čelu grupe, Roland na začelju). U sledećem, drveće je nestalo, a zemlja se naglo obrušavala ka severu, jugu i istoku. Iznenada su imali fantastičan pogled na varoš čiju je decu trebalo spasti.

No, isprva, Edi uopšte nije gledao ono što je direktno ispred njega, i kada je bacio pogled na Džejka i Suzanu, video ja da i oni gledaju u ono što se pružalo iza kale. Edi nije morao da pogleda Rolanda da bi znao da i on gleda u istom pravcu. Definicija putnika, mislio je Edi, čovek koji uvek gleda u daljinu.

„Jes’, divan pogled, blagodarimo bogovima“, reče Overholzer prijatno, a onda, pogledavši u Kalahana, doda: „I Čoveku Isusu naravno. Svi su bogovi jedan kad treba da se blagodari, reče neko, i meni je ta izreka dobra.“

Možda bi nastavio tako da trtlja. Možda i jeste - velikom farmeru se obično može da priča koliko hoće. Edi ga pak nije slušao. Usredsredio je pažnju na pogled.

Ispred njih, iza sela, bila je siva reka koja je tekla ka jugu. Rukavac Velike reke poznat kao Devar-tete Vhaj. Na mestu gde je izlazila iz šume, obala je bila strma, ali se spuštala kako je reka zalazila u prva polja. Video je nekoliko stabala palmi, koje su bile zelene i delovale neverovatno tropski. Iza sela, koje je bilo srednje veličine, zemlja zapadno od reke bila je bujno zelenilo kroz koje se provlačila sva boja reke. Edi je bio siguran da bi sunčanim danima sivo postalo sjajnoplavo, i da bi sunce bilo tako jarko da se ne bi dalo gledati bez žmirkanja. Gledao je polja riže.

Iza polja i istočno od reke bila je pustinja koja se prostirala miljama okolo. Edi je mogao da razazna paralelne tragove metala koji su se pružali kroz nju i shvati da su to šine.

A iza pustinje (a možda i već u samoj pustinji) bila je samo tama. Dizala se ka nebu kao dimni zid, naizgled presecajući i oblake.

„Ono tamo je Zemlja Gromova, sai“, reče Zalija Džafords.

Edi je klimao glavom. „Zemlja Vukova. I bog zna čega sve ne.“

„Jašta“, reče Slajtmen mlađi. Trudio se da zvuči odmereno i normalno, ali Edi primeti da je dečak preplašen i možda čak i na ivici suza. Ali Vukovi ga svakako neće uzeti -ako ti umre blizanac automatski postaješ jedinče, zar ne? Tako je svakako bilo sa Elvisom Prislijem, ali Kralj naravno nije bio iz Kala Brin Stardžisa, niti iz Kala Lokvuda dole na jugu.

„Jok mori, Kralj je bio iz Mis'sipija“, reče Edi tiho.

Tijan se okrenu u sedlu da ga pogleda. „Oprostite, sai?“

Edi, nesvestan da je govorio naglas, reče: „Izvini. Pričao sam sam sa sobom.“

Andi, robot-glasnik (koji je imao i mnoge druge funkcije), došao je do njih baš na vreme da čuje to. „Oni koji razgovaraju sami sa sobom u jadnom su društvu. Stara izreka u Kali, sai Edi, nemojte je shvatiti suviše lično, preklinjem vas.“

„A kao što sam ja rekao ranije, i kao što ću sigurno reći opet, ne možeš obrisati bale sa sakoa od antilopa, prijatelju moj. Stara izreka u Kala Brin Bruklinu.“

Andijeva unutrašnjost zaklikta. Plave oči su mu sevale. „Bale: sluz iz grla. Gesto se koristi za izvedenice poput: balavac - pogrdan pojam koji označava mladu osobu, obično neiskusnu i nadobudnu. Jelenska koža: proizvod, koji...“

„U redu je, Andi“, reče Suzana. „Moj prijatelj se samo glupira. Često je takav.“

„A, da“, reče Andi. „On je dete zime. Želite li da čujete horoskop, Suzana-sai? Srešćete zgodnog muškarca! Imaćete dve ideje, jednu dobru i jednu lošu! Imaćete tamnokosog...“

„Goni se odavde, idiote“, reče Overholzer. „Marš pravac u grad. Vidi da li je u paviljonu sve spremno. Koga još zanimaju tvoji prokleti horoskopi. Oprosti, Matori.“

Kalahan mu ne odgovori. Andi se pokloni, tri puta kucnu po metalnom grlu, i ode niz drum koji je bio strm, ali prilično širok. Suzana ga je gledala kako odlazi i delovala je kao da joj je lakše.

„Da niste bili malo pregrubi prema njemu?“, upita Edi.

„Pa on je samo komad mašine“, reče Overholzer, izgovarajući poslednju reč skoro slog po slog, kao da se obraća detetu.

„A i ume da bude dosadan“, reče Tijan. „Nego, recite vi meni, sajevi, šta mislite o našoj kali?“

Roland se ugurao između Edija i Kalahana. „Prelepa je“, reče. „Koji god bogovi da su u pitanju, voleli su ovo mesto. Vidim kukuruz, oštrarepu, pasulj i... krompir? Je li ono tamo krompir?“

„Jeste, jakako“, reče Slajtmen, očigledno oduševljen Rolandovim oštrim vidom.

„I vidi samo svu tu divnu rižu“, reče Roland.

„Sve su to mali posedi pored reke“, reče Tijan, „tu je voda slatka i teče lagano. I znamo koliko smo srećni. Kada je vreme za rižu - bilo za setvu ili žetvu - sve žene idu zajedno. U poljima se tada peva, pa i igra.“

„Hajd’, hajd’, komala“, reče Roland. Bar je Edi tako čuo.

Tijan i Zalija se ozariše, ne krijući iznenađenje. Slajtmenovi se pogledaše i iskeziše se. „Gde si čuo Pesmu riže?“, upita stariji. „I gde?“

„Kod kuće“, reče Roland. „Davno. Hajd’, hajd’ komala, zemlja rižu nam dala.“ Pružio je ruku ka zapadu, iza reke. „Tamo, iza one pšenice je najveća farma. Je li to vaša, sai Overholzeru?“

„Jeste, blagodarim.“

„A dole, ka jugu, ima još farmi... a onda slede rančevi. Na onoj se gaji stoka, na sledećoj ovce... na onoj tamo stoka... i na onoj... pa opet ovce...“

„Kako možete to da prepoznate s ove daljine?“, upite Suzana.

„Ovce brste travu skroz do zemlje, gospo-sai“, reče Overholzer. „Tako da se tamo gde se vide smeđi predeli zemlje gaje ovce. Na ostalima je stoka.“

Edi je mislio o svim vesternima koje je gledao u Madžestiku i na Klinta Istvuda, Pola Njumena, Roberta Redforda i Lija van Klifa. „U mojoj zemlji postoje legende o ratovima između rančera i uzgajivača ovaca“, reče. „Zato što su ovce navodno grizle travu ne samo do zemlje, već bi jele i korenje, znate, pa trava više ne bi ni rasla.“

„Žao mi je, ali to je čista glupost“, reče Overholzer. „Ovce brste travu skroz do zemlje, ali mi onda preko tih livada šaljemo krave na vodu. Đubre koje one ostave je puno semena.“

„Aha“, reče Edi. Nije imao šta drugo da kaže. Gledana s te strane, ·cela zamisao borbi između rančera i uzgajivača ovaca bila je smešna.

„Hajdemo“, reče Overholzer. „Izmiče nam dan, znate, a čeka nas gozba u paviljonu. Doći će cela varoš da vas upozna.“

I da nas dobro zagleda, mislio je Edi.

„Idemo“, reče Roland. „Možemo stići tamo do večeri. Ili možda grešim?“

„Jok“, reče Overholzer i povuče uzde tako da njegov konj naglo okrenu glavu napred (Edi se samo od samog prizora trgnuo). Jahao je niz drum, a ostali su ga pratili.

5

Edi nikada nije zaboravio njihov prvi susret sa ljudima Kale. To sećanje mu je uvek bilo na dohvat ruke. Pretpostavljao je da je to zato što je sve što se desilo bilo iznenađenje, a kada je nešto iznenađenje, ono postane kao san. Sećao se kako su se baklje menjale dok su govori trajali, kako im se menjala svetlost. Sećao se Ojevog neočekivanog pozdrava masi. Sećao se pogleda uperenih ka njemu, kao i sopstvene panike i besa prema Rolandu. Sećao se Suzane kako se penje na klupicu ispred klavira u prostoriji koju su meštani zvali musica. O da, uvek to sećanje, naravno. Ali još življe od sećanja na njegovu voljenu bilo je sećanje na revolveraša.

Na Rolanda kako igra.

No, pre svega toga, jahali su glavnom ulicom Kale i njemu je došao neprijatan osećaj. Došao mu je predosećaj da slede loši dani.

6

Stigli su u varoš sat vremena pre zalaska sunca. Oblaci su se razišli i propustili poslednju, crvenu svetlost dana. Ulica je bila pusta i prašnjasto siva. Konjska kopita su tupo odzvanjala. Edi je video ambar, lokal’Putnikov predah’ koji je delovao kao mešavina gostionice i saluna, i na kraju ulice dvospratnicu koja je jednostavno morala biti Skupština Kale. Desno je mogao da vidi odsjaj baklji, te je pretpostavljao da ih ljudi tamo čekaju. Na severnom kraju grada, odakle su došli, nije ih bilo.

Edi se ježio od tišine i praznih drumova. Setio se Rolandove priče o Suzaninoj poslednjoj vožnji u Mehis, kako se stajala u konjskim kolima, svezanih ruku i sa omčom oko vrata. I drum pred njom bio je pust. Isprva. A onda, nedaleko od raskrsnice Velikog druma i Druma svilenog ranča, Suzan i njeni krvnici prošli su pored jednog farmera, čoveka za kog je Roland rekao da je imao oči koljača jagnjadi. Kasnije su je gađali povrćem i šibljem, pa čak i kamenjem, ali taj farmer bio je prvi, stajao je tamo sa rukom punom kukuruzne šaše, koju je skoro nežno bacio na nju dok su je vodili... pa, na charyou tree, Žetveni vašar Starog naroda.

Dok su jahali kroz Kala Brin Stardžis, Edi je očekivao da će naići na tog čoveka, na njegove oči koljača jagnjadi i njegovu kukuruznu šašu. Zato što mu je ova varoš delovala loše. Ne zla - zla kao što je Mehis verovatno bio u noći Suzanine smrti - već loša na neki jednostavniji način. Loša kao maler, loši izbori, loša predskazanja. Možda i loš ka.

Nagnuo se ka Slajtmenu starijem. „Gde su svi, dođavola, Bene?“

„Tamo“, reče Slajtmen i pokaza prstom ka odsjaju baklji.

„Zašto su tako tihi?“, upita Džejk.

„Ne znaju šta da očekuju“, reče Kalahan. „Mi smo ovde odsečeni od sveta. Jedini stranci koje povremeno vidimo su poneki trgovac, lovac,kockar... o, leti ponekad dođu i brodovi-tržnice.“

„Šta su brodovi-tržnice?“, upita Suzana.

Kalahan opisa široku deregliju, živopisno obojenu i nadžidžanu radnjicama. Ti brodovi su se kretali niz Devar-tete Vhaj, zastajkujući u kalama Srednje nizije sve dok ne prodaju robu. „Uglavnom su to glupe i bezvredne stvari koje prodaju“, reče Kalahan, ali mu Edi nije baš verovao. Govorio je s neodobravanjem kakvim govore svi ljudi koji su već dugo religiozni.

„I jedini drugi stranci dolaze da im otmu decu“, dodao je Kalahan. Pokaza ulevo, gde je dugačka drvena zgrada zauzimala skoro polovinu glavne ulice. Edi je brojao šipke za privezivanje konja... dve, četiri osam. I sve tako dugačke. „Tukova prodavnica mešovite robe“, reče Kalahan tonom koji je mogao biti sarkazam.

Stigli su do paviljona. Edi je kasnije smatrao da ih je bilo sedamsto ili osamsto, ali kad ih je video prvi put - masu šešira, kapa, čizmi i radničkih ruku u crvenoj večernjoj svetlosti - delovalo mu je kao da ih je bezbroj.

Sad će zaista da nas gađaju raznim sranjima, i vikaće ’charyou tree’. Pomisao je bila smešna, ali i jaka.

Narod kale se povukao unazad na dve strane otvarajući im prolaz zelene trave koji je vodio ka uzdignutoj drvenoj platformi. Oko paviljona bile su baklje u čeličnim postoljima. Tada su još uvek sve bacale običnu žutu svetlost. Edi oseti jak miris petroleja.

Overholzer je sjahao. To su učinili i ostali iz njegove grupe. Edi, Suzana i Džejk gledali su u Rolanda. Roland je ostao na trenutak da sedi, nagnuvši se lagano napred, s jednom rukom preko sedla, i delovao je zamišljeno. Zatim je skinuo šešir i ispružio ga ka gomili. Tri puta se kucnuo po grlu. Masa promrmlja nešto. Zadovoljstvo ili iznenađenje? Edi nije znao. U svakom slučaju to nije bio bes i to je bilo dobro. Revolveraš prebaci jednu nogu preko sedla i lagano se spusti. Edi je sa svog konja sišao opreznije, svestan da svi zure u njega. Stavio je još ranije kaiševe u kojima će nositi Suzanu, i sada je stao leđima okrenut ka njenom konju. Ona se spusti u kaiševe s rutinskom lakoćom. Masa poče ponovo da mrmlja kada je videla da Suzana ispod kolena nema nogu.

Overholzer krenu žustro niz prolaz, usput se rukujući s nekoliko ljudi. Kalahan je išao odmah iza njega, povremeno praveći znak krsta u vazduhu. Nekoliko ljudi iz mase se prihvati konja. Roland, Edi i Džejk išli su u jednoj liniji. Oj je još uvek bio u širokom prednjem džepu pončoa koji je Džejku dao Beni, i gledao je zainteresovano okolo.

Edi shvati da oseti miris mase - znoj, dlake, osunčanu kožu i pomalo onoga što su likovi u vesternima obično zvali „fu-fu vodica“ (i to s onom istom odbojnošću kojom je Kalahan govorio o brodovima- tržnicama). Osetio je i miris hrane. Svinjetina i govedina, svež hleb, luk, kafa i graf. Creva su mu krčala, ali nije bio gladan. Ne, nije bio zaista gladan. Ideja da će staza kojom su išli samo nestati i da će se ljudi baciti na njih nije htela da mu izađe iz glave. Bili su tako tihi! Negde u blizini začuše se prve noćne ptice.

Overholzer i Kalahan popeše se na platformu. Edija obuze nemir kad vide da su ostali iz njihove grupe ostali dole. Roland se, međutim, popeo bez ustezanja. Pratio ga je, svestan da mu klecaju kolena.

„Jesi li dobro?“, šapnu mu Suzana.

„Za sada.“

S leve strane platforme bila je bina sa sedam muškaraca, svi u belim košuljama, plavim farmericama i pojasevima. Edi je prepoznao instrumente koje su držali, i iako su mu mandolina i bendžo ukazivali na to da će muzika da bude dosadno sranje, smirivala ga je činjenica da su uopšte tu. Muzičari se ne zovu da sviraju na žrtvovanjima, zar ne? Možda samo jednog ili dva bubnjara da dižu tenziju.

Edi se okrenu ka masi, sa Suzanom na leđima. Još veći nemir ga uhvati kad vide da je prolaz kojim su došli sada zaista bio ponovo popunjen. Glave su se dizale da ga pogledaju. Žene i muškarci, mlado i staro. Lica su im bila bezizražajna, i među njima nije bilo nijednog deteta. Bila su to lica koja su većinu vremena provodila na suncu, a bile su tu i bore kao dokaz. Onaj neprijatni osećaj mu nije prolazio.

Overholzer stade pored jednostavnog drvenog stola. Na njemu je bilo veliko, talasasto pero. Farmer ga uze i podiže ga uvis. Masa, ionako već tiha, postade potpuno nečujna, tako da je Edi mogao da čuje hrapav zvuk bronhija nekog starca ili starice.

„Spusti me, Edi“, reče Suzana tiho. Nije mu se svidela ideja, ali je ipak učinio to.

„Ja sam Vejn Overholzers sa farme ’Sedam milja’“, reče Overholzer, prišavši ivici platforme s perom u rukama. „Saslušajte me, preklinjem vas.“

„Blagodarimo“, promrmlja masa.

Overholzer se okrenu i pruži ruku ka Rolandu i njegovom tetu, koji su stajali tu u odeći prljavoj od puta (Suzana u stvari nije stajala, već je bila naslonjena na jednu ruku između Edija i Džejka). Edi je mislio da ga kao ovi ljudi niko nikad nije ovako posmatrao.

„Mi muškarci kale čuli smo Tijana Džafordsa, Džordža Telforda, Dijega Adamsa i sve ostale koji su hteli da govore u Skupštini“, reče Overholzer. „Tamo sam govorio i ja. ’Doći će i uzeće decu’, rekao sam, misleći naravno na Vukove. I rekao sam da će onda otići i ostaviti nas na miru generaciju ili dve, da je tako bilo i da će tako uvek biti. Sada, međutim, mislim da su te reči možda bile suviše brzoplete.“

Masa promrmlja, tiho poput povetarca.

„Na tom istom skupu prota Kalahan nam je rekao da severno od varoši ima revolveraša.“

Ponovo mrmljanje. Ovaj put glasnije. Revolveraši... Srednji svet... Gilead.

„Dogovorili smo se da pošaljemo jednu grupu da izvidi. Ove ljude smo našli, vidite. Tvrde da su... ono što je prota Kalahan rekao da su.“ Overholzer je sad delovao kao da mu je neprijatno. Kao da se trudi da ne prdne. Edi je video taj izraz ranije, na televiziji, i to kada neko satera političara u ćošak kada neće da se suoči s nekom činjenicom. „Tvrde da su iz nestalog sveta. Što će reći...“

Hajde, Vejne, mislio je Edi, izbaci to iz sebe. Možeš ti to.

„... što će reći da su od loze Poglavara.“

„Hvaljeni neka su bogovi!“, uzviknu neka žena. „Bogovi ih poslaše da nam spase dečicu, nego šta!“

Začuše se zvuci ućutkivanja. Overholzer sačeka da se smire, bolnog izraza lica, a onda nastavi. „Mogu oni da govore za sebe - i moraju - ali sam ja video dovoljno da poverujem da mogu da nam pomognu oko našeg problema. Nose dobre pištolje -vidite ih - a i umeju dobro da ih koriste. U to mogu da se zakunem, i blagodarim.“

Ovaj put mrmljanje mase bilo je glasnije i Edi oseti da je dobroćudno, te se malo opusti.

„U redu, neka onda jedno po jedno stanu pred vas, da im čujete glasove i da im dobro vidite lica. Ovo je njihov dinh.“ Podiže ruku ka Rolandu.

Revolveraš istupi napred. Crvena svetlost sunca mu oboji levi obraz, desni je bio žut od svetlosti baklji. On izbaci jednu nogu napred. Zvuk koji iznošena peta čizme napravi pri udaru u daske bio je veoma jasan u svoj toj tišini. Edi odjednom pomisli na šaku koja udara u mrtvački kovčeg. Roland se duboko pokloni, dlanova okrenutih ka masi. „Roland od Gileada, sin Stivenov“, reče. „Od loze Poglavara.“

Masa uzdahnu.

„Neka smo se dobro našli.“ Zatim koraknu unazad i pogleda Edija.

Ovaj deo mu nije bio težak. „Edi Din od Njujorka.“, reče. „Sin Vendelov.“ Bar je mama uvek tako tvrdila, pomisli. A onda, potpuno nesvestan da će to reći: „Od loze Poglavara i ka-teta Devetnaestice.“

On se povuče, a Suzana istupi do ruba platforme. Pravih leđa, gledajući ih mirno, reče: „Ja sam Suzana Din, žena Edijeva, ćerka Denova, od loze Poglavara, ka-teta Devetnaestice, neka smo se dobro našli i nek’ ste mi živi i zdravi.“ Pokloni im se, praveći se da drži suknju.

To izazva smeh i aplauz.

Dok je ona govorila, Roland se nagnuo da nešto šapne Džejku. Džejk klimnu glavom, a onda sigurno istupi napred. U zalazećem svetlu dana izgledao je veoma mlado i zgodno.

Izbaci nogu napred i nagnu se napred. Pončo se zanjiha napred pod Ojevom težinom. „Ja sam Džejk Čembers, sin Elmerov, od loze Poglavara i ka-teta Devedeset devetke.“

Devedeset devetka? Edi pogleda u Suzanu koja samo slegnu ramenima. Kakvo je sad to sranje? A onda pomisli da nije ni bitno. Nije znao ni šta je ka-tet Devetnaestice, a rekao je to sam.

Ali Džejk još nije bio gotov. Izvadio je Oja iz ponča Bena Slajtmena. Masa poče da mrmlja kada ga je ugledala. Džejk baci pogled Rolandu - jesi li siguran? - govorio je taj pogled, i Roland klimnu.

Isprva je Edi mislio da Džejkov čupavi prijatelj neće učiniti ništa. Ljudi kale - raja - bili su ponovo potpuno tihi, toliko tihi da se ponovo mogla čuti večernja pesma ptica.

Oj se podiže na zadnje noge, izbaci jednu napred i zaista se i pokloni. Drhtao je, ali je uspeo da održi ravnotežu. Male crne šape držao je okrenute ka masi, kao što je Roland držao ruke. Začuše se uzdasi, smeh i aplauz. Džejk je izgledao kao da ga je pogodio grom.

„Oj!“, reče bambur. „Poglavaru! Blagodarim!“ Bilo je jasno šta pokušava da kaže. Stojao je pognut još nekoliko trenutaka, a onda se ponovo spusti na sve četiri i otrupka brzo nazad do Džejka. Aplauz je bio gromoglasan. Jednim briljantnim, jednostavnim potezom, Roland je jer ko bi drugi mogao da nauči bambura da uradi to što je uradio, mislio je Edi) od ovih ljudi napravio njihove prijatelje i obožavatelje. Bar za večeras.

Tako da je to bilo prvo iznenađenje večeri: Oj koji se poklanja okupljenoj raji kale i izjašnjava se kao an-tet sa svojim saputnicima. Drugo iznenađenje je sledilo ubrzo. „Ja nisam govornik“, reče Roland, istupajući ponovo napred. „Jezik mi se zapetlja gore nego nekom pijancu u Žetvenoj noći. Ali siguran sam da nam Edi može reći reč ili dve.“

Bio je red na Edija da izgleda kao da ga je pogodio grom. Ispred njih, masa je aplaudirala i lupala nogama o zemlju. Začuli su se uzvici poput ’blagodarimo’, ’neka nam dobro zbori’ i ’dobro ga čujmo’. Čak i muzičari odsviraše tuš koji je bio malo falš, ali glasan.

Imao je vremena da baci Rolandu jedan jedini paničan, besan pogled: šta mi to kog jebenog đavola radiš! Revolveraš ga je samo prijatno posmatrao, ruku prekrštenih na grudima. Aplauz je lagano zamirao, a njegov bes se povlačio. Odmenio ga je strah. Overholzer ga je zainteresovano posmatrao, ruku prekrštenih tako da je svesno ili nesvesno izgledao kao kopija Rolanda. Ispred sebe, Edi prepozna nekoliko lica u masi: Slajtmenove, Džafordsove. Pogledao je na drugu stranu i video Kalahana čije su plave oči bile poluzatvorene. Ožiljak u obliku krsta na njegovom čelu izgledao je kao da gori.

Šta dođavola da im kažem?

Bolje reci nešto, Eds, progovori Henri u njegovoj glavi. Ljudi čekaju.

„Nemojte mi zameriti ako mi bude trebalo malo vremena da se pokrenem“, reče.

„Putovali smo mnogo milja i točkova, i još više milja i točkova, i vi ste prvi ljudi na koje smo naišli u poslednjih nekoliko...“

Nekoliko čega? Nedelja, meseci, godina, decenija?

Edi se nasmeja. Zvučao je samom sebi kao najgori idiot na svetu, neko za koga veruješ da nije u stanju ni sopstveni kurac da drži dok piša, a kamoli pištolj. „U poslednjih nekoliko ne znam ni sam čega.“

Na ovo se svi glasno nasmejaše. Neki su čak i aplaudirali. Dotakao ih je smisao za humor a da toga nije bio ni svestan. Edi se opusti i shvati da mu govor ide potpuno prirodno, kao sam od sebe. Kroz glavu mu prolete misao da je ovaj naoružani revolveraš koji je sada stajao ispred tih sedamsto preplašenih ljudi, punih nade, relativno skoro sedeo ispred televizora, odeven samo u požutele gaće, potpuno uređen od heroina, i da je jeo čips i gledao ’Medveda Jogija’.

„Dolazimo izdaleka“, reče, „i moramo još daleko da putujemo. Naše vreme provedeno ovde biće kratko, ali učinićemo šta možemo, saslušajte me, preklinjem vas.“

„Nastavi da govoriš, stranče!“, uzviknu neko. „Lepo zboriš!“

Je li?, pomisli Edi. Meni je to novo.

Začu se nekoliko uzvika ’jašta’, ’blagodarimo’ i ’nastavi’.

„Iscelitelji u mojoj baroniji imaju izreku“, reče on. „Kao prvo nikada ne čini štetu.“ Nije bio siguran da li je to bio moto advokata ili lekara, ali čuo ga je u dosta filmova i TV emisija, i zvučao mu je dobro. „Ne bismo da pričinimo ovde nikakvu štetu, znate, ali niko nikada nije ispalio metak ili čak detetu izvukao trn iz prsta a da nije prosuo malo krvi.“

Začu se mrmljanje u znak slaganja. Overholzerovo lice bilo je, međutim, bezizražajno i Edi u masi vide i nekoliko sumnjičavih lica. Osetio je iznenadan nalet besa. Nije imao pravo da bude ljut na ove ljude koji im nisu naneli apsolutno nikakvu štetu, niti su im (do sada) išta odbili. No, bilo kako bilo, osećao je bes.

„U Njujorškoj baroniji imamo još jednu izreku“, reče im. „Nema besplatnog ručka. Koliko smo uspeli da saznamo o vašoj situaciji, ozbiljna je. Dići se protiv tih Vukova može biti opasno. Ali ponekad je ljudima jednostavno muka od toga da stoje po strani, skrštenih ruku.“

„Čujmo ga, čujmo!“, viknu onaj isti neko iz pozadine. Edi vide da tamo stoji i robot Andi, i blizu njega velike kočije pune ljudi u širokim crnim ili teget plaštovima. Pretpostavljao je da se radi o Manijima.

„Razgledaćemo okolo“, reče Edi, „i kada razumemo problem, videćemo šta može da se učini. Ako budemo smatrali da ne može ništa da se učini, pozdravićemo se i nastaviti svojim putem.“ U drugom ili trećem redu stajao je čovek sa otrcanim belim kaubojskim šeširom. Imao je čupave bele obrve i iste takve brkove. Edi pomisli kako čovek pomalo liči na Pa Kartrajta iz one stare igrane serije „Bonanca“. Ova verzija Kartrajta nije delovala baš oduševljeno Edijevim rečima.

„Ako budemo mogli da pomognemo, pomoći ćemo“, nastavi on. Glas mu je bio potpuno ravan. „Ali, nećemo to raditi sami, narode. Saslušajte me, preklinjem vas. Dobro me saslušajte. Bolje bi vam bilo da budete spremni da se borite za ono šta hoćete. Da se borite za ono što hoćete da sačuvate.“

Tim rečima izbaci nogu ispred sebe - mokasinka koju je nosio nije napravila isti onaj zvuk poput šake na mrtvačkom kovčegu, mada ga je Edi u glavi svakako čuo - i pokloni se. Usledila je mrtvačka tišina. A onda Tijan Džafords poče da aplaudira. Pridruži mu se Zalija, a zatim i Beni. Otac ga ćušnu, ali dečak nastavi da aplaudira. Posle nekoliko trenutaka i Slajtmen stariji poče da plješće.

Edi baci Rolandu besan pogled. Rolandov blagi izraz se pak nije menjao. Suzana povuče Edija za levu nogavicu i on se sagnu ka njoj.

„Bio si dobar, šećeru.“

„Ali ne zahvaljujući njemu , reče Edi pokazujući glavom ka Rolandu. No, pošto je sada govor bio gotov, on se osećao iznenađujuće dobro. A Roland zaista nije bio dobar u govoranciji, Edi je znao to. Mogao je da govori ako nije imao drugog izbora, ali nije voleo.

Eto, sad znaš šta si, mislio je. Megafon Rolanda od Gileada.

A da li je to bilo tako loše? Nije li Kutbert Olgud radio taj posao davno pre njega?

Kalahan istupi napred. „Možda možemo da ih ugostimo bolje nego što to jesmo, prijatelji moji - da im pružimo dobrodošlicu kakva dolikuje Kala Brin Stardžisu.“

Poče da aplaudira. Okupljena raja mu se ovaj put odmah pridruži. Aplauz je bio dug i veseo. Ljudi su vikali, zviždali, lupali nogama (što je bilo malo manje od zadovoljavajućeg bez drvenog poda koji bi pojačao zvuk). Muzičari odsviraše čitavu seriju tuševa. Suzana i Džejk uhvatiše Edija za ruke. Njih četvoro se pokloniše poput neke rok-grupe posle naročito dobro odsviranog koncerta i aplauz postade dvostruko jači.

Kalahan ih konačno umiri tako što diže ruke u vazduh. „Pred nama je ozbiljan posao, narode“, reče. „Ozbiljne stvari o kojima treba razmisliti, kao i ozbiljne stvari da se urade. No, sada ćemo da jedemo. A kasnije ćemo igrati, pevati i biti veseli!“ Počeše ponovo da aplaudiraju i Kalahan ih umiri. „Dosta!“, vikao je smejući se. „A vi Maniji tamo pozadi, znam da nosite svoju hranu sa sobom, ali ne postoji razlog da ne sednete zajedno sa nama. Pridružite nam se, hoćete li? I neka vam je prijatno!“

Neka nam je svima prijatno, mislio je Edi. Onaj neprijatni osećaj nije ga napuštao. Bio je poput gosta koji je stajao tik ispred vrata prostorije u kojoj je zabava, tik iza odsjaja baklji. I bio je poput zvuka. Udara čizme o drveni pod. Udara pesnice o mrtvački kovčeg.

7

Iako su bile postavljene klupe i stolovi, samo su starci jeli sedeći. Večera je bila obilata, sa bukvalno dvesto različitih jela, od kojih je većina bila veoma ukusna. Počeli su zdravicom u čast Kale. Držao ju je Von Ajzenhart, sa peharom u jednoj i perom u drugoj ruci. Edi je verovao da je to nešto kao himna ove Nizije.

„I da nam je uvek dobra!“, uzviknu rančer i popi pehar grafa na eks. Edi mu se divio -graf je u Kala Brin Stardžisu bio toliko jak da su mu kretale suze od samog mirisa.

„Da bude tako!“, odgovori raja uz zvižduke.

U tom trenutku baklje oko paviljona poprimiše tamno grimiznu boju sunca. Začuše se povici ’ooooh’ i ’aaaah’ iz mase i ljudi počeše da aplaudiraju. Edi pomisli da ta tehnologija i nije nešto - bar ne u poređenju s Blejnom jednošnicem ili dipolarnim kompjuterima koji su upravljali Ludom - ali baklje su bacale lepo svetlo na masu i izgledalo je da nisu otrovne. Aplaudirao je s ostalima, isto kao i Suzana. Andi joj je doneo kolica i rasklopio ih (ponudio joj je i da joj priča o zgodnom strancu kog će uskoro upoznati). Sada se kretala od jedne grupice ljudi do druge, sa tanjirom u krilu, čavrljajući sa svakim po malo. Edi je pretpostavljao da je ranije bila na dosta žurki sličnim ovoj i bio je pomalo ljubomoran zbog toga Edi poče da primećuje decu u masi. Očigledno je raja shvatila da njihovi posetioci neće jednostavno izvaditi prangije i napraviti masakr. Najstarijoj deci bilo je dozvoljeno da hodaju okolo sama. Kretali su se u sigurnim grupicama kakvih se Edi sećao iz sopstvenog detinjstva, kupeći ogromne količine hrane sa stolova (iako ni apetit halapljivih tinejdžera nije mogao primetno da umanji količinu hrane na ovoj zabavi). Gledali su strance, ali se nisu baš usuđivali da im priđu.

Najmlađa deca držala su se roditelja. Oni malo stariji okupili su se oko tobogana, ljuljaški i velike penjalice s druge strane paviljona. Nekoliko njih se zaista i igralo, dok su ostali samo posmatrali odrasle, očigledno se dosađujući. Edi se saosećao sa njima. Video je koliko parova blizanaca ima među njima - bilo je jezivo naprosto - i pretpostavljao je da su Vukovi odnosili većinu dece njihovog uzrasta, decu malčice prestaru da se igraju na takvom igralištu. Ako se Vukovima dozvoli da to ponovo urade. Nije video nikog od „skrnavih“ i pretpostavljao je da ih raja namerno nije dovela - da ne bi pokvarili zabavu. Edi je to mogao da razume, ali se ipak nadao da je i njima negde pripremljena zabava. (Kasnije je saznao da je bilo baš tako -servirani su im kolači i sladoled iza Kalahanove crkve.)

Džejk bi se savršeno uklopio u srednju grupu dece, da je bio iz Kale, ali on to naravno nije bio. A stekao je i prijatelja koji mu je savršeno odgovarao: stariji po godinama, mlađi po životnom iskustvu. Išli su od stola do stola, uzimajući pomalo od svakog jela. Oj je zadovoljno trupkao za Džejkom, njišući glavom s jedne na drugu stranu. Edi nije nimalo sumnjao u to da bi onaj koji bi napao Džejka od Njujorka (ili njegovog novog prijatelja, Benija od Kale), ostao bez nekoliko prstiju. U jednom trenutku, video je da dečaci gledaju jedan u drugog i da počinju da se kikoću, a da ni reč nisu izgovorili. Edija je to toliko podsećalo na sopstveno detinjstvo da ga je naprosto bolelo.

Nije imao mnogo vremena da analizira samog sebe. Iz Rolandovih priča (a i iz sopstvenog iskustva sa njim) znao je da su gileadski revolveraši bili mnogo više od oficira mira. Bili su i glasnici, knjigovođe, ponekad špijuni, a ponekad i dželati. Međutim, više od bilo čega drugog bili su diplomate. Edi, kog su njegov brat Henri i razni prijatelji odgajali biserima mudrosti poput ’Što mi ne popušiš kao što mi je pušila tvoja sestra’ i ’Jebao sam ti mamu i bilo joj je lepo’, da ne pominjemo klasike poput ’Jezik neću da skratim, već do sestre da ti navratim, a kad tebe vidim, dođe mi da povratim’, nikada sebe ne bi smatrao diplomatom, ali je smatrao da se generalno držao veoma dobro. Jedino je Telford bio tvrd orah, ali njega su poklopili muzičari, blagodarimo im.

Bog zna da je išlo po sistemu ’snađi se’ - ljudi Kale su se možda plašili Vukova, ali su bez stida zapitkivali Edija kako će se on i ostali iz njegovog teta pobrinuti za njih. Edi shvati da mu je Roland učinio veliku uslugu što ga je naterao da govori pred svima njima. To ga je zagrejalo malo za ovo.

Svima im je pričao istu stvar, nanovo i nanovo. Bilo je nemoguće govoriti o strategiji dok ne pogledaju malo bolje samu varoš. Nemoguće reći koliko im je bilo ljudi potrebno iz Kale kao pomoć. Vreme će pokazati. Razgledaće preko dana. Biće vode ako bog bude hteo. I svaki drugi kliše kojeg se mogao dosetiti (malo je falilo da im obeća po jedno pile za svakoga posle pobede nad Vukovima, ali je uspeo da drži jezik za zubima). Maloposednik po imenu Horhe Estrada želeo je da zna šta će da rade ako Vukovi odluče da spale selo. Drugi, Geret Strong, hteo je da zna gde će da sakriju decu od Vukova. „Jer ne možemo ih držati ovde, to vam je valjda jasno“, rekao je. Edi, koji je smatrao da mu je veoma malo toga sasvim jasno, pijuckao je samo svoj graf, ne dajući nikakve konkretne informacije. Čovek po imenu Nil Faradej (Edi nije bio siguran da li je farmer-maloposednik ili najamnik) prišao mu je i rekao da je sve ovo otišlo predaleko. „Znaš, nikad ne uzmu svu decu“, rekao je. Edi pomisli da ga upita šta bi mislio o nekome ko kaže ’Znaš, samo njih dvojica su mi silovala ženu’, ali odluči da ipak ćuti. Jedan tamnoputi brka koji se predstavio kao Luis Hejkoks mu je rekao da je zaključio kako je Tijan Džafords u pravu. Kako je od skupa proveo mnoge besane noći, razmišljajući o svemu, i kako je rešio da će da se bori. Ako ga budu hteli primiti za pomoć.

Mešavina iskrenosti i straha koju je Edi video u čovekovim očima duboko ga ganu. Ovo nije bilo nikakvo suviše uzbuđeno derle koje nije znalo šta radi, već odrastao čovek koji je verovatno znao i predobro.

I tako su dolazili sa svojim pitanjima i odlazili bez pravog odgovora, izgledajući, međutim, ipak zadovoljno. Edi je pričao dok mu se usta nisu osušila, a onda zameni drveni pehar sa grafom za ledeni čaj, jer nije hteo da se napije. Nije hteo više ni da jede - bio je potpuno sit. Ali su ljudi i dalje dolazili. Keš i Estrada. Strong i Ekeverija. Vinkler i Spolter (koji su se predstavili kao Overholzerovi rođaci). Fredi Rosario i Faren Posela... ili beše Fredi Posela i Faren Rosario?

Svakih deset ili petnaest minuta baklje su menjale boju. Crvena, pa zelena, pa narandžasta, pa plava. Bokali grafa su išli od ruke do ruke. Graja je postajala glasnija, kao i smeh. Edi je sve češće čuo uzvike poput ’jašta’ i nešto što je zvučalo kao ’obori’, posle čega je uvek sledio smeh.

Video je da Roland priča sa nekim starcem u plavom plaštu. Starac je imao najgušću, najdužu i najbelju bradu koju je Edi ikada video van nekog biblijskog filma. Govorio je ozbiljno, gledajući u Rolandovo vremenom izborano lice. U jednom momentu je dotakao Rolandovu ruku i lagano je povukao. Revolveraš je slušao, klimao glavom, i nije govorio ništa - bar ne dok ga je Edi posmatrao. Ali je zainteresovan, mislio je Edi. O da, stari ružni dugonja upravo sluša nešto što ga itekako zanima.

Muzičari su se vraćali na pozornicu kada neko stade pored Edija. Bio je to onaj tip koji ga je podsećao na Pa Kartrajta.

„Džordž Telford“, reče. „Zdravo da si, Edi od Njujorka.“ Šakom ovlaš dodirnu čelo, a onda Ediju pruži ruku. Nosio je rančersku odeću kaubojski šešir umesto farmerskog sombrera - ali mu je ruka bila neverovatno nežna, ako se izuzme nekoliko žuljeva. To je od uzdi, pomisli Edi. / to je verovatno jedini posao koji radi.

Edi se lagano nakloni. „Duge dane i ugodne noći vam želim, sai Telforde.“ Pomisli da ga upita da li su se Adam, FIos i Mali Džo vratili na Ponderosu, ali ponovo odluči da ne brblja previše.

„I da mi ti dvaput poživiš toliko, sinko, dvaput toliko.“ Gledao je u pištolj na Edijevom kuku, a onda u Edijevo lice. Oči su mu delovela prepredeno i pogled mu nije bio baš prijateljski. „Tvoj dinh nosi parnjak tog pištolja, pretpostavljam.“

Edi se smešio, ne govoreći ništa.

„Vejn Overholzer kaže da je vaša ka-bebica izvela priličnu predstavu s još jednim pištoljem. Mislim da je to onaj koji nosi tvoja supruga?“

„Mislim da jeste“, reče Edi, razmišljajući kako ružno zvuči ono „ka-bebica“. Znao je dobro da Suzana nosi ruger. Roland je odlučio da je bolje da Džejk ide nenaoružan kod Ajzenharta na ’Roking B’.

„Četvoro protiv četrdeset bila bi baš teška bitka, šta misliš?“, upita Telford. „Jašta, bila bi žestoka. A možda ih sa istoka dođe i šezdeset niko se ne seća zasigurno, a i što bi? Dvadeset tri godine mira je mnogo vremena, blagodarimo Bogu i Čoveku Isusu.“

Edi se smeškao, i dalje ne govoreći ništa, nadajući se da će Telford preći na neku drugu temu. Nadajući se u stvari da će Telford da ode.

Nije imao sreće. Kreteni ti se uvek prilepe - bio je to skoro prirodni zakon. „Četvoro naoružanih protiv četrdeset... ili šezdeset bi naravno bili jači od troje naoružanih i jednog koji stoji i navija. Naročito četvoro naoružanih teškim kalibrima, dobro čuj šta ti govorim.“

„Dobro ja vas čujem“, reče Edi. Kod platforme na kojoj su predstavljeni, Zalija je pričala nešto Suzani. Edi je video da je i Suzana zainteresovana. Ona je dobila farmerovu ženu, Roland ima svog jebenog Gospodara prstenova, Džejk novog prijatelja, a šta sam dobio ja? Tipa koji izgleda kao Pa Kartrajt a drži unakrsno ispitivanje kao Peri Mejson.

„Imate li vi još oružja?“, upita Telford. „Mora da imate, ako hoćete da se borite s Vukovima. Lično mislim da je ideja suluda - i svoje mišljenje ne krijem. Von Ajzenhart misli isto...“

„I Overholzer je mislio tako, pa se predomislio“, reče Edi tonom kao da je sreo nekoga na ulici, pa mu usput nešto saopštava. Otpio je malo čaja i pogledao u Telforda preko šolje, nadajući se da je ovaj namršten. Ili da je možda baš besan. Međutim, Telford nije bio ni jedno ni drugo.

„Vejn vetrokaz“, reče on i zakikota se. „Jes’, jes’, čas tamo, čas ’vamo. Ne bih se ja još uzdao u njega, mladi sai.“

Edi pomisli da kaže ’Ako misliš da su ovo neki izbori, varaš se’, ali opet oćuta. Mnogo ćuti, dosta vidi.

„Imate l' možda brzopucaljke?“, upita Telford. „Ili grenadose?“

„Pa sad“, reče Edi, „biće kako bude.“

„Nisam nikad čuo za ženu-revolveraša.“

„Niste?“

„Ili dečaka, kad smo već kod toga. Čak ni kao šegrta. Kako mi da znamo da ste vi zaista ono za šta se izdajete? Kaži mi, preklinjem te.“

„Pa, to je teško pitanje“, reče Edi. Počeo je da oseća jaku odbojnost prema ovom čoveku koji je delovao prestaro da bi imao ugroženu decu.

„Ali ljudi će hteti da znaju“, reče Telford. „Sigurno će hteti da znaju pre no što odluče.“

Edi se seti da je Roland rekao da mogu da ih zamole za pomoć, ali da ih nikako ne mogu odbiti. Bilo mu je jasno da to ovi ljudi još ne razumeju. Telford svakako nije razumeo. Naravno da je bilo pitanja na koja se moralo odgovoriti, i to potvrdno. Kalahan je to pomenuo i Roland je potvrdio. Tri pitanja. Prvo je bilo nešto o pomoći i podršci. Edi je pretpostavljao da ta pitanja još nisu postavljena - nije video kad i gde je to moglo već da se dogodi - ali je isto tako mislio i da ona neće biti postavljena u Skupštini, kada dođe vreme za skup. Odgovore će možda dati ljudi poput Posele i Rosarija, koji nisu znali čak ni šta govore. Ljudi koji su imali ugroženu decu.

„Ko ste vi zaista?“, upita Telford. „Kaži mi, preklinjem te.“

„Edi Din od Njujorka. Nadam se da ne preispitujete moju iskrenost. Molim Hrista da to ne činite.“

Telford iznenada ustuknu. Ediju bi drago zbog toga. Strah nije bio bolji od poštovanja, ali tako mu boga, bio je bolji od nepoštovanja. „Jok, nikako, prijatelju] Molim te] Reci mi samo... da li si ikada upotrebio pištolj koji nosiš? Kaži mi, preklinjem te.“

Edi vide da Telford to nije verovao, iako ga se plašio. Možda je u njegovom licu i ophođenju bilo još uvek dovoljno onog starog Edija Dina, onog koji jeste bio od Njujorka, da bi mu to ovaj rančer-sai verovao, ali je Edi mislio da poenta nije u tome. Ili da barem nije baš u tome. Pred njim je bio tip koji je rešio da stoji po strani i posmatra kako ta stvorenja iz Zemlje Gromova odnose decu njegovih komšija, i možda takav čovek nije mogao da veruje u konačne i jednostavne odgovore koje je nudio pištolj. Edi je te odgovore, međutim, znao. Čak ih je i voleo. Sećao se njihovog jednog jedinog i groznog dana u Ludu i kako je jurio sa Suzanom u kolicima pod sivim nebom, dok su se sa svih strana mogli čuti sveti bubnjevi grada. Sećao se Frenka, Latera i mornara Topsija, i sećao se žene po imenu Mod koja je kleknula da ljubi jednog od luđaka koje Edi beše ubio. Šta je ono rekla? Nije trebalo da upucaš Vinstona, jer mu je bio rođendan. Tako nešto.

„Upotrebio sam i ovaj, i onaj drugi, a i rugera“, reče. „I nemoj više nikada tako da mi se obratiš, prijatelju, kao da smo u nekom smešnom vicu.“

„Ako sam te i na koji način uvredio, revolverašu, ištem oproštaj.“

Edi se malčice opusti. Revolverašu. Sedokosi kučkin sin je bio dovoljno pametan da to kaže, pa barem i ne verovao.

Muzičari odsviraše još jedan tuš. Glavni od njih uze svoju gitaru i povika: „Haj’mo sada svi! Dosta je bilo hrane! Vreme je da izbacite sada sve iz sebe kroz igru i znoj, nego šta!“

Masa poče da zviždi i kliče. Začu se i nekoliko eskplozija i Edi spusti ruku isto kao što je Roland činio u toliko situacija.

„Opusti se, prijatelju“, reče Telford. „To su samo petarde. Deca bacaju petarde koje su kupili za Žetvenu noć, znaš.“

„Jašta“, reče Edi. „Ištem oproštaj.“

„Nema problema.“ Telford se smešio. Bio je to zgodan smešak poput Pa Kartrajtovog, i Ediju jedna stvar postade potpuno jasna: ovaj čovek nikada neće biti na njihovoj strani. Osim možda ako jednog dana svi Vukovi iz Zemlje Gromova leže mrtvi i izloženi pogledu cele varoši ovde u paviljonu. A i kad bi se to desilo, on bi tvrdio da je od samog početka bio uz njih.

8

Zabava je trajala dok nije izašao mesec, a mesec se te noći video potpuno jasno. Edi je igrao sa nekoliko dama iz varoši. Dva puta je plesao sa Suzanom, držeći je u naručju, a kada su igrali kadril, uspevala je da se kreće i vrti - korak levo, korak desno - sasvim precizno u svojim kolicima. Pri svetlosti baklji koja se stalno menjala video je da joj je lice znojavo i da je potpuno ushićena. I Roland je igrao, graciozno, ali (kako je Edi smatrao) bez uživanja u samom igranju. Svakako nisu bili pripremljeni za sam završetak večeri. Džejk i Beni Slajtmen su odlutali negde, ali ih je Edi u jednom momentu video pod nekim drvetom. Izgledalo je kao da se igraju s nožićem -bacali su ga tako da se sam zabije u zemlju.

Posle igranja na red je došlo pevanje. Sami muzičari su pevali prvi - neku otužnu baladu, a zatim neku brzu pesmu sa takvim akcentom Kale da Edi nije mnogo pohvatao od teksta. Nije, međutim, ni morao da bi shvatio da je malčice nepristojna. Muškarci su dobacivali i smejali se, a žene su podvriskivale. Neki od starijih su pokrili uši.

Posle te dve pesme, nekoliko ljudi iz Kale se popelo na binu da zapeva. Edi je smatrao da niko od njih ne bi dogurao daleko na ’Idolu’, ali su svi lepo pozdravljeni aplauzom kad su se penjali na binu (naročito jedna veoma mlada gospođica). Dve devojčice, stare nekih devet godina i očigledno jednojajčane bliznakinje, pevale su baladu po imenu ’Ulice Kampare’ savršenom harmonijom, i samo uz pratnju gitare koju je svirala jedna od njih. Edija pogodi tišina zanosa s kojim je okupljena raja slušala. Iako je većina muškaraca bila poprilično pijana, nijedan jedini nije prekinuo tišinu. Niko nije bacao petarde. Dosta njih (a među njima i Hejkoks), slušali su pesmu dok su im suze tekle niz lice. Da ga je neko pitao ranije, Edi bi odgovorio da svakako razume breme ove varoši. Ali nije razumeo. To mu je sada bilo jasno.

Kada se pesma o otetoj ženi i umirućem kauboju završila, usledio je trenutak mukle tišine - nisu se čule čak ni ptice. A onda je usledio gromoglasan aplauz. Da se sada glasa o tome da li da se suprotstave Vukovima, čak se ni Pa Kartrajt ne bi usudio da glasa protiv, pomisli Edi.

Devojčice se pokloniše i siđoše na travu. Edi je mislio da je to sve, ali se onda na njegovo iznenađenje Kalahan pope na binu.

„A sad sledi jedna još tužnija pesma koju me je naučila moja majka“, reče sveštenik i poče da peva neku veselu irsku pesmu po imenu ’Časti još jednu turu, frajeru’. Bila je nepristojna kao pesma koju su pevali muzičari, samo što je Edi ovaj put mogao da razume većinu reči. On i ostatak varoši veselo su se uključivali na poslednjem stihu svake strofe: „Pre no što me u zemlju spustiš, bolje da me još jednom častiš!“

Suzana priđe bini, i dok je masa aplaudirala Matorom, muzičari su joj pomogli da se popne. Kratko je razgovarala sa trojicom gitarista i pokazala im je nešto na instrumentima. Svi su klimali glavama. Edi je pretpostavljao da su ili znali samu pesmu ili neku njenu verziju.

Masa je nestrpljivo čekala, a najnestrpljiviji je bio gospin muž. Bio je oduševljen, mada ne i potpuno iznenađen što je pevala ’Uvek tužna devojka’ koju je ponekad pevala dok su putovali. Suzana nije bila Džoan Baez, ali glas joj je bio pun emocija. A što i ne bi bio? Pesma je govorila o ženi koja je napustila dom i uputila se na neko nepoznato mesto. Kada je završila nije Usledila tišina kao posle dueta devojčica, već talas iskrenog, oduševljenog aplauza. Čuli su se i uzvici poput ’To!’ i ’Hoćemo još!’ i ’Daj još koju strofu!’ No, Suzana više nijednu nije pevala (jer je već otpevala sve koje je znala), ali im se zato duboko poklonila. Edi je pljeskao dok ga nisu zabolele ruke, a onda stavio prste na krajeve usta i zviždao.

A onda, kao da čudima te večeri nije bilo kraja, dok su Suzanu spuštali, Roland lično se pope na binu.

Džejk i njegov novi prijatelj pojaviše se pored Edija. Beni Slajtmen je nosio Oja. Do večeras Edi bi rekao da bi bambur ujeo svakoga van Džejkovog ka-teta ko to pokuša.

„On ume da peva?“, reče Džejk.

„Meni bi to bilo novo, mali“, reče Edi. „Hajde da vidimo.“ Nije imao pojma šta da očekuje i bi mu pomalo zabavno kad primeti kako jako mu srce lupa.

9

Roland skinu opasač i dodatne metke. Spusti ih Suzani, koja ih stavi sebi visoko oko struka. Majica joj se u jednom momentu stegnu i Ediju se učini da su joj grudi veće nego inače. Odbaci tu ideju, misleći da je to samo od svetla.

Svetlost baklji bila je narandžasta. Roland je stajao okupan svetlošću koju su bacale, kukova uskih poput dečaka. Na trenutak je samo gledao napred, preko tihih lica koja su ga posmatrala, i Edi oseti kako Džejkova mala i hladna ruka hvata njegovu. Nije bilo potrebno da dečak kaže naglas šta je mislio, jer je i sam Edi mislio isto. Nikada nije video čoveka koji je delovao tako usamljeno i tako udaljeno od topline doma, prijateljstva i života uopšte. Videti ga ovde, na ovoj fiesti (jer ovo jeste bila fiesta, bez obzira na to koliko očajni krajnji razlozi njenog održavanja bili) samo je još podvlačilo istinu o njemu: on je bio poslednji. Nije bilo nikog drugog. Ako su Edi, Suzana, Džejk i Oj bili iz njegove loze, bili su veoma dalek rod. Roland, međutim... Roland...

Psst, pomisli Edi. Nemoj da misliš o tim stvarima. Ne večeras.

Lagano, Roland je prekrstio ruke preko uskih grudi, tako da je mogao da položi dlan leve ruke na desni obraz i dlan desne ruke na levi. Ediju to nije značilo ama baš ništa, ali ljudi iz Kale odjednom počeše da kliču i urlaju, a aplauz je bio gromoglasan. Edi se seti koncerta Roling Stonsa na kom je jednom bio. Masa je pravila isti zvuk kad je bubnjar Čarli Vots na kravljem zvonu počeo da kucka sinkopirani ritam koji je mogao da bude samo uvod za pesmu ’Honki tonk žena’.

Roland je stajao tako, ruku prekrštenih, sa dlanovima na obrazima, sve dok se nisu potpuno smirili. „Dobro smo se našli u Kali, svi mi“, reče. „Saslušajte me, preklinjem vas.“

„BLAGODARIMO!“, urlali su. „DOBRO TE SLUŠAMO!“

Roland je klimao glavom i smešio se. „Moji prijatelji i ja dolazimo izdaleka i ima još dosta toga što treba da uradimo i vidimo. No, dok smo ovde, hoćete li nam se otvoriti ako se mi otvorimo vama?“

Edi oseti da ga hvata jeza. Džejk mu stisnu ruku. To je prvo pitanje, pomisli.

Pre no što je završio misao, masa zaurla: „HOĆEMO! BLAGODARIMO!“

„Prihvatate li ono šta smo i šta činimo?“

Evo i drugog, mislio je Edi i stisnuo Džejkovu ruku. Vide da Telford i Dijego Adams razmenjuju otužne, znalačke poglede. Pogled ljudi koji shvataju da im se nešto dešava pred nosem i da nisu u stanju da to zaustave. Prekasno,momci, pomisli Edi.

„Revolveraši!“, povika neko. „Pravi, istiniti revolveraši, blagodarim! Blagodarim u božje ime!“

Masa zaurla u znak odobravanja. Grom povika i aplauza. Uzvici ’blagodarimo’, ’jes“ i ’nego šta’.

Dok su se smirivali, Edi je očekivao da će Roland postaviti poslednje i najbitnije pitanje: Ištete li pomoć i podršku?

Roland ga, međutim, nije postavio. Samo je rekao: „Mislim da je za večeras dosta. Mi bismo da legnemo, jer smo umorni. Ja bih vam, međutim, podario još jednu pesmu i igru za kraj, nego šta, jer mislim da znate i jednu i drugu.“

Ushićeni poklič iz mase. Znali su, nego šta.

„I ja ih znam i volim“, reče Roland od Gileada. „Znam ih odavno i nisam očekivao da ću ikada više čuti pesmu riže iz ičijih usta - ponajmanje iz svojih sopstvenih. Stariji sam sada, jašta, i nisam više pokretljiv kao nekad. Ištem već sad oproštaj za korake koje promašim...“

„Revolverašu, blagodarimo!“, povika neka žena. „Osećamo tako veliku radost, jašta!“

„Ne osećam li ja isto?“, upita revolveraš nežno. „Ne pružam li ja vama radost moje radosti i vode koju sam nosio snagom svojih ruku i srca?“

„DAJEMO TI DA JEDEŠ OD USEVA ZELENOG!“, zapevaše kao jedan, i Edi oseti kako se ježi i kako mu suze naviru.

„Gospode“, uzdahnu Džejk. „On zna toliko toga...“

„Dajem vam radost riže“, reče Roland.

Stajao je tako još jedan trenutak u žutoj svetlosti, kao da sakuplja snagu, a onda poče da igra nešto što je delovalo mešavina neke indijanske igre i pukog tapkanja u mestu. Isprva je bilo sporo, veoma sporo, peta-prst, peta-prst. Iznova i iznova njegove čizme pravile su onaj zvuk koji je Edija podsećao na šaku koja udara o mrtvački kovčeg, samo što je sada imao i ritam. Isprva je to bio samo ritam, ali kako je revolveraš ubrzavao, ritam se pretvori u vrstu džajva. To je bila jedina reč koje je Edi mogao da se seti, jedina koja je iole odgovarala.

Suzana doveze kolica do njih. Oči su joj bile razrogačene i bila je nasmejana. Presavila je ruke preko grudi. „Oh, Edi!“, reče. „Jesi li znao da on ume ovo? Jesi li imao i najmanji pojam o tome?“

„Ne“, reče Edi. „Nisam imao pojma.“

10

Revolveraševe noge kretale su se sve brže i brže u iznošenim, starim čizmama. A onda još brže. Ritam je postajao sve jasniji i jasniji, i Džejk odjednom shvati da on taj ritam zna. Kada je bio prvi put u Todašu u Njujorku, pre nego što je naišao na Edija pored njega je prošao mladi crnac sa vokmenom. Pevušio je tiho: „Ča-da-oba, ča-da- bau!“ I to je bio ritam koji je Roland sada pravio svojim čizmama. Na svako „bau“ izbacio bi jednu nogu napred i peta bi mu udarila jako o drveni pod.

Oko njih, ljudi počeše da plješću. I to ne u ritmu, nego u kontra- ritmu. Počeli su da se njišu. Žene koje su nosile suknje zadigle su ih i počele da mašu njima. Izraz koji je Džejk video na svakom licu, od najmlađeg do najstarijeg, bila je čista radost. Ne samo to, pomislio je i setio se fraze kojom je njegova profesorica engleskog objašnjavala osećaj koji nam podaruju neke knjige: ekstaza savršenog prepoznavanja.

Na Rolandovom licu poče da sija znoj. Spustio je ukrštene ruke i počeo da plješće. Uz to, raja iz Kale poče u ritmu da peva jednu jedinu reč: „Hajd’!... Hajd’!... Hajd’... Hajd’!“ Džejk se seti da tu reč neka deca koriste za spermu, i odjednom mu se javi i sumnja da to nije slučajno.

Naravno da nije slučajno. Isto kao ni onaj crnac koji je pevušio u ovom ritmu. Sve je Zrak i sve je devetnaest.

Hajd’!... Hajd’!... Hajd’!

Edi i Suzana su takođe počeli da pevaju. Beni je pevao. Džejk se prepusti osećaju i poče i on da peva.

11

Na kraju, Edi nije imao pojma kako su glasile reči pesme riže. Ne zbog dijalekta - bar ne kada je Roland pevao - već zato što su jednostavno išle prebrzo da bi mogao da ih prati. Jednom je na televiziji video nekog aukcionara cigareta iz Južne Karoline. Ovo je bilo slično. Bilo je stihova koji su se rimovali, bilo je onih koji nisu, a bilo je i onih koji su se takoreći na silu rimovali - reči koje se uopšte ne rimuju, ali su u okviru pesme na momenat prisiljene na to. Mada, to i nije bila baš pesma. Bilo je više kao himna, ili zaneseni ulični hip-hop. To je najbliži opis koji bi Edi mogao dati. I sve vreme, Rolandove noge lupale su o daske bine taj omamljujući ritam, a masa je pevala „Hajd’! Hajd’!“ Ono što je Edi mogao da razume glasilo je otprilike ovako: 

Hajd’, hajd’, komala 

Zemlja rižu nam dala, 

Naišlo je devojče, 

A za njome i momče, 

Tekla reka onamo, 

Orizi se klanjamo, 

Riža beše zelena,

A travica svilena, 

Zelena i svilena, 

Hajd’, hajd’, komala! 

Hajd’, hajd’, komala, 

Zemlja rižu nam dala, 

A u dolini rasla, 

Trava, hajde komala, 

Ispod neba plavoga, 

Trava zel’na, visoka, 

Zaleglo je devojče, 

A sa njome i momče, 

Valjahu se po travi, 

Ispod neba što s’ plavi, 

Hajd’, hajd’, komala, 

Zemlja rižu nam dala!

Usledile su još najmanje dve strofe. Do tada je Edi već prestao da prati reči, ali je bio siguran da je shvatio priču: momak i devojka koji su sejali i rižu i decu u proleće. Tempo pesme, samoubilački brz još od početka, ubrzavao je i ubrzavao, sve dok reči nisu postale samo gromade žargona i dok masa nije počela tako brzo da aplaudira da su im ruke bile samo providne mrlje u vazduhu. Pete Rolandovih čizama se uopšte nisu ni videle. Edi je mislio da je nemoguće igrati tom brzinom, naročito posle tako obilate večere.

Uspori Rolande, mislio je. Nije da imamo telefon da zovemo hitnu pomoć ako ti pozli. A nema ni hitne pomoći, kad smo već kod toga.

A onda, na neki signal koji ni Edi, ni Suzana, a ni Džejk nisu razumeli, Roland i raja iz Kale zastadoše, digoše ruke u vis i cimnuše kukove napred, kao u snošaju.

„KOMALA!“, povikaše, i to je bio kraj.

Roland se njihao dok mu se znoj slivao niz čelo i lice... i onda pade s bine u masu. Edijevo srce poskoči u grudima. Suzana povika i krenu ka masi. Džejk ju je zaustavio pre no što je mogla da stigne daleko, uhvativši jednu od hvataljki kolica.

„Mislim da je to deo predstave!“, reče. „Jašta, i ja mislim da je tako“, reče Beni Slajtmen. Masa je klicala i aplaudirala. Roland je plovio na njihovim rukama. Njegove ruke bile su ispružene ka zvezdama. Grudi su mu se spuštale i dizale poput meha. Edi je zapanjeno gledao kako se revolveraš kreće ka njima na rukama mase, kao da ga nosi neki talas.

„Roland igra, Roland peva, i povrh svega, Roland se baca u publiku poput Džoija Ramona“, reče.

„O čemu ti, šećeru?“, upita Suzana.

Edi je vrteo glavom. „Nije važno. Ali ništa ne može da bude bolje od ovoga. Ovo mora da je kraj žurke.“ I bio je.

12

Pola sata kasnije, četvoro jahača kretalo se lagano niz glavnu ulicu Kala Brin Stardžisa. Jedan je bio ogrnut u veliki salide. Uz svaki izdisaj na usta im je izlazila para, isto kao i njihovim konjima. Nebo je bilo preplavljeno hladnim nanosom dijamantskih tačkica, od kojih su Stara Zvezda i Stara Mati bile najsjajnije. Džejk beše već otišao sa Slajtmenovima na Ajzenhartov ranč ’Roking B’. Kalahan je vodio ostalo troje putnika, jašući nekoliko metara ispred njih. No, pre no što su krenuli, insistirao je na tome da se Roland umota u debelo ćebe.

„Kažeš da nema ni milja do tvoje kuće...“, reče Roland.

„Nije bitno koliko je daleko“, odgovori Kalahan. „Oblaci su se razišli, a noć je dovoljno hladna da pomisliš da će početi da pada sneg. Igrao si komalu kakvu nisam video za svih godina provedenih ovde.“

„A koliko je to godina?“

Kalahan odmahnu glavom. „Ne znam. Iskreno rečeno, revolverašu, ne znam. Znam dobro kada sam došao ovamo - u zimu 1983. godine, devet godina nakon što sam otišao iz Jerusalimova. Devet godina posle ovoga.“ Podiže nakratko ruku s ožiljkom.

„Izgleda kao opekotina“, primeti Edi.

Kalahan je klimao glavom, ali ne reče više ništa na tu temu. „U svakom slučaju, vreme je na ovoj strani malo drugačije, kao što svi vi mora da već znate.“

„Kreće se poput igle na kompasu“, reče Suzana.

Roland, već umotan u ćebe, poslao je Džejka sa Slajtmenovima davši mu nekoliko saveta... i još nešto. Edi je čuo zveckanje metala kad je revolveraš pružio nešto šegrtu. Nešto novca, verovatno.

Džejk i Beni Slajtmen odjahali su zajedno u noć. Kada se Džejk okrenuo da još jednom mahne, Edi mu uzvrati i oseti iznenadni oštri bol. Isuse, nisi mu otac, pomisli. To je bilo tačno, ali ne i dovoljno da bol nestane.

„Rolande, hoće li on biti dobro?“ Edi nije očekivao nikakav drugi osim potvrdnog odgovora - hteo je u stvari samo malo melema za taj bol. Zato ga je revolveraševo ćutanje i uzbudilo.

„Nadajmo se“, odgovori revolveraš napokon, i ne reče više ništa na temu Džejka Čembersa.

13

Bili su pred Kalahanovom crkvom, niskom, jednostavnom drvenom građevinom sa krstom iznad vrata.

„Kome je posvećena, proto?“, upita Roland.

„Našoj Gospi Spokojstva.“

Roland je klimao glavom. „Fino.“

„Osećaš li je?“, upita Kalahan. „Oseća li je iko od vas?“ Nije morao da im kaže na šta misli.

Roland, Edi i Suzana sedeli su mirno otprilike minut. Na kraju Roland odmahnu glavom.

Kalahan je zadovoljno klimao glavom. „Spava.“ Zastade na kratko, a onda doda: „Blagodarim bogu.“

„Osećam nešto“, reče Edi, pokazujući glavom ka crkvi. „Nešto kao... nešto kao neki teret.“

„Da“, reče Kalahan. „Kao teret. Grozno je. Ali večeras spava. Hvala bogu.“ Zatim načini rukom krst u ledenom vazduhu.

Niz jednostavnu, prljavu stazu (ali ravnu i oivičenu lepo održavanom živom ogradom), bila je još jedna drvena građevina. Kalahanova kuća - parohijski dom kako ju je on zvao.

„Hoćeš li nam večeras pričati svoju priču?“, upita Roland.

Kalahan pogleda revolveraševo mršavo, iznureno lice i odmahnu glavom. „Ni reč, sai. Ne bih čak ni da niste tako umorni. Moja priča nije za gluvo doba. Pričaću vam sutra za doručkom, pre no što ti i tvoji prijatelji odete u varoš... odgovara li vam tako?“

„Može“, reče Roland.

„Šta ako se probudi u noći?“, upita Suzana i cimnu glavu ka crkvi. „Ako se probudi i pošalje nas u Todaš?“

„Pa onda ćemo biti u Todašu“, odgovori Roland.

„Imaš neku ideju šta ćemo s njom, zar ne?“, upita Edi.

„Možda“, reče Roland. Krenuli su puteljkom ka kući, i Kalahan se uklapao potpuno prirodno u njihovo društvo.

„Ima li ta ideja veze sa matorim Manijem s kojim si pričao?“, upita Edi.

„Možda’ , ponovi Roland. Gledao je u Kalahana. „Reci mi, proto, je li ikada poslala tebe u Todaš? Znaš tu reč, zar ne?“

„Znam“, reče Kalahan. „Dva puta. Jednom u Meksiko, u mali gradić po imenu Los Zapatos. 1 jednom... Mislim... u Kraljev dvor. Mislim da sam taj drugi put imao sreće što sam se izvukao.“

„O kakvom kralju govoriš?“, upita Suzana. „O poglavaru Arturu?“

Kalahan je vrteo glavom. Ožiljak na čelu mu je blještao na svetlosti zvezda. „Bolje je da ne govorimo o tome sada“, reče. „Ne po noći.“ Gledao je tužno u Edija. „Dolaze Vukovi. To je dovoljno loše. I sad si mi došao i ti, momče, i kažeš mi da su Red Soksi ponovo izgubili prvenstvo... od Metsa?“

„Bojim se da je tako“, reče Edi, a onda je do kuće opisivao finale. Roland nije poznavao igru o kojoj su govorili, mada mu je zvučala slično kao igra stupnjeva, koju su neki zvali i ’vratašca’. Kalahan je imao kućnu pomoćnicu. Nisu je zatekli, ali im je ostavila vrč tople čokolade kraj ognjišta.

Dok su pili, Suzana reče: „Zalija Džafords mi je rekla nešto, što će te možda zanimati, Rolande.“

Revolveraš podiže obrve.

„Deda njenog muža živi kod njih. Priča se da je on najstariji čovek u Kali. Tijan i starac već dugo nisu u dobrim odnosima - Zalija se čak ni ne seća zašto - ali ona se sa njim veoma lepo slaže. Kaže da je u nekoliko poslednjih godina postao prilično senilan, ali da još uvek ima poneki dan kada je bistar i kad dođe sebi. Tvrdi da je video jednog od Vukova. Mrtvog.“ Zastade. „Tvrdi da ga je lično ubio.“

„Gospode bože!'’, uzviknu Kalahan. „Šta kažeš?!“

„Da, Zalija kaže da je tako.“

„To bi bila priča vredna ispitivanja“, reče Roland. „Je li to bilo kada su Vukovi dolazili poslednji put?“

„Ne“, reče Suzana. „A ni pretposlednji put, kada je čak i Overholzer tek prestao da nosi pelene. Pre toga.“

„Ako oni dolaze svake dvadeset tri godine“, reče Edi, „to znači da je to bilo pre nekih sedamdeset godina.“

Suzana je klimala glavom. „Ali je on tad već bio odrastao čovek. Rekao je Zaliji da je jedna grupica njih - Zalija je u stvari rekla „mota njih“ - izašla na Zapadni drum da sačeka Vukove. Ne znam koliko ljudi može biti u toj jednoj moti...“

„Pet ili šest“, reče Roland. Klimao je glavom, držeći čokoladu u rukama.

„Bilo kako bilo, Tijanov deda bio je među njima. I ubili su jednog od vukova.“

„Šta je bio?“, upita Edi. „Kako je izgledao bez maske?“

„Nije mi rekla“, odgovori Suzana. „Mislim da joj nije ni rekao, ali mi moramo...“

Začu se hrkanje. Edi i Suzana se okrenuše, zbunjeni. Revolveraš beše zaspao. Brada mu je bila spuštena na grudi. Ruke su mu bile prekrštene, kao da je zaspao još uvek razmišljajući o igri. I o riži.

14

Kalahan je imao samo dve spavaće sobe, tako da je Roland morao da spava sa njim. Edi i Suzana su tako imali neku vrstu medenog meseca: prva noć da su potpuno sami, u krevetu, sa krovom nad glavom. Nisu bili preumorni da to iskoriste. Posle vođenja ljubavi, Suzana je odmah zaspala. Edi je ležao još neko vreme budan. Neodlučno je slao misli ka Kalahanovoj maloj, urednoj crkvi, pokušavajući da dodirne stvar koja je bila u njoj. To je verovatno bila loša ideja, ali nije mogao da joj se odupre. Nije bilo ničega. Odnosno, bilo je nešto iza tog „ništa“.

Mogao bih da je probudim, pomisli Edi. Mislim da bih stvarno mogao.

Da, da, i neko sa upalom zuba bi mogao da ga izbije čekićem... ali zašto bi to radio?

Moraćemo kad-tad da je probudimo. Mislim da će nam trebati.

Možda, ali ne sada. Bilo je vreme za spavanje.

Edi, međutim, još neko vreme nije mogao da zaspi. U glavi su mu se smenjivale slike, poput komadića slomljenog ogledala na suncu. Kala, prostrta pred njima pod oblačnim nebom, Devar-Tete Vhaj kao siva traka. Zelenilo na njenim krajevima: zemlja rižu nam dala. Džejk i Beni Slajtmen koji su prasnuli u smeh, ne progovorivši ni reč. Prolaz od zelene trave između glavne ulice i paviljona. Baklje koje su menjale boju. Oj, koji se poklonio i govorio (Glavar! Godarim!), potpuno jasno. Suzana koja je pevala: „Celog života pratila me tuga...“

Najjasnije se, međutim, sećao Rolanda, kako mršav i bez pištolja stoji na bini, ruku prekrštenih i dlanova pritisnutih uz obraze. Svetloplave oči uprte u raju. Roland koji postavlja pitanja - dva od tri. A onda zvuk njegovih čizama na daskama, prvo spor pa sve brži. Brže i brže, sve dok mu noge nisu postale samo mrlja u svetlosti baklji. Pljesak. Znoj. Osmesi. Samo što se njegove oči nisu smešile. Ne te plave bombarderske oči - one su bile hladne kao i uvek.

Ali kako je igrao! Gospode Bože, kako je igrao u svetlosti baklji.

Hajd’, hajd’, komala, zemlja rižu nam dala, mislio je Edi.

Pored njega, Suzana je nešto mumlala u snu.

Edi se okrenu ka njoj. Gurnuo je ruku ispod njene miške, kako bi mogao da je zagrli i dodirne joj grudi. Poslednju misao posvetio je Džejku. Bolje bi im bilo da ga čuvaju tamo na tom ranču. Ako ne bude tako, biće im itekako žao.

Edi zaspa. Nije bilo snova. A ispod njih se, dok je noć prolazila i mesec zalazio, ovaj pogranični svet kretao poput umirućeg sata.

Poglavlje 2
ZGLOBOBOLJA

1

Roland se probudio sat vremena pre zore. Sanjao je još jedan košmar o Jerihonskom brdu. Rog. Nešto o Poglavarovom rogu. Pored njega je na velikom krevetu spavao Matori, namrštenog lica, kao da i sam ima neki košmar. Čelo mu se naboralo, prelamajući ožiljak u obliku krsta.

Rolanda je probudio bol, a ne san o rogu koji ispada iz Kutbertove ruke. Bolelo ga je sve od kukova do članaka. Mogao je da zamisli bol kao gomilu jarkog, vatrenog prstenja. Ovako je plaćao za svoje neverovatne egzibicije prethodne večeri. Da je to bilo sve, bilo bi još i dobro, ali on je znao da se iza ovoga krije više od malo entuzijastičnije odigrane komale. A nije bila ni reuma u pitanju, kao što je govorio sam sebi u proteklih nekoliko nedelja. Sebi je pričao da mu se telo samo prilagođava jesenjem vremenu, ali nije bilo tako. Nije mogao a da ne vidi kako mu se članci -naročito desni - polako koče. Primetio je da mu se slično dešava i sa kolenima, i mada su mu kukovi izgledali u redu, mogao je da oseti kako se desni menjaju pod kožom, kada bi stavio ruku na njih. Ne, nije to bila reuma kao ona što je napala Korta tako gadno u poslednjoj godini njegovog života, zbog čega je u kišne dane ostajao kod kuće, kraj vatre. Ovo je bilo nešto gore. Bio je to artritis, i to ona najgora, suva vrsta. Neće proći mnogo vremena dok mu ne stigne i do ruku. Roland bi bolesti rado dao desnu ruku, ako bi je to zadovoljilo - naučio je da njome radi mnoge stvari otkako su mu jastogovišta odgrizla dva prsta, ali ona više nikada neće biti ono što je nekad bila. Samo što bolesti nisu funkcionisale tako, zar ne? Nisi mogao da ih ublažiš žrtvama. Artritis će doći i otići kad bude hteo.

Imam možda godinu dana, mislio je, ležeći u krevetu pored duhovnika iz Edijevog, Suzaninog i Džejkovog sveta. Možda čak i dve.

Ne, dve nikako. Možda čak ni jednu celu. Šta je ono Edi ponekad govorio? Ne zajebavaj samog sebe. Edi je imao mnogo izreka iz svog sveta, ali je ta bila naročito dobra. Naročito prikladna.

Ne, ne bi se odrekao Kule ako mu bolest uzme sposobnost da puca, osedla konja, odseče parče kože ili čak naseče drva za vatru - ne, ne bi je se odrekao do samog kraja. No, nije mu se sviđala slika kako jaše za ostalima, da zavisi od njih, možda čak i vezan za sedlo jer ne može da drži uzde. Poput sidra koje bi oni vukli sa sobom, i koje ne bi mogli da povuku ako bi morali da požure.

Ako dođe do toga, ubiću se.

Ali ne bi on to uradio. To je bila istina. Ne zajebavaj samog sebe.

Ponovo pomisli na Edija. Morao je da razgovara sa njim o Suzani, i to odmah. Probudio se sa tom idejom, i možda je ona i bila vredna bola. Razgovor neće biti prijatan, ali mora da se obavi. Bilo je vreme da Edi sazna za Miju. Biće joj teže da se iskrade noću, sada kada su u varoši - u kući - ali moraće. Nije mogla da se suprotstavlja svojim i bebinim potrebama, isto kao što Roland nije mogao da zaustavi užarene prstenove bola koji su mu kružili kroz desni kuk i koleno i oba članka, i do sada štedeli nadarene ruke. Ako ne upozori Edija, moglo bi doći do groznih nevolja. A to im nije trebalo, jer bi moglo da ih potopi.

Roland je ležao u krevetu, trljao kuk, i gledao nebo kako postaje sve svetlije i svetlije. Rastuži ga kada vide da se prva svetlost ne javlja više na istoku, sada je bila malo više ka jugu.

I izlazak sunca se pomerao.

2

Kućna pomoćnica je imala oko četrdeset godina i dobro je izgledala. Zvala se Rozalita Munjos, i kada je videla kako Roland hoda oko stola, reče: „Izvolite šoljicu kafe, a kasnije ćete poći za mnom.“

Kalahan klimnu glavom ka Rolandu kada je otišla do šporeta po lončić. Edi i Suzana još nisu bili ustali. Njih dvojica su imali kuhinju za sebe. „Koliko ti je loše?“

„Ma, samo malo reume“, reče Roland. „Porodična boljka... nasledio sam sa očeve strane. Popustiće do podneva - tu pomaže samo sunce i suv vazduh.“

„Znam i ja za reumu“, reče Kalahan. „Hvala bogu, da nije ništa gore.“ I Rozaliti, koja im donese velike šolje kafe koja se još pušila, rekao je: „I tebi zahvaljujem.“

Spustila im je šolje, poklonila se, a onda pogledala Rolanda stidljivo i ozbiljno. „U životu nisam videla bolji ples riže, sai.“

Roland iskrivi usta u kez. „Zato sada plaćam.“

„Srediću vam ja to“, reče ona. „Imam mačje ulje, sama ga pravim. Prvo će da nestane bol, a onda nećete više ni hramati. Pitajte protu.“

Roland pogleda u Kalahana, a ovaj klimnu glavom.

„Onda prihvatam ponudu. Blagodarim, sai.“

Ona se ponovo pokloni, a onda ih ostavi same.

„Treba mi karta Kale“, reče Roland kada je otišla. „Ne mora da bude ništa naročito, samo da bude precizna i u verodostojnoj razmeri. Možeš li da mi nacrtaš jednu?“

„Nikako“, reče Kalahan staloženo. „Umem da crtam nešto malo, ali ne bih ti umeo nacrtati kartu koja bi te odvela do reke, čak ni da mi staviš pištolj na potiljak. Jednostavno nisam talentovan. Ali znam dvoje njih koji ti mogu pomoći.“ Diže malo ton. „Rozalita! Rozi! Dođider na minut!“

3

Dvadeset minuta kasnije, Rozalita uze Rolanda za ruku. Stisak joj je bio čvrst i suv.

Odvela ga je u ostavu i zaključala vrata. „Spustite pantalone, preklinjem vas“, reče. „I nemojte da se stidite, sumnjam da imate išta što nisam videla ranije, osim ako su muškarci u Gileadu i Unutrašnjim baronijama građeni nešto drugačije.“

„Mislim da nisu“, reče Roland i spusti pantalone.

Sunce beše izašlo, ali Edi i Suzana još nisu ustali. Rolandu se nije žurilo da ih probudi. Biće dovoljno dana kada će rano ustajati i kasno legati, ali ovoga jutra neka uživaju u miru krova nad glavom, udobnosti dušeka i privatnosti koju su im pružala vrata između njih i ostatka sveta.

Rozalita prošišta kroz zube, držeći flašicu svetle tečnosti u jednoj ruci. Gledala je Rolandovo desno koleno, a onda mu dodirnu desni kuk. On malo poskoči, iako je dodir bio izuzetno nežan.

Digla je pogled ka njemu. Oči su joj bile toliko tamne da su skoro bile crne. „Ovo nije reuma, ovo je artritis. I to ona vrsta što se brzo širi.“

„Jes’, tamo odakle sam ja mi to zovemo zglobobolja“, reče on. „Ali ne govori ni reč o tome proti ili mojim prijateljima.“

Pogled joj je bio čvrst. „Ovo nećete moći dugo da krijete.“

„Dobro te čujem. No, dok mogu da krijem, kriću. A ti ćeš mi pomoći.“

„Hoću“, reče ona. „Ne bojte se.“

„Blagodarim. Elem, hoće li mi pomoći to ulje?“

Ona pogleda u flašicu i nasmeši se. „Nego šta. To su menta i travuljina iz močvare. No, tajna je u mačijoj žuči - od koje se stavi samo tri kapi u flašu, znaš. To je od divljih mačaka koje dođu iz pustinje, iz pravca velike tame.“ Kucnula je flašicu, a onda nasu sebi nešto malo uljaste tečnosti u šaku. Roland odmah oseti miris mente, a pratio ga je i neki drugi, mnogo ružniji miris. Da, pretpostavljao je da bi to mogla biti žuč pume, kuguara, ili šta god da su divlje mačke bile u ovom delu sveta.

Kada se sagnula i utrljala mu ulje na kolena, toplota se raširila trenutno. Bila je jaka, skoro prejaka. Ali kada je malo popustila, bilo mu je mnogo lakše nego što je smeo da očekuje.

Kada je prestala da ga trlja, reče: „Kako vam je telo sada, revolverašu-sai?“

Umesto da joj kaže, on je pritisnu uz svoje mršavo, golo telo i čvrsto je zagrli. I ona zagrli njega bez ikakvog stida i šapnu mu u uho: „Ako si zaista šta kažeš da jesi, ne smeš dozvoliti da uzmu dečicu. Ne, nijedno dete. Ne obraćaj pažnju na to šta će velike zverke poput Ajzenharta ili Telforda reć’.“

„Uradićemo najbolje što umemo“, reče on.

„Dobro. Blagodarim.“ Ona načini korak unazad, a onda baci pogled naniže. „Jedan deo tebe nema artritis, a ni reumu. Deluje mi prilično živahno. Možda će jedna gospa večeras gledati u mesec, Rolande, i čeznuti za društvom.“

„Možda će i naći društvo“, reče on. „Hoćeš li mi dati flašicu toga da nosim sa sobom na putovanja oko Kale ili ti je suviše drago?“

„Jok, nije mi suviše drago“, reče ona. Udvarajući mu se, smešila se. Sada je ponovo delovala ozbiljno. „Ali mislim da će ti to pomoći samo na kratko.“

„Znam“, reče Roland. „Nije važno. Pokušavamo da razvučemo vreme kako umemo, a onda ono svakako projuri.“

„Jes’“, reče ona. „Tako je.“

4

Kada je izašao iz ostave i zakopčavao kaiš, napokon je čuo komešanje u drugoj sobi. Čuo je Edija kako mrmlja nešto, nakon čega je usledio Suzanin smeh. Kalahan je bio pored šporeta i sipao sebi kafu. Roland je otišao do njega i pričao je brzo.

„Video sam bobice vinobojke na levoj strani staze, između kuće i crkve.“

„Da, i zrele su. Imaš oštar pogled.“

„Mani se sad mog pogleda, molim te. Idem da naberem bobica u šešir. Neka mi se Edi pridruži dok njegova žena spremi dva-tri jajeta. Možeš li to da im preneseš?“

„Mislim da mogu, ali...“

„Dobro, onda“, reče Roland i izađe.

5

Dok je Edi stigao, Roland je već bio nakupio pola šešira narandžastih bobica, a i podosta je pojeo. Bol u nogama i kukovima popuštao je neverovatnom brzinom. Dok je kupio bobice, pitao se koliko li bi Kort platio za jednu jedinu flašicu mačijeg ulja Rozalite Munjos.

„Čoveče, ove liče na plastično voće koje je moja majka stavljala na sto svakog Dana zahvalnosti“, reče Edi. „Stvarno su jestive?“

Roland uze bobicu skoro veliku kao vrh njegovog prsta i ubaci je Ediju u usta. „Je l’ ima ukus plastike, Edi?“

Edijeve oči, isprva oprezne, naglo se raširiše. Proguta, nasmeši se i pruži ruku da uzme još. „Kao brusnice su, samo slađe. Pitam se da li Suz ume da pravi krofne... ako ne, kladim se da Kalahanova kućna pomoćnica...“

„Slušaj me, Edi. Slušaj me dobro i obuzdaj emocije. Tako ti oca.“

Edi beše pružio ruku ka povelikoj grupi bobica. Sada je zastao i samo zurio u Rolanda, bezizražajnog lica. Na jutarnjoj svetlosti, Roland je mogao da primeti koliko je ovaj delovao starije. Bilo je zaista izuzetno koliko je samo odrastao.“

„Šta je bilo?“

Roland, koji je držao tu tajnu za sebe dok nije počela da deluje složenije nego što je zaista bila, bio je iznenađen sa kojom lakoćom ju je ispričao. I vide da Edi nije potpuno iznenađen.

„Koliko dugo već znaš?“

Roland je u tom pitanju tražio ton optužbe, ali ga nije našao. „Sa sigurnošću? Otkako sam je prvi put video da odlazi u šumu. Kad sam video kako jede...“ Zastade I šta jede. Kad sam čuo kako razgovara sa ljudima kojih nije bilo tamo. Mada sam pretpostavljao mnogo duže. Još od Luda.“

„I nisi mi rekao.“

„Ne.“ A sada će da slede optužbe i velika porcija Edijevog sarkazma. Samo što se to nije desilo.

„Sad te zanima da li sam ljut, je l’ da? Da li ću od ovoga napraviti frku.“

„Hoćeš li?“

„Ne. Nisam ljut, Rolande. Možda sam ogorčen, i sigurno sam preplašen na smrt za Suz, ali što bih se ljutio na tebe? Zar ti nisi dinh?“ Sad je Edi zastao. Kada je ponovo progovorio bio je precizniji. Nije mu bilo lako, ali izbacio je to iz sebe. „Zar ti nisi moj dinh?“

„Jesam“, reče Roland. Pružio je ruku i dodirnuo Edijevu. Bio je iznenađen željom -skoro potrebom - da objasni. Odupreo joj se. Ako je Edi mogao da ga ne samo nazove dinhom, nego svojim dinhom, onda je morao i da se ponaša kao dinh. Rekao je samo: „Ne deluješ mi iznenađeno vestima.“

„Ma, jesam ja iznenađen“, reče Edi. „Možda nisam zapanjen, ali... šta ćeš...“ Kupio je bobice i ubacivao ih u Rolandov šešir. „Primetio sam ja neke stvari, znaš? Ponekad je suviše bleda. Ponekad žmirka očima i uhvati se za stomak, ali ako je pitaš, kaže da su samo gasovi. A i sise su joj veće. U to sam ubeđen. Ali Rolande, ona još uvek ima redovnu menstruaciju! Video sam je pre mesec i nešto kako zakopava krpe, i bile su krvave. Potpuno natopljene. Kako može to da bude? Ako je zatrudnela kad smo izvlačili Džejka - dok je zabavljala demona kruga - mora da je prošlo najmanje četiri meseca, možda i pet. Čak i ako uračunamo činjenicu da vreme ovde voli da... skakuće.“

Roland je klimao glavom. „Znam da je imala menzes. I to je dovoljan dokaz da dete nije tvoje. Stvar koju nosi u sebi prezire njenu krv.“ Revolveraš se seti kako je stisnula žabu dok nije prsla. Kako je pila njenu crnu žuč. Kako ju je lizala s prstiju kao sirup.

„Da li će...“ Edi krenu da stavi jednu od bobica u usta, a onda se predomisli i ubaci je u Rolandov šešir. Roland pomisli kako će proći neko vreme dok Edi ne oseti ponovo pravu glad. „Rolande, da li će uopšte izgledati kao ljudsko dete?“

„Skoro sam siguran da neće.“

„Pa šta je ono onda?“

I pre no što je i mogao da se obuzda, Roland reče: „Bolje da ne imenujemo đavola.“

Edi žmirnu. I ono malo boje što mu je bilo u licu nestade.

„Edi, da li si u redu?“

„Ne. Sigurno nisam u redu. Ali se neću ni onesvestiti poput neke devojke na koncertu Andija Giba. Šta ćemo?“

„Za sada ništa. Imamo previše drugih stvari o kojima treba da brinemo.“

„Ma nemoj mi reći“, reče Edi. „Ovde dolaze Vukovi za dvadeset četiri dana, ako smo to dobro shvatili. A u Njujorku ne znamo ni koji je dan. Šesti jun? Deseti? U svakom slučaju je petnaesti jul bliži nego juče. Ali Rolande... ako ta stvar u njoj nije ljudsko biće, ne možemo biti sigurni u to da će joj trudnoća trajati devet meseci. Možda se porodi za šest. Ma vraga, možda se porodi sutra.“

Roland je klimao glavom i čekao. Edi je toliko već shvatio, neće mu trebati još dugo da shvati i ostatak.

I zaista jeste shvatio. „Nemamo nikakvih izbora, zar ne?“

„Upravo. Možemo da je posmatramo, ali to je otprilike to. Ne možemo čak ni da joj kažemo da mora da miruje, jer bi odmah pitala zašto. A i potrebna nam je. Potrebna nam je da puca kada dođe vreme za to, a i da trenira sa nama neke od ovih ljudi da rukuju sa bilo kojim oružjem koje im godi. Verovatno će to u većini slučajeva biti luk i strela.“ Roland napravi grimasu. Na kraju beše pogodio metu u Severnom polju sa dovoljno streli da bi zadovoljio Korta, ali nikad ga nisu zanimali ni luk ni samostrel. To je bilo omiljeno oružje Džejmija Dekarija, a ne njegovo.

„Stvarno ćemo se upustiti u sve ovo, zar ne?“

„O, da.“

I Edi se nasmeši. I pored sve nevolje, smešio se. Jednostavno je bio takav, i Rolandu bi drago zbog toga.

6

Dok su se vraćali ka parohijskom domu, Edi upita: „Bio si iskren prema meni, Rolande. Zašto ne bi bio i prema njoj?“ „Nisam siguran da te razumem.“ „O, mislim da me itekako razumeš.“

„U redu, ali ti se odgovor neće svideti.“

„Čuo sam sve žive vrste odgovora od tebe, i od njih mi se sviđao otprilike svaki peti.“ Zastade na trenutak. „Jok, to je previše. Recimo svaki pedeseti.“

„Ona koja sebe naziva Mijom - što na Uzvišenom govoru znači majka - zna da nosi dete, mada sumnjam da zna kakvo.“

Edi je razmišljao u tišini.

„Šta god da je, za nju je to njena beba i ona će je štititi svom svojom snagom i životom. Ako to znači da mora da preuzme kontrolu nad Suzaninim telom - kao što je to Deta Voker nekada radila Odeti Holms - onda će pokušati i da uradi.“

„I verovatno bi uspela“, reče Edi tmurno. Zatim se okrenu ka Rolandu. „Znači ako sam te dobro razumeo - ispravi me ako grešim - nećeš da joj kažeš da joj u stomaku možda raste neko čudovište zato što bi to moglo da utiče na njenu efikasnost.“

Roland je mogao da kaže kako je taj sud suviše oštar, ali oćuta. Edi je u suštini bio u pravu.

I kao i uvek kada je ljut, Edijev ulični akcenat postajao je izraženiji u njegovom govoru. Kao da je govorio kroz nos umesto na usta. „I ako se u narednih mesec i nešto promeni - ako joj krenu trudovi i rodi Stvorenje iz Crne lagune, recimo - ona će biti potpuno nespremna. Neće imati pojma šta se dešava.“

Roland zastade na oko šest metara od parohijskog doma. Kroz prozor je mogao da vidi Kalahana kako razgovara sa nekim dečakom i devojčicom. Čak se i odatle videlo da su blizanci.

„Rolande?“

„Istinu zboriš, Edi. Ima li neka poenta? Jer ako ima, voleo bih da odmah pređeš na nju. Vreme više nije samo odraz u vodi, kao što si sam istakao. Postalo je veoma dragoceno.“

Ponovo je očekivao Edijev patentirani izliv besa, zajedno sa frazama poput ’poljubiš mi dupe’ i ’jedi govna i crkni’. I ponovo, ga nije bilo. Edi ga je samo gledao. Čvrsto i pomalo tužno. Bilo mu je žao Suzane, naravno, ali i njih dvojice. Njih dvojice koji su stajali tu i kovali zaveru protiv člana sopstvenog teta.

„Uz tebe sam“, reče Edi, „ali ne zato što si dinh, i ne zato što će se jedno od ono dvoje možda vratiti kao idiot iz Zemlje Gromova ako ne pomognemo ovim ljudima.“ Pokazao je na blizance sa kojima je Matori razgovarao u svojoj dnevnoj sobi. „Menjao bih svako dete u ovoj varoši za ono koje Suz nosi. Da je samo u pitanju dete. Moje dete.“

„Znam“, reče Roland.

„Stalo mi je do ruže“, reče Edi. „To je jedina stvar za koju vredi da je rizikujem. Ali i pored toga, moraš da mi obećaš da ćemo pokušati da je spasemo ako stvari krenu naopako - ako joj počnu trudovi ili ako Mija pokuša da preuzme kontrolu.“

„Uvek bih pokušao da je spasem“, reče Roland, a onda mu se na kratko javi jedna užasna slika - na kratko, ali veoma jasna - Džejk kako visi nad provalijom pod planinama.

„Kuneš se?“, upita Edi.

„Da“, reče Roland. Gledao je mlađeg čoveka u oči. U umu je, međutim, video Džejka kako pada u ambis.

7

Stigli su do vrata parohijskog doma baš u trenutku kada je Kalahan ispraćao dvoje dece. Roland pomisli kako su to verovatno dva najlepša deteta koja je ikada video. Kosa im je bila crna poput uglja, i dečakova je bila duga do ramena, dok je devojčicina bila vezana belom trakom i spuštala joj se skroz do dna leđa. Oči su im bile savršene tamnoplave boje. Koža im je bila krem, a usne neverovatno senzualne crvene boje. Na obrazima su imali jedva vidljive oblačiće pega. Koliko je Roland mogao da vidi i pegice su im bile identične. Gledali su u njega, pa u Edija, i onda ponovo u Suzanu, koja je bila naslonjena na dovratak kuhinje sa krpom u jednoj i šoljom kafe u drugoj ruci. Zajednički izraz na licima bio im je znatiželjno čuđenje. Video im je oprez na licu, ali ne i strah.

„Rolande, Edi, upoznajte blizance Taverijevih - Franka i Fransin. Rozalita ih je dovela

- Taverijevi ne žive ni pola milje odavde, znate. Dobićeš svoju kartu do posle podneva, i mislim da ćeš reći kako u životu nisi imao bolju. A to je samo jedan od mnogih njihovih talenata.“

Blizanci su bili lepo vaspitani. Oboje se pokloniše - Fransin je čak razvukla i krajeve suknjice.

„Dobru nam uslugu činite, i mi vam blagodarimo“, reče im Roland.

Čak i pocrveneše istovetno, te se zahvališe i htedoše da krenu. Pre no što su uspeli, Roland oboma stavi po jednu ruku oko uskih, ali lepo građenih ramena i odvede ih malo niz put. Njega je obuzela ne toliko njihova savršena detinja lepota, koliko inteligencija koja je sijala iz njihovih plavih očiju. Nije sumnjao da će mu oni napraviti kartu, niti da je Kalahan poslao Rozalitu da ih dovede kao vizuelnu lekciju, za slučaj da je revolverašima bila još uvek potrebna. Bez njihove pomoći, za mesec dana jedno od ove prelepe dece biće potpuni idiot.

„Sai?“, upita Frank. Sada jeste mogao čuti brigu u njegovom glasu.

„Nemojte da me se plašite, ali me dobro saslušajte“, reče Roland.

8

Kalahan i Edi su posmatrali Rolanda kako vodi blizance Taverijevih polako niz kaldrmisani prilaz parohijskog doma, pa niz prljavi puteljak. Obojica su imala istu misao: Roland je izgledao kao neki dobroćudni dedica.

Suzana im se pridružila, posmatrala, a potom je povukla Edija za košulju. „Dođi ovamo na sekund.“

Pratio ju je u kuhinju. Rozalite nije bilo i imali su kuhinju samo za sebe. Suzanine smeđe oči bile su ogromne i sijale su.

Šta je bilo?“, upita je.

„Digni me.“

On to učini.

„A sad me brzo poljubi dok još možeš.“

„To je sve?“

„Zar nije dovoljno? Bolje bi ti bilo da jeste, gospodine Din.“

S voljom ju je poljubio i nije mogao da ne primeti kolike su joj bile grudi kad su se pritisle uz njegovo telo. Kada je odvojio usne od njenih, shvatio je da traži tragove one druge u njenom pogledu. One, koja se u Uzvišenom govoru naziva majkom, ali video je samo Suzanu. Bilo kako bilo, pretpostavljao da je od sada proklet na to da svaki put gleda i traži. A i pogled mu je stalno bežao ka njenom stomaku. Pokušavao je da ne gleda, ali bilo je kao da mu je neko okačio male tegove o oči. Pitao se koliko će se stvari između njih promeniti. Sama pomisao nije bila prijatna.

„Je li sada bolje?“, upita.

„Mnogo bolje.“ Smešila se, a onda odjednom osmeh nestade. „Edi, šta nije u redu?“

On se nasmeši i ponovo je poljubi. „Misliš osim činjenice da ćemo verovatno svi izginuti ovde? Nema ništa drugo. Sve je u savršenom redu.“

Je li joj lagao ranije? Nije mogao da se seti, ali mislio je da nije. A i da jeste, nije nikada bilo tako loše. Tako proračunato.

Ovo je bilo loše.

9

Deset minuta kasnije, sa svežom kafom (i činijom bobica vinobojke), izašli su u zadnje dvorište parohijskog doma. Revolveraš na trenutak okrenu lice ka suncu, uživajući u toploti. Zatim se okrenu ka Kalahanu. „Nas troje bi sada da čujemo tvoju priču, proto, ako si spreman da je ispričaš. A onda možda i da odemo do crkve da vidimo šta imaš tamo.“

„Hoću da je nosite sa sobom“, reče Kalahan. „Nije oskrnavilo crkvu, a kako bi i moglo kad je nikada nisam ni osveštao? Ali promenilo ju je nagore. Čak i dok sam je samo gradio, osetio sam Duha Božjeg u crkvi. Sad ga više nema. Ta stvar ga je oterala. Hoću da je nosite odavde.“

Roland otvori usta da kaže nešto neobavezujuće, ali ga Suzana preduhitri. „Rolande, jesi li dobro?“

On se okrenu ka njoj. „Pa, jesam. Što ne bih bio?“

„Uporno trljaš kuk.“

Nije valjda? Da, shvati da jeste. Bol se lagano vraćao i pored toplote sunca i Rozalitinog mačjeg ulja. Zglobobolja.

„Nije ništa“, reče joj. „Samo malo reume.“

Gledala ga je sumnjičavo, a onda kao da je prihvatila. Ovo je užasno loš početak, mislio je Roland. Kada nas čak dvoje ima neke tajne. Ne možemo ovako dalje, ne još dugo.

Okrenu se ka Kalahanu. „Ispričaj nam svoju priču. Kako si zadobio ožiljke, kako si dospeo ovamo, i kako si došao do Crne trinaestice. Želimo da čujemo svaku reč.“

„Da“, promrmlja Edi.

„Svaku reč“, ponovi Suzana.

Sve troje gledali su u Kalahana, Matorog, duhovnika koji je ljudima dozvoljavao da ga zovu prota, ali ne i sveštenik. Njegova unakažena desna ruka dodirnu ožiljak na čelu i protrlja ga. Na kraju reče: „Krivo je piće. To sada verujem. Ne Bog, ne đavoli, ne sudbina i nikakvi sveci. Piće.“ Zastade zamišljeno, a onda im se nasmeši. Roland se seti Norta, žvakača trave iz Tula kog iz mrtvih beše vratio čovek u crnom. Nort se smešio tako. „Ali ako je Bog stvorio svet, onda je Bog stvorio i piće. I onda je i ono volja Njegova.“

Ka, mislio je Roland.

Kalahan je sedeo mirno, trljajući iskrzani krst na čelu, sakupljajući misli. A onda poče da priča svoju priču.

Poglavlje 3
SVEŠTENIKOVA PRIČA (NEW YORK)

1

Piće je bilo krivo za sve. To je počeo da veruje kada je napokon prestao da pije i kada je dosegao jasnoću. Ne Bog, ne Sotona, ne neka duboka psihoseksualna bitka između njegove blagoslovene majke i blagoslovenog mu oca. Samo piće. I zar je bilo iznenađenje što ga je viski zgrabio u toku tih godina? Bio je Irac i bio je sveštenik -povoljnijeg kandidata nije moglo biti.

Iz bogoslovije u Bostonu otišao je na gradsku parohiju u Lovelu u Masačusetsu. Parohijani su ga voleli (ne bi ih nazivao pastvom, pastva su za njega bile ovce - i to one najgluplje vrste), ali posle sedam godina u tom gradu, počeo je da se oseća neprijatno. Kada je otišao da razgovara sa biskupom Duganom, koristio je sve u to vreme popularne reči da opiše svoje stanje: anomija, urbana depresija, rastući nedostatak empatije, osećaj odvajanja od duhovnog života. Popio je gutljaj ili dva u kupatilu pre tog sastanka (posle čega je naravno pojeo dve mentol bombone, nije on bio baš lud, je li), i tog dana bio je izuzetno razgovorljiv. Razgovorljivost ne dolazi tako često kroz veru koliko kroz flašu. A on nije bio lažov. On je verovao u to što govori u Duganovoj kancelariji. Svaku reč. Verovao je u Frojda, u budućnost masovnog rasprostranjivanja engleskog, plemenitost rata protiv siromaštva koji je vodio Lindon Džonson i idiotluk Vijetnamskog rata: do struka biti u blatu, dok ti glavna budala govori da ideš dalje, kako kaže stara narodna. Verovao je i velikim delom zato što su se te ideje (ako su uopšte bile ideje, a ne samo parčići razgovora na koktelžurkama) visoko kotirale na intelektualnoj berzi. Socijalna savest se popela za dva poena i jednu trećinu, domaćinstvo pada za četvrt, ali je i dalje prva liga među vrednosnim papirima. Kasnije je sve postalo jednostavnije. Kasnije je shvatio da ne pije previše jer je duhovno nemiran, već obrnuto. Hteo bi možda da se pobuniš, da kažeš da nema šanse da je samo to, to je suviše jednostavno objašnjenje. Ali bilo je to i samo to. Glas Božji je tih i miran, poput glasa vrapca u uraganu, reče prorok Isaija, i svi mu blagodarimo. Teško je čuti sićušni glas jasnoće ako si stalno pijan k’o guzica. Kalahan je Ameriku napustio i dospeo u Rolandov svet pre nego što je kompjuterska revolucija porodila akronim GIGO - ubaciš smeće, izbaciš smeće - ali je dovoljno dugo bio tamo da bi čuo nekoga na sastanku Anonimnih alkoholičara kako kaže da ako u San Francisku staviš šupka u avion prema Istočnoj obali, isti taj šupak izlazi iz aviona u Bostonu. I to obično sa par pića više u želucu. Ali to je bilo kasnije. 1964. je verovao šta je verovao, i mnogo ljudi je htelo da mu pomogne. Iz Lovela je otišao u Spoford, predgrađe Dejtona u Ohaju. Tamo je bio pet godina, a onda su ga ponovo sustigli nemiri. Na kraju, počeo je da priča staru priču. Onu koju su u biskupijama voleli da čuju. Onu koja te je vodila dalje. Anomija. Duhovna razdvojenost (ovaj put sa parohijanima u predgrađu). Da, voleli su oni njega (i on je voleo njih), ali nešto i dalje nije bilo u redu. A nešto zaista nije bilo u redu, i to uglavnom u tihom, malom baru na uglu (gde su ga takođe svi voleli) i u ormariću sa pićem u dnevnoj sobi parohijskog doma. Kada pređeš male doze, alkohol je otrov, a Kalahan se trovao danonoćno. Otrov u njegovom organizmu ga je uništavao, a ne stanje sveta ili sopstvene mu duše. Zar je uvek bilo tako očigledno? Kasnije (na još jednom sastanku AA) je čuo nekog tipa kako govori o alkoholizmu i zavisti kao o slonu u dnevnoj sobi. Kako možeš da ga ne vidiš? Kalahan mu nije rekao. Još uvek mu nije bilo prošlo devedeset dana bez pića, tako da je morao samo da sedi i sluša (matorci su uvek govorili - izvadi pamuk iz ušiju i nabij ga u usta - blagodarimo im), ali mogao je da im odgovori. Mogao si da ne vidiš slona ako je u pitanju čarobni slon, ako je imao moć - poput Senke - da pomrači umove ljudi. Da te natera da poveruješ da su ti problemi duhovne i mentalne prirode i da je alkohol u redu. Isuse Hriste, sam gubitak REM-sna (što takođe dolazi samo od pića) bio je dovoljan da te potpuno sjebe, ali čovek o tome jednostavno ne razmišlja dok pije. Piće bi ti misaoni proces pretvorilo u nešto slično onoj cirkuskoj tački kada gomila klovnova ispada iz malih kola. Kada se otrezniš i pogledaš unazad, naprosto se naježiš od stvari koje si činio i govorio. („Sedeo sam u baru i rešavao sve probleme sveta, a onda nisam bio u stanju da nađem kola na parkingu“, rekao je jedan tip na sastanku i mi mu blagodarimo) Stvari koje misliš bile su još gore. Kako si mogao celo jutro da provedeš povraćajući i da popodne veruješ da si u duhovnoj krizi? No, on je verovao u to. A i njegovi pretpostavljeni su verovali, verovatno zato što je i dosta njih imalo svojih problema sa čarobnim slonom. Kalahan je počeo da veruje kako će manja crkva i seoska parohija da ga vrati Bogu i samom sebi. I tako se u proleće 1969. zatekao ponovo u Novoj Engleskoj. I to ovog puta u severnoj Novoj Engleskoj. Skrasio se - sa svim svojim prnjama, raspećem, odeždama i okovratnicima - u divnoj maloj varoši Jerusalimovu u Mejnu. A tamo se napokon susreo sa istinskim zlom. Pogledao ga je u lice.

I ustuknuo je.

2

„Jednog dana, obratio mi se neki pisac“, reče. „Čovek po imenu Ben Mirs.“

„Mislim da sam čitao jednu njegovu knjigu“, reče Edi. „’Vazdušni ples’. O čoveku kog obese zbog ubistva koje je počinio njegov brat?“

Kalahan je klimao glavom. „Da, to je taj. Bio je tu i učitelj po imenu Metju Berk, i obojica su verovala da u Salemovu postoji vampir od one vrste koja može druge ljudi da pretvori u vampire.“

„Zar postoji još neka vrsta?“, upita Edi, prisećajući se stotinjak filmova koje je gledao u Madžestiku i oko hiljadu stripova kupljenih (i ponekad ukradenih) u Daliju.

„Naravno, ali doćićemo do toga kasnije. Pre svega, bio je tu jedan dečak koji je to verovao. Bio je otprilike istih godina kao vaš Džejk. Nisu uspeli da me ubede - bar ne isprva - ali oni su bili ubeđeni, i bilo je teško suprotstaviti se njihovoj veri. A i svakako je bilo sigurno da se nešto dešava u varoši. Ljudi su nestajali. U vazduhu je bio strah. Teško je opisati ga sada i ovde, na suncu, ali bio je tu. Služio sam opelo na sahrani jednog drugog dečaka - Danijela Glika. Sumnjam da je on bio prva žrtva vampira u Salemovu, a sigurno nije bio poslednja, ali je on bio prvi čiji je leš pronađen. Tog dana mi se život nekako promenio. Ne mislim na piće. Nešto mi se promenilo u glavi. Osećao sam to. Kao da neko spušta polugu. I iako već godinama nisam okusio alkohol, ta poluga je još uvek spuštena.“

Suzana pomisli: Tad si bio u Todašu, Oče Kalahane.

Edi pomisli: Tad si bio u devetnaestici, druškane. Ili možda devedeset devetki. Ili možda u obema.

Roland je samo slušao. Um je ispraznio od misli i asocijacija, sada je bio savršena mašina za primanje informacija.

„Pisac, Mirs, zaljubio se u devojku iz varoši, koja se zvala Suzan Norton. Vampir ju je uzeo. Mislim da je vampir to delimično uradio jer mu se moglo, a delimično da bi kaznio Mirsa što se usudio da oformi grupu - ka-tet - koja je pokušala da ga uhvati. Otišli smo do kuće koju je kupio vampir - bila je to stara, oronula zgrada koju su zvali Kuća Marstenovih. Stvor koji je živeo tamo nazivao je sebe Barlo.“

Kalahan je sedeo, udubljen u misli, i posmatrao je kroz njih te stare dana. Na posletku nastavi.

„Barlo je bio otišao, ali je ostavio ženu. I pismo. Bilo je upućeno svima nama, ali u suštini se obraćao meni. U trenutku kad sam je video kako leži na podu Kuće Marstenovih, shvatio sam da je sve istina. Doktor koji je bio sa nama u grupi joj je, međutim, za svaki slučaj izmerio pritisak i poslušao da li diše. Srce joj nije kucalo. Pristiska nije bilo. Ali kada je Ben zabio glogov kolac u njene grudi, ona je oživela. Krv je tekla, a ona je vrištala. Njene ruke... sećam se senki njenih ruku na zidu...“

Edi uhvati Suzanu za ruku. Slušali su užasnuto i uzbuđeno, ni verujući ni ne verujući. Ovo nije bio voz koji je govorio i kojim su upravljala pokvarena kompjuterska kola, a ni ljudi koji su se okrenuli ponovo divljaštvu. Ovo je bilo nešto slično onom neviđenom demonu kog su sreli na mestu gde su izvukli Džejka. Ili čuvaru na Holandskom brdu.

„Šta ti je rekao taj Barlo u pismu?“, upita Roland.

„Da mi je vera slaba i da ću samog sebe pokopati. Bio je naravno u pravu. Tada sam verovao samo u irski viski. Samo što to nisam znao. On, međutim, jeste. I piće je vampir, a to verovatno može da prepozna samo drugi vampir.

Dečak koji je bio sa nama postao je ubeđen da će taj vampirski princ hteti da ubije njegove roditelje ili da ih pretvori u vampire. Iz osvete. Vampir je bio uhvatio dečaka, znate, ali ovaj je pobegao i ubio vampirovog poluljudskog saradnika, čoveka po imenu Strejker.“

Roland je klimao glavom, razmišljajući o tome kako taj dečak sve više i više deluje kao Džejk. „Kako se zvao dečak?“

„Mark Pitri. Otpratio sam ga kući i poneo sam sa sobom svu moć kojom raspolaže moja crkva: krst, epitrahilj, svetu vodicu i naravno Sveto pismo. Samo što sam ja tada u te stvari verovao kao u simbole i to mi je bila Ahilova peta. Barlo je bio tamo. Dočepao se dečakovih roditelja. A onda se dočepao dečaka. Digao sam krst u vis. Svetleo je i to ga je bolelo. Vrištao je.“ Kalahan se smešio, sećajući se tog krika agonije. Edi se naježi. „Rekao sam mu da ću ga uništiti ako povredi Marka, i u tom trenutku sam mogao to i da uradim. I on je bio svestan toga. Odgovorio mi je da će poderati detetu grlo pre no što to učinim. A on je, pak, to mogao da učini.“

„Meksički pat“, promrmlja Edi, sećajući se jednog dana na Zapadnom moru, kada su on i Roland bili u sličnoj situaciji. „Meksički pat, čoveče.“

„Šta se desilo?“, upita Suzana.

Kalahanov osmeh nestade. Trljao je unakaženu desnu ruku isto kao što je revolveraš trljao kuk - nije bio ni svestan da to čini. „Vampir mi je ponudio dogovor - on će pustiti dečaka ako ja spustim krst. Da se suočimo nenaoružani. Njegova vera protiv moje. Pristao sam, tako mi boga, pristao sam. Dečak“

3

Dečak je nestao, kao mali vir na vodi.

Barlo kao da raste. Kosa, očešljana po tadašnjoj evropskoj modi, kao da mu lebdi oko lobanje. Nosi tamno odelo i jarkocrvenu kravatu, savršeno vezanu i Kalahanu se čini kao da je on deo tame koja ga okružuje. Roditelji Marka Pitrija su mu pod nogama, mrtvi, smrskanih lobanja.

„Ispuni svoj deo dogovora, šamane.“

Ali zašto bi to činio? Zašto da ga ne otera, da ovo veče bude nerešeno? Ili da ga jednostavno ubije? Nešto sa tom idejom nije u redu, nešto užasno nije u redu, ali ne može da prozre o čemu je reč. Niti mu može pomoći ijedna popularna reč koje su mu pomagale u ranijim krizama. Ovo nije nikakva anomija, nedostatak empatije ili egzistencijalna tuga dvadesetog veka. Ovo je vampir. I...

I njegov krst, koji je svetleo jarkom svetlošću, poče da tamni.

Strah mu se zavlači u utrobu poput gomile vrelih žica. Barlo mu prilazi kroz kuhinju Pitrijevih, i Kalahan mu jasno vidi očnjake, jer se Barlo smeška. Smešak pobednika.

Kalahan se povlači korak unazad. A onda dva. Onda guzovima udara u ćošak stola, koji zatim klizi do zida i to je to. Nema dalje.

„Žalosno je videti čoveka kako gubi veru“, kaže Barlo i pruža ruku.

A zašto i ne bi pružao ruku? Krst koji Kalahan drži sada je potpuno taman. Sada je samo komad gipsa, jeftina bižuterija koju je njegova majka kupila u nekoj prodavnici suvenira u Dablinu i to verovatno za neku bezobrazno visoku cenu. Moć koju mu je slao kroz ruku, dovoljno jaku da razbije zidove i kamenje, nestala je.

Barlo mu ga kida iz ruke. Kalahan podvriskuje slabašno, poput deteta koje shvata da je babaroga sve vreme bila stvarna, da je samo strpljivo čekala u ormaru. A sada sledi zvuk koji će ga proganjati celoga života, od Njujorka i tajnih puteva Amerike, preko sastanaka Anonimnih alkoholičara u Topeki, gde se napokon otreznio, Detroita i sve do života ovde, u Kala Brin Stardžisu. Sećaće se tog zvuka i kada zadobije ožiljak na čelu, očekujući smrt. Sećaće ga se i kada zaista bude ubijen. Zvuk su dva suva praska kada Barlo lomi krst i beznačajni tupi udarac ostataka istog na podu. Takođe će se sećati i uvrnute misli koja mu je tada došla, čak i dok je Barlo pružao ruke da ga dograbi: Bože, treba mi jedno piće.

4

Starac je gledao Rolanda, Edija i Suzanu očima čoveka koji se priseća najgoreg trenutka u životu. „Na sastancima Anonimnih alkoholičara možeš da čuješ sve žive vrste slogana i izreka. Ima jedna koje se setim svaki put kada pomislim na to veče. Kada se setim kako me je Barlo ščepao za ramena.“

„Kako glasi?“, upita Edi.

„Pazi za šta se moliš“, reče Kalahan. „Može se desiti da to stvarno i dobiješ.“

„Dobio si svoje piće“, reče Roland.

„O, da“, reče Kalahan. „Dobio sam svoje piće.“

5

Barloove ruke su jake i on ne može da ih skloni. U trenutku kada ga vampir povlači napred, Kalahan shvata šta će se desiti. Nije smrt. Smrt bi bila milost naspram ovoga.

Ne, molim te, nemoj, pokušava da kaže, ali iz usta mu ne izlazi ništa osim sićušnog jauka.

„Sada, svešteniče“, šapuće vampir.

Kalahanova usta dodiruju smrdljivo meso vampirovog hladnog vrata. Nema anomije, nema socijalne disfunkcije, niti etičkih i rasnih ramifikacija. Samo smrad smrti i jedna vena, otvorena, nabubrela od Barloove mrtve, inficirane krvi. Nema osećaja egzistencijalnog gubitka, nema postmoderne tuge zbog smrti američkog vrednosnog sistema, čak ni religijsko-psihološke krivice Zapadnog čoveka. Tu je samo napor da zauvek zadrži dah ili da okrene glavu ili oba. Ne može. Drži se eonima (bar je to vreme njemu delovalo kao eoni), razmazujući krv po obrazima, čelu i bradi poput ratničke šminke. Sve uzalud. Na kraju čini što svaki alkoholičar mora da čini kada ga piće povuče za uši: pije.

Crveni karton. Ispadaš iz igre.

6

„Dečak se izvukao. Bar nešto dobro. A i Barlo me je pustio da idem. Ne bi bilo zabavno da me je ubio, zar ne? Ne, ne, zabava je bila u tome da ostanem živ.“

„Lutao sam sat i više, kroz grad koji je lagano nestajao. Nema mnogo vampira prve vrste, što je blagoslov, jer oni mogu da naprave užasne probleme u kratkom vremenskom periodu. Grad je već bio do pola inficiran, samo što sam ja bio suviše slep - suviše šokiran - da bih to primetio. I niko od novih vampira mi se nije približio. Barlo mi je utisnuo svoj znak isto kao što Bog beše utisnuo Kainu na čelo i poslao ga da luta u zemlji Nod. Utisnuo mi je svoj sigul, kao što bi ti to rekao, Rolande.“

„U sokaku pored Spenserove drogerije bila je česma sa pitkom vodom, od one vrste koju bi Ministarstvo zdravlja svakako zabranilo par godina kasnije, samo što ih je tada u svakom manjem gradu bilo bar dve. Tu sam sprao Barloovu krv s lica i vrata. Pokušao sam i da je sperem iz kose. A onda sam otišao do Svetog Andrije, moje crkve. Rešio sam da se pomolim za još jednu šansu. Ne bogu teologa koji veruju da sve sveto i nesveto potiče iz nas samih, nego starom Bogu. Onom koji je rekao Mojsiju da vešticama ne treba dozvoliti da žive i koji je svom sinu podario moć da vraća mrtve u život. Još jedna šansa. To je sve što sam hteo. Život sam hteo dati za to.“

„Na kraju sam trčao ka crkvi.

Crkva je imala troja vrata. Krenuo sam na srednja. Negde nekome puče auspuh i neko se nasmeja. Sećam se tih zvukova sasvim jasno. Kao da označavaju kraj mog života kao sveštenika Svete Rimokatoličke Crkve.“

„Šta ti se desilo, šećeru?“, upita Suzana.

„Vrata su me odbila“, reče Kalahan. „Kvaka je bila od čelika, i kada sam je dodirnuo, iz nje je izbila vatra poput munje. Odbacila me je niz stepenice i na betonski prilaz. Ovo mi je od toga.“ Podiže unakaženu desnu ruku.

„I to?“, reče Edi pokazujući na ožiljak na sveštenikovom čelu.

„Ne“, reče Kalahan. „To je bilo kasnije. Podigao sam se. Hodao sam okolo. Ponovo sam prošao pored Spenserove drogerije. Samo što sam ovaj put ušao unutra. Kupio sam zavoj za ruku. A onda, dok sam plaćao, video sam znak. Vozi se velikim sivim psom.“

„Misli na Grejhaund, šećeru“, reče Suzana Rolandu. „Velika autobuska kompanija u Americi.“

Roland klimnu glavom i napravi kružnu pokret prstom, pokazujući Kalahanu da nastavi.

„Gospođica Kugan mi je rekla da sledeći autobus ide za Njujork, te sam kupio kartu. Da mi je rekla da ide u Džeksonvil ili Noum ili Hot Burgu u Južnoj Dakoti, otišao bih na jedno od tih mesta. Jedino što sam želeo bilo je da odem iz te varoši. Nije me bilo briga što ljudi umiru i što im se dešavaju i gore stvari od smrti. Što su neki od njih moji prijatelji i parohijani. Hteo sam samo da odem. Možete li to da razumete?“

„Da“, reče Roland bez razmišljanja. „Veoma dobro te razumem.“

Kalahan ga je gledao u oči, i ono što je u njima video kao da ga je smirilo malo. Kada je nastavio priču, delovao je mirnije.

„Loreta Kugan je bila jedna od gradskih usedelica. Mora da sam je uplašio, jer mi je kazala da moram da čekam autobus napolju. Izašao sam. Autobus je konačno stigao. Ušao sam i pružio vozaču kartu. Uzeo je svoju polovinu i meni dao moju. Seo sam. Autobus je krenuo. U centru varoši prošli smo kroz žuto na semaforu, i to je bila prva milja. Prva milja na putu koji me je doveo ovamo. Kasnije - možda oko pola pet ujutro, vani je još bilo mračno - autobus je stao na stanici“

7

"Hartrtford“, kaže vozač. „Pravimo dvadeset minuta pauze. Hoćete li da izađete da kupite neki sendvič ili nešto?“

Kalahan vadi novčanik iz džepa umotanom rukom i skoro ga ispušta. U ustima oseća ukus smrti, odvratan i brašnast, poput pokvarene jabuke. Treba mu nešto da otera ukus, a ako ne može da ga otera onda bar da ga izmeni, a ako ne može da ga izmeni onda da ga pokrije, kao što možeš da najjeftinijim tepihom pokriješ loš deo na drvenom podu.

Pruža vozaču dvadeseticu i kaže: „Možete li mi doneti flašu ljutog?“

„ Gospodine, pravila...“

„Možete naravno zadržati kusur. Biće dovoljna pinta.“

„Ne želim da mi neko pravi sranja u autobusu. Stižemo u Njujork za dva sata. Tamo kupite šta god želite.“ Pokušava da se nasmeši. „To je Grad zabave, znate.“

Kalahan - više nije Otac Kalahan, to mu je bar potvrdila munja iz crkvenih vrata -dodaje još deset dolara. Sada pruža trideset dolara. Ponovo govori vozaču da bi pinta bila dovoljna i da ne očekuje kusur. Ovaj put vozač, koji ipak nije idiot, uzima novac. „Ali nemoj da mi praviš sranja“, ponavlja. „Neću da mi iko pravi sranja u autobusu.“

Kalahan klima glavom. Nema sranja. Vozač odlazi u kombinovanu prodavnicu mešovite robe-podrum pića-restoran brze hrane koji stoji ovde na ivici Hartforda u osvit jutra, osvetljen jarkim, žutim svetiljkama. U Americi postoje tajni putevi, putevi u senci. Ovo mesto je na ulaznoj rampi koja vodi u tu mrežu mračnih puteva, i Kalahan to oseća. Vidi to u načinu na koji se plastične čaše i zgužvane kutije od cigareta kotrljaju po asfaltu, nošene vetrom. Šapuću mu sa znaka benzinske pumpe, na kom piše da se posle zalaska sunca benzin plaća unapred. Vidi i u tinejdžeru koji sedi preko puta na stepenicama verande u pola pet ujutro, sa glavom naslonjenom na preklopljene ruke - tiha studija o bolu. Tajni putevi su tu blizu i šapuću mu. „Hajde, druškane“, kažu. „Ovde možeš da zaboraviš sve, čak i ime koje su ti nakačili kada si bio samo gola, cmizdrava beba, još uvek umazana majčinom krvlju. Nakačili su ti ime kao što čovek psu zakači konzervu za rep, zar ne? Ali ovde ne moraš da ga vučeš za sobom. Hajde. Hajde, dođi.“ Ali on ne ide nikuda. Čeka vozača i ubrzo vozač i dolazi, i donosi mu pintu viskija „Old Log Kebin“ u smeđoj papirnoj kesici. Tu vrstu viskija Kalahan dobro poznaje i shvata i da pinta iste ovde u ovoj nedođiji verovatno košta nešto manje od tri dolara, što znači da je vozač upravo zaradio oko dvadeset osam dolara bakšiša. Ali tako ti je to u Americi, zar ne? Daš mnogo da bi dobio malo. A ako mu ovo ispere užasni ukus iz usta - koji je bio mnogo gori od bola u desnoj ruci -vredeće svakog penija tih trideset dolara. Ma vraga, vredeo bi i stotku.

„Nema sranja“, kaže vozač. „Izbaciću te inače nasred puta, ako počneš sa sranjima. Kunem ti se bogom da hoću.“

Kada Grejhaund stigne u Port Otoriti, Don Kalahan je već pijan. Ali ne pravi sranja. Jednostavno sedi mimo i čeka da izađe i pridruži onom delu čovečanstva koje u šest ujutro obitava pod hladnim svetlom fluorescentnih svetiljki: džankijima, taksistima, dečacima koji čiste cipele, devojkama koje će ti popušiti za deset dolara, momcima obučenim u devojke koji će ti popušiti za pet dolara, pandurima koji vrte svoje pendreke, dilerima droge sa svojim tranzistorima, tipovima u plavim mantilima koji upravo stižu iz Nju Džerzija. Kalahan im se pridružuje, pijan ali miran - policajci mu ne poklanjaju više od jednog pogleda. Vazduh u Port Otoritiju smrdi na cigarete, marihuanu u auspuhu. Ovde svi izgledaju otuđeno. Pod hladnim fluorescentnim svetlom, svi izgledaju mrtvo.

Ne, misli, prolazeći ispod znaka na kom piše, ’PREMA ULICI’. Nisu mrtvi, to nije tačno. Ovo su živi mrtvaci.

8

„Čoveče“, reče Edi. „Ti si prošao sve ratove, zar ne? Grčke, Rimske i Vijetnam.“

Kada je Matori počeo svoju priču, Edi se nadao da će brzo da je završi da bi mogli da odu u crkvu i vide šta je tamo sakriveno. Nije očekivao da će biti dirnut, a kamoli potresen, ali bio je. Kalahan je znao stvari koje je malo ko mogao znati: tugu plastičnih čaša koje se kotrljaju po putu, zarđalo beznađe znaka na benzinskoj pumpi, izgled ljudskog oka u ranu zoru.

I iznad svega kako si nekada jednostavno morao da uzmeš dozu.

„Ratovi? Ne bih ti znao reći“, reče Kalahan. Onda uzdahnu i klimnu glavom. „Da, pretpostavljam da je tako. Taj prvi dan sam proveo u bioskopima, a prvu noć u Vašington skver parku. Video sam kako se drugi beskućnici pokrivaju novinama, pa sam i ja učinio isto. I evo vam primer kako se život - kvalitet života i njegov dezen -naizgled promenio za mene, počev od dana sahrane Danijela Glika. Nećete odmah razumeti, ali me dobro slušajte.“ Gledao je u Edija i smešio se. „I nemoj da brineš, sinko, neću pričati ceo dan. Neće trajati čak ni celo jutro.“

„Samo ti nastavi i pričaj koliko god tebi godilo“, reče Edi.

Kalahan prasnu u smeh. „Blagodarim! Mnogo blagodarim, jašta! Krenuo sam da vam pričam da sam se pokrio Dejli Njuzom i udarnom vešću ’Hitlerova braća napadaju u Kvinsu’.“

„Gospode Bože, Hitlerova braća“, reče Edi. „Sećam ih se. Dvojica morona. Koga su oni tukli? Crnce? Jevreje?“

„I jedne i druge“, reče Kalahan. „I urezivali su im svastike na čelo. Moju nisu stigli da završe. Što je u stvari dobro, jer posle urezivanja nisu hteli samo da me pretuku. Ali, to je bilo godinama kasnije, kada sam se vratio u Njujork.“

„Svastika“, reče Roland. „Sigul na avionu koji smo našli u blizini Rečnog prelaza? Onaj u kom je bio Dejvid Kvik?“

„Aha“, reče Edi i nacrta čizmom svastiku u travi. Trava se skoro odmah ispravila, ali je Roland stigao da vidi da je ožiljak na Kalahanovom čelu trebalo da bude to. Da su stigli da ga dovrše.

„Tog dana, krajem oktobra 1975.“, reče Kalahan, „Hitlerova braća bila su samo parče novina kojim sam se pokrio. Većinu svog drugog dana u Njujorku proveo sam lutajući okolo i boreći se s potrebom da nabavim flašu pića. Bio je deo mene koji je hteo da se bori umesto da pije. Da pokuša da se smiri. U isto vreme, osećao sam kako Barloova krv radi u meni, kako zalazi sve dublje i dublje. Svet je imao drugačiji miris, i to ne bolji. Stvari su izgledale drugačije, i to ne bolje. I njegov ukus poče da mi se vraća u usta, poput ukusa mrtve ribe ili ukislog vina.“

„Nisam se nadao spasenju. Ali izmirenje grehova svakako nema veze sa samim spasenjem. Ni sa rajem. Radi se o pročišćenju savesti, ovde, na zemlji. A to ne možeš postići pijan. Čak ni tada sebe nisam smatrao alkoholičarem, ali se jesam pitao da li me je pretvorio u vampira, da li će mi sunce spržiti kožu i da li ću početi da lovim dame lepih vratova.“ Slegnu ramenima i nasmeja se. „Ili možda gospodu. Znate šta kažu o sveštenstvu - da smo mi samo gomila homića koji trčkaraju okolo i mašu raspećem.“

„Ali nisi bio vampir“, reče Edi.

„Čak ni treće vrste. Bio sam samo zagađen. Sa spoljne strane svega. Izgnan. Uvek osećajući smrad i uvek gledajući na svet na način na koji ljudi te vrste moraju da ga gledaju: u nijansama sivog i crvenog. Od svih jarkih boja, godinama sam mogao da vidim samo crvenu. Sve ostalo je bilo samo odsjaj.“

„Pretpostavljam da sam tražio kancelariju ’Menpauera’ - znate, kompanija za tražnje nadničkih poslova? Tih dana sam bio još uvek prilično čvrst, a i mlađi.“

„Nisam našao Menpauer, ali sam našao mesto koje su zvali Dom. Nalazio se na uglu Prve avenije i Četrdeset sedme ulice, nedaleko od UN-a.“

Roland, Suzana i Edi razmeniše poglede. Šta god da je Dom bio, nalazio se samo dva bloka od praznog placa. Samo što plac tada nije bio prazan, pomisli Edi. Ne 1975. Tada je tamo još uvek bila Umetničko delikatesna radnja Toma i Džerija. Iznenada požele da je Džejk sada tu. Mislio je da bi dečak sad već skakao od uzbuđenja.

„Kakva je radnja bio taj Dom?“, upita Roland.

„Nije bio radnja, već prihvatilište za beskućnike. U slučaju da pada kiša. Nisam siguran da li je bio jedni te vrste na Menhetnu, ali mislim da ih svakako nije bilo mnogo. Tada još nisam znao mnogo o prihvatilištima - osim ono malo iz vremena svoje prve parohije - ali kako je vreme prolazilo, naučio sam dosta toga. Video sam sistem sa obe strane. Bilo je dana kada sam ja delio supu u šest i ćebad u devet uveče, a bilo je i dana kada sam ja stajao u redu za supu i ćebe. I to naravno posle kontrole da nemam slučajno vaške.“

„Ima prihvatilišta koja neće da te prime ako osete da si pio. A ima i onih koji će te pustiti ako tvrdiš da dva sata nisi pio. I ima onih - ali jako malo - koji će te pustiti i mrtvog pijanog unutra, pod uslovom da smeju da te pretraže i uzmu ti sav alkohol koji si doneo. Posle toga te stave u posebnu, zaključanu prostoriju sa ostatkom pijanaca. Ne možeš se izvući da popiješ još koju ako se predomisliš i ne možeš da uplašiš ljude koji su manje pijani od tebe tako što ćeš videti kako iz zidova mile bube. Žene nisu puštane u te prostorije - zbog opasnosti od silovanja. To je jedan od razloga zašto više žena umire na ulici nego muškaraca. To je Lup uvek govorio.“

„Lup?“, upita Edi.

„Doći ću do njega, ali neka za sada bude dovoljno da je on bio tvorac politike alkohola u Domu. Tamo su zaključavali alkohol, a ne pijance. Mogao si da dobiješ gutljaj ako ti je bio potreban, i ako bi obećao da ćeš biti miran. I odmah i sredstvo za smirenje. To nije preporučljiv medicinski postupak - ne znam ni da li je bilo legalno, pošto ni Lup ni Rovan Magruder nisu bili lekari - ali delovalo je. Došao sam trezan jedne večeri kada je bila gužva, i Lup mi je dao da radim. Prvih nekoliko dana sam radio besplatno, a onda me je Rovan pozvao u svoju kancelariju, koja je otprilike bila veličine ostave za metle. Pitao me je da li sam alkoholičar. Rekao sam da nisam. Pitao je da li me traži policija. Rekao sam ne. Pitao me je da li bežim od nečega, i rekao sam da, da bežim od sebe. Pitao me je da li želim da radim, i počeo sam da plačem. Shvatio je to kao da.“

„Narednih devet meseci - do juna 1976 - proveo sam radeći u Domu. Spremao sam krevete, kuvao u kuhinji, išao sam da skupljam donacije sa Lupom i nekada sa Rovanom, vozio sam kombijem pijance na sastanke AA, davao sam piće ljudima koji su se tako gadno tresli da nisu mogli ni čašu da drže. Preuzeo sam knjigovodstvo, jer sam se u to bolje razumeo od Magrudera, Lupa ili bilo kog od ljudi koji su tamo radili. To nisu bili najsrećniji dani mog života, ne bih nikada otišao toliko daleko u oceni, a ni ukus Barloove krvi mi nije napuštao usta, ali bili su to dani milosti. Nisam mnogo razmišljao. Samo sam držao oboren pogled i radio šta se traži od mene. Rane su bile počele da zaceljuju.“

„Negde u toku te zime, shvatio sam da sam počeo da se menjam. Kao da sam razvio neku vrstu šestog čula. Ponekad sam čuo zvona. Užasna, ali istovremeno divna. Ponekad, kada bih se zatekao na ulici, svet bi delovao tamno, čak i ako sunce sija. Sećam se da sam gledao u zemlju da vidim je li mi senka još tu. Bio sam ubeđen da je nema, ali je uvek bila tu.“

Rolandov ka-tet razmeni poglede.

„Ponekad sam osećao i miris. Ljut miris, kao crveni luk pomešan sa nekim ljutim jelom. Počeo sam da mislim da imam neku vrstu epilepsije.“

„Jesi li bio kod doktora?“, upita Suzana.

„Nisam. Plašio sam se od toga šta bi još mogao da nađe. Tumor mozga mi je delovao najverovatnije. Samo sam držao oboren pogled i radio. A onda sam jedno veče otišao u bioskop na Tajms skveru. Bila je repriza dva vesterna s Klintom Istvudom. Onih koje zovu ’špageti vesterni’?“

„Jes’“, reče Edi.

„Začuo sam zvona. I osetio sam taj miris, jači nego ikada. I sve je to dolazilo odnekud ispred mene, sa leve strane. Pogledao sam u tu stranu i video dvojicu muškaraca. Jedan je bio postariji, drugi mnogo mladi. Bilo ih je lako videti, jer je sala bila samo do četvrt puna. Mlađi čovek se bio naslonio na starijeg. Stariji nije skidao pogled sa platna, ali mu je ruka bila spuštena preko ramena mlađeg. Da sam to video bilo koje druge večeri, bio bih ubeđen da znam o čemu se radi, ali tada nisam bio. Posmatrao sam. I onda sam video neku vrstu tamnoplave svetlosti, prvo samo oko mladića, a onda oko obojice. Nikada pre nisam video takvu svetlost. Bila je kao tama koju sam osetio ponekad na ulici, kada bi zvona počela u mojoj glavi. Kao miris. Znao sam da te stvari nisu tu, ali su ipak bile. I shvatio sam. Nisam prihvatio - to je došlo tek kasnije - ali sam shvatio. Mladić je bio vampir.“

Zastao je, razmišljajući kako da nastavi.

„Mislim da u našem svetu deluju najmanje tri tipa vampira. Ja ih zovem prva, druga i treća vrsta. Vampiri prve vrste su retki. Žive dugo i mogu da provedu duge vremenske periode - pedeset, sto ili čak dvesto godina - u dubokoj hibernaciji. Kada su aktivni, mogu da stvaraju nove vampire, one koje mi zovemo živi mrtvaci’. Oni su druga vrsta. I oni mogu da prave nove vampire, ali nisu baš najbistriji.“ Pogledao je Edija i Suzanu. „Jeste li gledali ’Noć živih mrtvaca?“

Suzana odmahnu glavom, Edi je klimao.

„Živi mrtvaci u tom filmu bili su zombiji, potpuno mrtvog mozga. Vampiri druge vrste su nešto inteligentniji, ali ne mnogo. Ne mogu da se kreću po dnevnoj svetlosti. Ako pokušaju, onda oslepe, izgori im koža, ili čak umru. Iako nisam baš siguran, mislim da im je životni vek veoma kratak. Ne zato što pretvaranje iz živog čoveka u živog mrtvaca i vampira skraćuje život, već zato što je njihov opstanak sam po sebi ugrožen.“

„U većini slučajeva - a ovo samo verujem, ne posedujem znanje o tome - vampiri druge vrste prave vampire druge vrste, i to na relativno malom prostoru. U toj fazi bolesti - a to jeste bolest - vampir prve vrste je već nastavio svoj put. U Salemovu su kučkinog sina u stvari ubili - a on je verovatno bio jedan od samo dvanaestak u svetu.“

„U drugim slučajevima, druga vrsta stvara treću. Treća vrsta je kao komarci. Ne mogu da prave nove vampire, ali mogu da se hrane. I hrane. I hrane.“

„Mogu li da se zaraze sidom?“, upite Edi. „Mislim, znaš na šta mislim?“

„Znam, iako taj termin nisam čuo do proleća 1983, kada sam radio u prihvatilištu ’Svetionik’ u Detroitu i kada mi nije bilo ostalo još mnogo vremena u Americi. Naravno da smo znali već desetak godina da postoji nešto. Neki stručni časopisi su je nazivali GRID - Imuna deficijencija gejeva. 1982. počeli su da se pojavljuju novinski članci koji su govorili o „gej kanceru“, kao i spekulacije da je bolest zarazna. Na ulici su je neki muškarci nazivali „bolest čir-jebuljica“, zbog tegoba koje su se javljale. Mislim da vampiri ne mogu da umru od toga, čak ni da se razbole. Ali mogu da je imaju, i da je prenose. O, da. Imam i razlog da tako mislim.“ Kalahanove usne zadrhtaše, ali se ubrzo smiriše.

„Kada te je taj vampir-demon naterao da piješ njegovu krv, dao ti je sposobnost da vidiš ta stvorenja“, reče Roland.

„Da.“

„Sve ili samo trojke? Male?“

„Male“, reče Kalahan zamišljeno, a onda se kratko nasmeja, doduše bez i trunke humora u glasu. „Da, sviđa mi se taj naziv. U svakom slučaju, trojke sam samo i video, barem otkako sam napustio Jerusalimovo. Ali rekoh već - prva vrsta poput Barloa je veoma retka, a druga vrsta brzo umre. Sama njihova glad ih sredi. Uvek su gladni. Treća vrsta može, međutim, i na sunce. I oni svoju energiju crpe iz hrane isto kao i mi.“

„Šta si uradio to veče?“, upita Suzana. „U bioskopu?“

„Ništa’ , reče Kalahan. „Sve vreme u Njujorku — kada sam tamo bio prvi put - nisam činio ništa do aprila. Nisam bio siguran, znate.

Mislim, srce mi jeste bilo sigurno, ali mozak nije hteo da sluša. I sve vreme, najveći uticaj je imala najjednostavnija stvar: bio sam lečeni alkoholičar. I alkoholičar je vampir, i taj deo mene postajao je žedniji i žedniji, dok je ostatak mene pokušavao da negira suštinu mog bića. Tako da sam rekao sebi kako sam video par homića kako se vataju u bioskopu i da je to sve. A što se tiče ostatka - zvona, mirisa, tamnoplave svetlosti oko mladića - ubedio sam sebe da je to od epilepsije ili ostatak onoga što mi je Barlo učinio, ili oba. Za Barloa sam naravno bio u pravu. Njegova krv je bila živa u meni. Ona je videla.“

„Bilo je više od toga“, reče Roland.

Kalahan se okrenu ka njemu.

„Bio si u Todašu, proto. Nešto te je dozivalo iz ovog sveta. Ona stvar u tvojoj crkvi, pretpostavljam, mada nije mogla biti u tvojoj crkvi kada si saznao za nju.“

„Ne“, reče Kalahan. Posmatrao je Rolanda s opreznim poštovanjem. „Nije bila. Otkud znaš? Kaži mi, preklinjem te.“

Roland mu, međutim, ne reče. „Nastavi“, rekao je. „Stati se desilo sledeće?“

„Desio mi se Lup“, reče Kalahan.

9

Prezivao se Delgado.

Rolandovo iznenađenje trajalo je samo trenutak - nakratko je širom otvorio oči - ali su Edi i Suzana revolveraša poznavali dovoljno dugo da bi znali da je i to bila izuzetna reakcija. Istovremeno su oni sami toliko navikli na te slučajnosti koje nikako nisu mogle biti slučajnosti, da su već imali osećaj da je svaka od njih samo po jedan zubac nekog velikog zupčanika.

Lup Delgado je imao trideset dve godine, alkoholičar koji skoro pet godina nije pio, i radio je u Domu od 1974. Magruder je osnovao to mesto, ali mu je Lup Delgado udahnuo život i svrhu. Radio je kao spremač u hotelu Plaza, na Petoj aveniji. Noću je radio u prihvatilištu. Pomogao je da se ustanovi politika pića u Domu, i bio je prvi čovek koji je pozdravio Kalahana kada je ovaj došao prvi put.

„Tad sam u Njujorku bio već nešto duže od godinu dana“, reče Kalahan, „ali u martu 1976. sam...“ Zastao je, terajući se da izgovori ono što su mu sve troje videli na licu. Celo lice - osim ožiljka - mu je pocrvenelo. Ožiljak je u poređenju sa ostatkom lica delovao natprirodno belo.

„Ovaj, u redu... mislim da se može reći da sam se do marta zaljubio u njega. Jesam li zbog toga gej? Peško? Ne znam. Kažu da smo to svakako svi, zar ne? Bar neki tako govore. A što i ne bi? Svakog meseca možeš u novinama pročitati kako je neki sveštenik optužen da je zavlačio ruke pod odoru deteta i ostale dece koja mu pomažu u oltaru. Što se mene samog tiče, nisam imao razloga da sebe smatram pederom. Bog zna da nisam bio imun na lepe ženske noge, bio sveštenik ili ne, i nikada mi nije palo na pamet da diram decu koja su mi pomagala u oltaru. Niti je ikada bilo ičeg telesnog između mene i Lupa. No, voleo sam ga, i ne govorim samo o njegovom umu i posvećenosti Domu. I ne samo jer je izabrao da svoj pravi posao obavlja među sirotinjom, poput Hrista. Bila je tu i fizička privlačnost.“

Kalahan zastade, kao da se bori sam sa sobom, a onda prasnu: „Bože, što je bio lep. LEP!“

„Šta mu se desilo?“, upita Roland.

„Došao je jedne snežne večeri krajem marta. Dom je bio pun i ljudi su bili nemirni. Bila je već jedna tuča i još smo smirivali situaciju. Neki tip je bio u delirijum tremensu, i Rovan ga je odveo u svoju kancelariju i dao mu kafe sa viskijem. Mislim da sam vam već rekao da u Domu nismo zaključavali ljude. Bilo je vreme za večeru, i ista je kasnila već pola sata, jer trojica dobrovoljaca nisu uspeli da dođu zbog vremena. Radio je bio uključen i nekoliko žena je igralo. „Vreme da se hrane zveri u zoološkom“, govorio je Lup.“

„Skidao sam kaput i krenuo u kuhinju... tip po imenu Frank Spineli me spopao... hteo je da mu kažem šta je sa preporukom koju sam mu obećao... i neka žena, Liza - ne sećam joj se prezimena - koja je htela da joj pomognem oko jednog od koraka Anonimnih alkoholičara (Sastavi listu svih koje si povredio/la)... pa onda i neki mladić koji je hteo da mu pomognem oko prijave za posao... umeo je malo da čita, ali ne i da piše... a onda je nešto počelo da gori na šporetu... totalni haos. A ja sam to voleo. Jer je umelo da te ponese. No, u sred svega toga, stao sam. Nisam čuo zvona i jedini miris je bio miris pijanaca i zagorele hrane... ali ono svetlo je bilo oko Lupovog vrata poput kragne. I video sam i tragove ujeda. Potpuno sitne, ne veće od tačkica.“

„Zastao sam, i mora da sam se zateturao, jer je Lup požurio ka meni. A onda sam osetio miris, iako samo slabo: luk i vreo metal. Mora da sam se na nekoliko sekundi i onesvestio, jer smo se nas dvojica odjenom našli u ćošku pored kredenca u kom smo držali stvari za AA i on me pitao kada sam poslednji put jeo. Znao je da sam umeo da zaboravim da jedem.“

„Mirisa više nije bilo, a ni plave svetlosti. A i tačkice gde ga je nešto ujelo, nestale su. Osim ako vampir nije baš neka teška pijandura da tako kažem, tragovi ujeda nestanu za čas. Ali znao sam. Nije imao smisla pitati ga s kim je bio, kada i gde. Vampiri, čak i treća vrsta - a možda baš oni - imali su svoje zaštitne mere. Barske pijavice imaju enzim u pljuvački koji omogućuje da krv teče dalje dok se one hrane. Od tog enzima koža takođe utrne, tako da ako samu pijavicu ne vidiš na sebi, nemaš pojma šta se dešava. Vampiri treće vrste kao da nose neki enzim za selektivno gubljenje pamćenja.“

„Izvukao sam se nekako tada. Rekao sam mu da mi se samo nakratko zavrtelo u glavi i da je to verovatno, jer sam s hladnoće naglo ušao u buku, svetlost i toplotu. Prihvatio je to objašnjenje, ali mi je rekao da se pazim. ’Previše nam vrediš da bi te izgubili, Done’, rekao je, a onda me poljubio. Tu.“ Kalahan dotaknu desni obraz unakaženom rukom. „Izgleda da sam lagao kad sam rekao da među nama nije bilo ničeg fizičkog, je l’da? Bio je taj jedan poljubac. Još uvek se tačno sećam kakav je osećaj bio. Čak i bockanje čekinja iznad njegove gornje usne. Tu.“

„Tako mi te je žao“, reče Suzana.

„Hvala, draga“, reče on. „Pitam se da li znaš koliko mi to znači? Kako je lepo osetiti saosećanje iz sopstvenog sveta? Kao da si u izgnanstvu i dobiješ vesti od kuće. Ili kao da piješ vodu s izvora posle nekoliko godina flaširane vode.“ Uze obe njene ruke u svoje i nasmeši se. Ediju je nešto u tom osmehu delovalo usiljeno i pogrešno, i odjednom mu dođe sablasna misao. Šta ako je prota Kalahan sada osetio mešavinu luka i vrelog metala? Šta ako je video plavu svetlost, ali ne oko njenog vrata, već oko stomaka?

Okrenuo se ka Rolandu, ali od njega mu nije bilo pomoći. Revolveraševo lice bilo je bezizražajno.

„Imao je sidu, je l’ da?“, upita Edi. „Neki gej vampir treće vrste ujeo je tvog prijatelja i preneo mu je.“

„Gej“, reče Kalahan. „Da li zaista misliš da ta glupa reč...“ Nije nastavio dalje i samo je vrteo glavom.

„Jes’“, reče Edi. „Red Soksi još nisu osvojili prvenstvo i homići su sada gejevi.“

„Edi!“, reče Suzana.

„Hej“, reče Edi, „da li misliš da je lako biti poslednji koji je napustio Njujork i zaboravio da ugasi svetla? I čisto da znaš, i ja se sam sve više i više osećam zastarelo.“ Okrenuo se ka Kalahanu. „Bilo kako bilo... baš to se i dogodilo, zar ne?“

„Mislim da jeste. Seti se samo da ni ja nisam znao mnogo tada, i da sam čak negirao i potiskivao ono što jesam znao. I to svojski, kako je umeo da kaže predsednik Kenedi. Video sam prvog - prvog ’malog’ - u tom bioskopu u nedelji između Božića i Nove godine 1975.“ Kratko se nasmeja. „Pade mi na um da se bioskop zvao ’Radost'’. Nije li to iznenađenje?“ Zastade, gledajući ih pomalo zbunjeno. „Nije. Uopšte niste iznenađeni.“

„Ne postoje više slučajnosti, šećeru“, reče Suzana. „Ovih dana živimo u nekoj vrsti stvarnosti poput Dikensove.“

„Ne razumem.“

„I ne moraš, šećeru. Nastavi priču.“

Matori je razmišljao nekoliko trenutaka kako da nastavi, a onda poče ponovo da priča.

„Video sam prvog od treće vrste u decembru 1975. Do noći tri meseca kasnije, kada sam video svetlost oko Lupovog vrata, naišao sam na još nekih šest. I samo jednog sam uhvatio na delu. Bio je u nekom sokaku s nekim tipom dole u Ist vilidžu. On -vampir - stajao je ovako.“

Kalahan ustade da im pokaže. Ispružio je ruke, dlanova naslonjenih na neki nevidljivi zid. „Drugi, žrtva, bio je između njegovih ruku, okrenut licem ka njemu. Izgledalo je kao da pričaju. Ili se možda ljube. Ali ja sam znao - znao - da nije ni jedno ni drugo u pitanju.“

„Ostali... video sam par u restoranu, i oboje su jeli sami. Taj plavi sjaj bio je svuda po njihovim rukama i licima - usne su im bile umazane poput... pa, kao da su umazane električnim sokom od kupine - a miris nagorelog luka bio je oko njih kao miris parfema.“ Kalahan se kratko nasmeši. „Svaki pokušaj da ih opišem nosi u sebi neko poređenje. Jer ne pokušavam samo da ih opišem, znate, nego i da ih shvatim. Još uvek to pokušavam. Da shvatim kako je moguće da je oduvek postojao taj tajni svet, odmah pored onog koji sam ja poznavao.“

Roland je u pravu, pomisli Edi. To je Todaš. Mora da jeste. On toga nije svestan, ali tako je. Da li ga to čini jednim od nas? Delom našeg ka-teta?

„Video sam jednu vampiricu u Marin Midlend banci, gde je Dom obavljao svoje poslove“, reče Kalahan. „Usred dana. Ja sam bio u redu za uplate, a ona u redu za isplate. Svetlost je bila svuda oko nje. Videla je da je gledam i nasmešila se. Pogled bez straha. Udvarački.“ Zastade. „Seksi.“

„Mogao si da ih prepoznaš jer si u sebi imao krv vampira-demona“, reče Roland. „Da li su oni mogli tebe da prepoznaju?“

„Ne“ , reče Kalahan jednostavno. „Da su mogli da me vide — da me izoluju - moj život ne bi vredeo ni prebijene pare. Mada su na kraju saznali za mene. Ali to je bilo kasnije.“

„Poenta je da sam ja njih video. Znao sam da su tu. I kada sam video šta je s Lupom, znao sam s čim je imao posla. Vide to i oni. Osećaju. Možda čuju i zvonjavu. Njihove žrtve su obeležene, i posle toga ih privlače još više, kao što svetlost privlači bube. Ili kao što psi uvek pišaju po istoj banderi.“

„Siguran sam da je te večeri u martu Lup ujeden prvi put, jer nikada ranije nisam video tu svetlost oko njega... ili ujede na vratu koji su izgledali više kao ranice od brijanja. Ali su ga posle toga ujedali više puta. Imalo je neke veze s prirodom našeg posla i s ljudima o kojima smo se brinuli. Možda ih je palila alkoholisana krv, ko zna?“

„U svakom slučaju, zbog Lupa sam počinio prvo ubistvo. Prvo u nizu. A to je bilo u aprilu...“

10

April je i vazduh napokon miriše na proleće. Kalahan je od pet sati u Domu. Prvo je pisao čekove da pokrije mesečne troškove, a onda je pravio svoj kulinarski specijalitet koji on zove „žablji paprikaš sa knedlama“. Meso je u stvari govedina, ali mu je to ime zabavno.

Usput je prao velike čelične lonce, ne zato što je morao (u Domu između ostalog nikad nije nedostajalo pribora za kuvanje), već zato što ga je majka naučila tako: čisti za sobom.

Kreće s jednim loncem ka zadnjim vratima, drži ga jednom rukom uz kuk i hvata kvaku drugom rukom. Izlazi u sokak da baci vodu od pranja u odvodni kanal, a onda se zaustavlja. Vidi prizor koji je video i ranije, dole u Vilidžu, ali su tada muškarci -jedan naslonjen na zid, drugi ispred njega, oslanjajući se rukama o cigle - bilo samo senke. Ovu dvojicu vidi sasvim jasno spram svetlosti iz kuhinje, i onaj koji je naslonjen uza zid, koji deluje kao da spava sa glavom okrenutom u stranu, ogoljenog vrata, taj je neko koga Kalahan poznaje.

To je Lup.

Iako je svetlost iz kuhinje osvetlila taj deo sokaka, i iako se Kalahan nije trudio da bude tih - u stvari je pevao ’Prošetaj divljom stranom’ Lua Rida - njih dvojica ga nisu primetila. Kao da su u transu. Čovek ispred Lupa ima oko pedeset godina, lepo je obučen - odelo i kravata.

Pored njega je skupocena akten-tašna marke Mark kros. Glavu je gurnuo napred i malo je nakrivio. Usne su mu priljubljene za desnu stranu Lupovog vrata. Šta se tu nalazi? Vratna vena? Kucavica? Kalahan se ne seća, a nije ni bitno. Ovog puta nema zvona, ali je miris neizdržljiv. Toliko je jak da mu kreću suze i da mu nos počinje da curi. Dvojica muškaraca ispred njega blješte plavom svetlošću, i Kalahan vidi da ona pulsira u ritmu. To je od njihovog disanja, misli on. Dišu i komešaju to sranje. Što znači da je ono stvarno.

Kalahan čuje, mada veoma slabašno, vlažan, mljackav zvuk. Isti zvuk koji čuješ u bioskopu kada se neki par baš strastveno ljubi negde ispred ili iza tebe.

Ne razmišlja o onome što čini potom. Spušta lonac pun sapunjave, masne vode. On glasno odzvanja o beton, ali to ne uznemiruje par naslonjen na zid. Ostaju izgubljeni u svom snu. Kalahan se vraća u kuhinju. Na tezgi je satara kojom je seckao meso. Oštrica joj se presijava. Vidi svoj odraz u njoj i misli: Barem nisam jedan od njih, još uvek vidim svoj odraz. Steže rukom gumeni držač i izlazi nazad na sokak. Preskače lonac sa sapunjavom vodom. Vazduh je blag i vlažan. Negde curi voda. Negde se na radiju čuje ’Neko mi je noćas spasao život’. Od vlage u vazduhu oko svetiljke se na kraju sokaka oformio oreol. April u Njujorku, a tri metra od Kalahana - koji je do skoro bio sveštenik katoličke crkve - vampir sisa krv svoje žrtve. Sisa krv čoveka u kog se Donald KaLahan zaljubio.

’Skoro si me zgrabila, zar ne, draga?’, peva Elton Džon, i Kalahan kreće napred, dižući sataru iznad glave. Spušta je svom snagom i ona se zariva duboko u lobanju vampira. Lice mu se otvara poput krila. Iznenada diže glavu, poput predatora koji je upravo čuo nešto još veće i opasnije kako dolazi. Trenutak kasnije, kolena mu se savijaju, kao da hoće da dohvati akten-tašnu, a onda kao da odlučuje da mu on ne treba. Okreće se i polazi polako ka izlazu iz sokaka. Prema zvuku Eltona Džona koji sada peva: ’Neko mi je noćas, neko mi je noćas, neko mi je noćas spasao život.’ Satara je još uvek u Lobanji stvorenja. Drška joj se ljulja svakim njegovim korakom poput malog, ukočenog repa. Kalahan vidi nešto malo krvi, ali ne i potok koji je očekivao. U tom momentu je u prevelikom šoku da bi razmišljao o tome, ali kasnije će početi da veruje da je u tim stvorenjima veoma malo tečne krvi. Šta god da ih drži u pokretu, magičnije je od čuda krvi. A i većina njihove krvi svakako je zgrušana poput žumanceta u tvrdo kuvanom jajetu.

Stvorenje načini još jedan korak, a onda stane. Ramena mu se spuštaju. Kalahan mu ne vidi glavu kad se ova pognu napred. A onda, odjednom, odeća pada na zemlju, sama od sebe i ostaje da Leži na vlažnom asfaltu.

Osećajući se kao u snu, Kalahan ide napred da ih pregleda. Lup Delgado stoji naslonjen na zid, glave zabačene, zatvorenih očiju, još uvek izgubljen u snu u koji ga je bacio vampir. Krv mu se sliva niz vrat u sitnim potočićima.

Kalahan gleda odeću. Kravata je još uvek vezana. Košulja je još uvek u sakou, i još uvek je utrpana u pantalone. Znao je da će, ako otkopča šlic na pantalonama, moći da vidi donji veš. Podiže jedan rukav sakoa, čisto i da čulom dodira potvrdi da je prazan, i vampirov ručni sat ispada iz rukava, udarivši o beton pored nečega što Liči na razredni prsten, kakve nose u nekim srednjim školama.

Tu je i kosa. Ima i zuba, nekih čak sa plombama. A od ostatka gospodina sa aktentašnom marke Mark kros nema ni traga.

Kalahan skuplja odeću. ELton Džon još uvek peva ’Neko mi je noćas spasao život’, ali možda to i nije iznenađenje. Ta pesma je prilično duga, sigurno jedna od onih što traju i po četiri minuta. Stavlja sat na ruku i prsten na jedan od prstiju, samo da bi ih privremeno sačuvao. Prolazi pored Lupa i nosi odeću sa sobom. Lup je još uvek izgubljen u svom snu. Rupice na njegovom vratu, svakako samo veličine uboda iglica, nestaju.

Za divno čudo, kuhinja je prazna. Na Levoj strani u jednom uglu su vrata na kojima piše ’OSTAVA’. Iza njih je kratak hodnik sa policama na obe strane. One su iza zatvorenih rešetki, da neko ne bi nešto ukrao. Konzerve na jednoj, suva hrana na drugoj strani. A onda odeća. Košulje u jednom odeljku, pantalone u drugom. Suknje i haljine u trećem. U četvrtom su sakoi i kaputi. Na ormariću na kraju hodnika piše ’RAZNO’. Kalahan vadi vampirov novčanik i gura ga u džep pored svog. Ovako jedan do drugog prave prilično ispupčenje.

Otključava ormarić i ubacuje svu vampirovu odeću unutra. Lakše mu je tako nego da ih razvrstava, mada pretpostavlja da će biti frke kada neko u pantalonama nađe donji veš. U Domu se ne prihvata korišćen donji veš.

„Možda radimo sa Ljudima koji su na dnu društva“, rekao mu je Rovan Magruder jednom, „ali i mi imamo svoje standarde.“

Njihovi standardi sada nisu bitni. Mora da smisli šta će sa vampirovom kosom i zubima. I njegovim satom, prstenom i novčanikom... i bože, njegovim akten-tašnom i cipelama Mora da su još vani!

Nemoj slučajno da se žališ, govori sebi. Nestalo je devedeset pet posto tog stvorenja, naprosto je nestalo kao čudovište u nekom hororu. Bog je bio uz tebe - mislim da je Bog - sve do sada, stoga nemoj da se žališ.

A i ne žali se. Skuplja kosu, zube i akten-tašnu i nosi ih na kraj sokaka, gazeći po barama, i baca ih preko ograde. posle nekoliko trenutaka baca i sat, novčanik i prsten. Prsten mu se prvo zaglavio na prstu i uhvatila ga je panika, ali na kraju ipak popušta i ode i on preko - pling. Neko će se pobrinuti za to umesto njega. Ipak je ovo Njujork. Vraća se do Lupa i vidi cipele. Suviše su dobre da bi ih bacio, misli. Mogu one još godinama da traju. Diže ih i vraća se u kuhinju dok mu one vise sa prstiju desne ruke. Stoji sa njima pored šporeta kad Lup ude.

„Done?'’, pita on. Glas mu je malo baršunast, poput glasa čoveka koji se upravo probudio iz dubokog sna. Zvuči i zabavljeno. Pokazuje prstom na cipele u Kalahanovim rukama. „Nisi valjda hteo da ih ubaciš u paprikaš?“

„Možda bi popravile ukus, ali ne, hteo sam da ih odnesem u ostavu“, kaže Kalahan. Zapanjen je smirenošću u sopstvenom glasu. I smirenošću srca! Ono kuca lepo šezdeset ili sedamdeset otkucaja na minut. „Neko ih je ostavio napolju. A šta si ti radio?“

Lup mu se smeši, a kad se smeši, lepši je nego ikada. „Ma bio sam napolju, pušio“, kaže. „Bilo je suviše lepo da se odmah vratim. Zar me nisi video?“

„U stvari, jesam“, kaže KaLahan. „Izgledao si izgubljeno u svom svetu, pa nisam hteo da ometam. Otvori mi vrata ostave, hoćeš li?“

Lup otvara vrata. „Te cipele izgledaju baš Lepo“, kaže. „Bali. Zašto bi neko bacio cipele marke Bali? Ostavio ih pijancima?“

„Mora da mu se nisu sviđale“, kaže Kalahan. Čuje zvona, tu otrovnu slast, i stišće zube. Svet kao da mu se muti pred očima. Ne sada, misli, ne sada, molim te.

Nije to molitva - malo se moli ovih dana, ali možda ga nešto i čuje, jer zvona utihnuše. Svet se ponovo učvrstio. Iz druge sobe neko viče i traži večeru. Neko drugi psuje. Sve po starom. A on bi jedno piće. I to je po starom, samo što mu je žed jača nego ikada. Uporno misli na osećaj gumene drške u ruci. Težine satare. Zvuka koji je pravila. I ukusa u ustima. Mrtvog ukusa Barloove krvi. I toga. Šta je rekao vampir u kuhinji Pitrijevih? Kada je polomio raspeće koje mu je dala majka? Da je žalosno gledati čoveka kako gubi veru.

Ostaću na sastanku AA večeras, misli, stavljajući gumicu oko cipela i bacajući ih među ostalu obuću. Ponekad sastanci pomognu. Nikad ne kaže: „Ja sam Don i ja sam alkoholičar“, ali ponekad pomognu.

Lup mu je toliko blizu kada se okrene, da se trgne.

„ Opusti se, momče“, kaže Lup i smeje se. Češka se odsutno po vratu. Tragovi ujeda su još tu, ali će nestati do jutra. KaLahan pak zna da će ga vampiri ubuduće prepoznavati. Da će ga možda namirisati. Ili tako nešto.

„Slušaj me“, kaže mu, „pomislio sam da napustim grad na nedelju ili dve. Malo odmora i mira ne bi bilo loše. Što ne pođeš sa mnom? Možemo da idemo na sever, da malo pecamo.“

„Ne mogu“, odgovara Lup. „U hotelu nemam odmor do juna, a osim toga i ovde nam fali radnika. Ali ako ti želiš da ideš, mogu da sredim sa Rovanom. Nije problem.“ Lup ga posmatra izbliza. „Deluješ mi kao da bi ti dobro došao odmor. Izgledaš umorno, a i nervozan si.“

„Ma jok, samo sam razmišljao naglas“, kaže Kalahan. Neće on nikuda. Ako ostane, možda može da se brine o Lupu. A sada zna i nešto novo. Nije ih teže ubiti nego što je smrviti mušicu na zidu. A ne ostavljaju ni mnogo tragova za sobom. Uključiš isključiš-gotovo, kako su govorili u reklamama. Lup će biti u redu. Treća vrsta, kao gospodin sa akten-tašnom marke Mark kros, izgleda ne ubija svoje žrtve, niti ih menja. Bar koliko on može da vidi. Ali će paziti, toliko može da učini. Biće stražar. Biće to malo pokajanje za Jerusalimovo. I Lup će biti u redu.

11

„Ali nije bio u redu“, reče Roland. Pažljivo je zavijao cigaretu u papirić s dna kese.

Papir je bio tanušav, a duvan skoro samo prašina.

„Ne“, složi se Kalahan. „Nije bio. Rolande, nemam papira za cigarete, ali mogu ti dati duvana. Imam dobrog u kući, dole s juga. Ne koristim ga, ali Rozalita voli ponekad uveče da zapali lulu.“

„Blagodarim, ali uzeću to kasnije“, reče revolveraš. „Ne nedostaje mi toliko kao kafa, ali ipak... Završi priču. I ništa ne preskači, mislim da je bitno da čujemo sve, ali...“

„Znam. Nemamo mnogo vremena.“

„Baš tako“, reče Roland. „Nemamo mnogo vremena.“

„U redu onda, ukratko, moj prijatelj je dobio tu bolest - sida je zvanično ime?“

Gledao je Edija, koji je klimao glavom.

„U redu“, reče Kalahan. „To je ime kao i svako drugo, mada ja prvo pomislim na neku vrstu slatkiša za dijabetičare kada ga čujem.

Možda znate da se bolest ne širi brzo i da ponekad ne izbije veoma dugo... ali u slučaju mog prijatelja bila je kao vatra u senu. Do maja 1976. godine, Lup Delgado bio je teško bolestan. Izgubio je boju u licu. Često je imao groznicu. Ponekad je provodio celu noć u kupatilu i povraćao. Rovan bi mu zabranio pristup u kuhinju, ali nije morao to da čini, jer je Lup sam prestao da dolazi. A onda su počeli da mu se javljaju kraste i čirevi.“

„Mislim da se to zove Kapošijev sarkom“, reče Edi. „Kožna bolest. Unakazi čoveka.“

Kalahan je klimao glavom. „Tri nedelje pošto su se pojavile prve kraste, Lup je završio u Kliničkom centru Njujorka. Rovan i ja smo otišli da ga posetimo jedne večeri u junu. Do tada smo govorili jedan drugome da će mu biti bolje, i to bolje nego ikada, bio je pobogu tako mlad i jak. Ali te večeri smo čim smo ušli u njegovu sobu shvatili da je gotovo. Bio je u kiseoničkom šatoru, razne cevi su mu bile priključene u ruke. Imao je užasne bolove. Nije hteo da mu se približavamo. Govorio je da je možda zarazno. U stvari, niko nije znao mnogo o bolesti.“

„Zbog čega je bila samo još strašnija“, reče Suzana.

„Da. Rekao nam je da lekari veruju da je to neka bolest krvi koja se širi homoseksualnim aktivnostima ili upotrebom iste igle pri fiksanju. I hteo je da znamo, a to je ponavljao iznova i iznova, da je bio čist i da su svi testovi na drogu bili negativni. „Ništa od sedamdesete“, ponavljao je. „Nisam povukao dim iz džointa. Kunem se bogom.“ Rekli smo mu da znamo da je čist. Sedeli smo mu sa obe strane kreveta i uzeo nas je za ruke.“

Kalahan je gutao. Začuo mu se čak i zvuk iz grla kao da guta neku veliku knedlu.

„Naterao nas je da operemo ruke pre no što pođemo. Za svaki slučaj, rekao je. I zahvalio nam se što smo došli. Rekao je Rovanu da je Dom najbolja stvar koja mu se desila u životu. I da mu je to bar što se njega tiče zaista i bio dom.

Nikada nisam imao veću potrebu za pićem kao te večeri, kada sam napuštao Klinički centar. Držao sam se, međutim, Rovana i ostavili smo sve barove za sobom. Te noći otišao sam trezan u krevet, ali sam ležao tamo znajući da je samo pitanje vremena. Prvo piće je ono koje te opije, tako kažu u Anonimnim alkoholičarima, a moje je bio tu negde blizu. Negde je šanker čekao samo mene da dođem i naručim piće.

Dve noći kasnije, Lup je umro.

Na sahrani mora da je bilo tristo ljudi, skoro svi koji su ikad bili u Domu. Bilo je mnogo suza i mnogo lepih reči - izgovorili su ih i mnogi koji ne bi mogli pravo da hodaju. Posle sahrane, Rovan Magruder me je uhvatio za jednu ruku i rekao: ’Ne znam ko si, Don, ali znam šta si - vraški dobar čovek koji je vraški navučen na alkohol, a nije pio... koliko tačno?’

’Razmišljao sam da nastavim sa proseravanjem, ali mi je delovalo kao preobiman posao. ’Od oktobra prošle godine’, rekao sam.

’Sada želiš piće’, rekao je. ’Bukvalno ti viri iz očiju. Reći ću ti jednu stvar: Ako će to piće da vrati Lupa, imaš moju dozvolu. U stvari, dođi po mene i idemo zajedno da popijemo sve pare iz mog novčanika. U redu?’

’U redu’, rekao sam.“

’On reče: ’Ne mogu da zamislim gore odavanje pošte Lupu nego da se ti napiješ. Kao da mu pišaš po mrtvom licu.’

Bio je u pravu, i znao sam to. Ostatak tog dana proveo sam skoro isto kao i moj drugi dan u Njujorku, hodajući okolo, boreći se sa ukusom u ustima, boreći se sa porivom da nabavim flašu i zavalim se na neku klupu u parku. Sećam se da sam bio na Brodveju, onda na Desetoj aveniji, pa na aveniji Park i u Tridesetoj ulici. Mrak je bio već pao, i kola su avenijom Park vozila upaljenih svetala. Nebo je na zapadu bilo narandžasto i ružičasto, a ulice pune tih fantastičnih svetala.“

Došao mi je neki osećaj mira i pomislio sam: Pobediću. Pobediću, bar za večeras.’ A onda se začuše zvona. Najglasnija koja sam čuo do tada. Osećao sam se kao da će mi eksplodirati glava. Park avenija mi se mutila pred očima i pomislih: Ne, ovo nije stvarno. Ni avenija Park, niti išta od ovoga. Ovo je samo neko ogromnno platno. Njujork je samo pozadina na tom platnu, a šta je iza? Ništa, ama baš ništa. Samo crnilo.

Onda se sve ponovo fokusiralo. Zvona su zamirala... i zamirala... i onda potpuno utihnula. Počeo sam veoma sporo da hodam. Poput čoveka na tankom ledu. Plašio sam se da ću, ako budem koračao previše hitro, jednostavno ispasti iz sveta i pravo u tamu koja se nalazila iza. Znam da to nema nikakvog smisla - sto mu gromova, znao sam to i tada - ali znati nešto nije uvek od velike pomoći, zar ne?“

„Nije“, reče Edi, sećajući se dana kada je stalno bio ufiksan, zajedno sa Henrijem.

„Nije“, reče Suzana.

„Nije“, složi se i Roland, setivši se Jerihonskog brda. I roga koji je pao na zemlju.

„Hodao sam jedan blok, a onda dva, pa tri. Počeo sam da mislim da ću biti u redu. Mislio sam, hajde, osetiću smrad i videću ponekog vampira treće vrste, ali s time bih mogao izaći na kraj. Pogotovo, jer je izgledalo da me oni ne prepoznaju. Posmatrati ih bilo je kao gledati kroz ona stakla kroz koja se vidi samo sa jedne strane, kao kad treba da identifikuješ nekog osumnjičenog u policiji. No, te noći sam video nešto mnogo, mnogo gore od nekoliko vampira.“

„Video si nekoga ko je zaista bio mrtav“, reče Suzana.

Kalahan se okrenu ka njoj sa izrazom potpunog iznenađenja. „Kako... otkud znaš...“

„Znam, jer sam i ja bila u Todašu u Njujorku“, reče Suzana.“Svi smo bili. Roland kaže da su to ljudi koji ili ne znaju da su mrtvi ili ne žele da to prihvate. Oni su... kako ih ono nazivaš, Rolande?“

„Lutajući mrtvaci“, odgovori Revolveraš. „Nema ih mnogo.“

„Bilo ih je dovoljno“, reče Kalahan, „a oni su znali da sam tu. Raskomadani ljudi na aveniji Park, među njima jedan čovek bez očiju i žena bez ruke i noge na desnoj strani tela i sva izgorela. Oboje su buljili u mene, kao da su mislili da mogu da ih nekako... popravim.

Pobegao sam. Mora da sam stigao prilično daleko, jer kad sam došao sebi, sedeo sam na ivičnjaku na uglu Druge avenije i Devetnaeste ulice, oborene glave, dišući poput parne lokomotive.

Neki starkelja je naišao i pitao me da li sam u redu. Do tad sam već imao dovoljno daha da mu kažem da jesam. Rekao mi je da mi je u tom slučaju bolje da se pokrenem odatle, jer je u blizini video policijsku patrolu kako se kreće u našem pravcu. Sigurno bi me zaustavili, možda čak i uhapsili. Pogledao sam starca u oči i rekao: ’Video sam vampire. Jednog sam čak i ubio. I video sam hodajuće mrtvace. Misliš li ti da se ja plašim nekoliko policajaca u marici?’

Ustuknuo je. Rekao mi je da ga se klonim. Rekao je da sam izgledao kao da sam u redu i da je hteo da mi učini uslugu. I to mu je zauzvrat. ’U Njujorku nijedno dobro delo ne prođe nekažnjeno’, rekao je i odmarširao niz ulicu kao gnevno dete.

Počeo sam da se smejem. Ustao sam i pogledao se. Košulja mi se izvukla iz pantalona. Udario sam u nešto i isprljao pantalone, ali se nisam mogao setiti u šta. Razgledao sam okolo i tu je - sto mu svetaca i grešnika - bio bar ’Amerikano’. Saznao sam kasnije da ih u Njujorku ima nekoliko, ali sam u tom momentu mislio da se taj stvorio samo za mene tu, direktno iz četrdesetih godina. Ušao sam unutra, seo za stolicu na kraju šanka, i kada mi je šanker prišao, rekao sam mu: ’Čuvao si nešto za mene.’

’A je li, druže?’, rekao je on.

’Da’, rekao sam ja.

’Pa’, rekao je on, ’ti mi kaži šta je to, i ja ću ti doneti.’

’Bušmil. A pošto ti stoji još od oktobra, ’ajde da budemo efikasni pa mi lepo donesi dupli.’

Edi je žmirkao. „Loša ideja, čoveče.“

U tom trenutku delovalo je kao najbolja ideja koju je neki smrtnik mogao da ima. Mislio sam da ću zaboraviti Lupa, da više neću videti mrtvace, da možda čak ni vampire više neću videti... bio sam počeo o njima da razmišljam kao o komarcima.

U osam sati bio sam pijan. U devet, bio sam veoma pijan. U deset, bio sam pijan kao što nikad nisam bio. Sećam se kao kroz maglu da me je šanker izbacio napolje. Malo bolje se sećam kako sam se sledećeg jutra probudio u parku, pokriven novinama.“

„Bio si opet na početku“, promrmlja Suzana.

„Jes’, gospo, na početku, istinu zboriš, blagodarim ti. Ustao sam. Mislio sam da će mi se glava rascepiti. Spustio sam je među kolena, a kada nije eksplodirala, digao sam je ponovo. Dvadesetak metara od mene bila je neka starija žena na klupi, obična starica sa maramom, koja je hranila veverice lešnicima iz papirne kese.

Ali joj je svuda po licu bila ona plava svetlost, i ulazila i izlazila joj je iz usta kada je disala. Bila je jedna od njih. Komarac. Hodajućih mrtvaca nije bilo, ali još uvek sam video vampire.

Kao sledeći korak logično mi je delovalo da se napijem, ali sam imao mali problem: nisam imao novca. Neko me je izgleda opljačkao dok sam spavao. Kalahan se smešio, ali u tom osmehu nije bilo ničeg prijatnog.

Tog dana sam uspeo da nađem Menpauer. Našao sam ih i narednog dana, i dan kasnije. A onda sam se napio. To mi je postala navika tog leta: tri dana bi trezan radio, verovatno gurajući kolica na nekom gradilištu ili prenoseći teške kutije za neku kompaniju koja se tog dana selila, a onda bih se jedno veče olešio od alkohola i sledećeg dana bih se oporavljao. I onda sve ispočetka. Nedeljom bih odmarao. I tako sam provodio dane u Njujorku tog leta. I kao da sam, gde god da odem, čuo pesmu ’Neko mi je noćas spasao život’ Eltona Džona. Ne znam da li je baš tog leta bila popularna. Znam samo da sam je čuo gde god da dođem. Jednom sam radio pet dana uzastopno za firmu za selidbe ’Kovi muvers’. Oni su sebe nazivali ’Bratska oprema’. Što se tiče trezvenosti, to mi je bio lični rekord tog jula. Glavni tip mi je prišao petog dana i pitao me da predem za stalno kod njih.

’Ne mogu’, rekao sam. ’Kompanije za nadničke poslove izričito zabranjuju svojim radnicima da uzimaju stalni posao u nekoj drugoj firmi u prvih mesec dana.’

’Ma jebeš to’, kaže on. ’Tu svako progleda kroz prste. Šta kažeš, Doni? Dobar si ti čovek. A mislim i da možeš da radiš malo više osim pukog prebacivanja nameštaja u kamion. Hoćeš da razmisliš o tome večeras?’

Razmislio sam, a razmišljanje me vratilo na piće, kao što se stalno dešavalo tog leta. Kao što uvek biva sa ljudima kojima je alkohol slabost. I tako sam sedeo u nekom malom baru preko puta Empajer stejt bildinga i slušao Eltona Džona iz džuboksa kako peva: ’Skoro si me zgrabila, zar ne, draga?’ Kada sam se vratio na posao, otišao sam u drugu firmu za nadničke poslove, neku u kojoj nikad nisu čuli za jebenu ’Bratsku opremu’.“

Kalahan je reč ’jebenu’ ispljunuo s nekom vrstom očajničkog besa, poput ijudi kojima je vulgarnost poslednje utočište za izražavanje osećanja.

„Pio si, lutao si, radio si“, reče Roland. „Ali si tog leta radio bar još jedan poslić, zar ne?“

„Da. Trebalo mi je nešto vremena da se pokrenem. Video sam ih nekoliko - žena koja je u parku hranila veverice bila je samo prva - ali nisu radili ništa. Mislim, znao sam da su tamo, ali mi je još uvek bilo teško da ih tek tako ubijem. A onda, jedne noći u Bateri parku, video sam jednog kako se hrani. Tada sam u džepu imao čakiju koju sam nosio svuda sa sobom. Prišao sam mu sa leđa dok se hranio i ubo ga četiri puta: jednom u bubrege, jednom među rebra, jednom u plećku i jednom u vrat. Poslednji sam izveo svom snagom koju sam mogao da sakupim. Čakija je izašla na drugoj strani sa jabučicom tog stvora na oštrici, kao parče mesa ili šiš-kebab. Začuo se zvuk nalik na cepanje platna.“

Kalahan je govorio mirno, ali mu je lice bilo bledo.

„Ono što se desilo u sokaku iza Doma desilo se ponovo. Tip je samo nestao iz odeće. Očekivao sam da će se to desiti, ali naravno da nisam mogao biti siguran dok se nije zaista i desilo.“

„Jedna lasta ne čini proleće“reče Suzana.

Kalahan je klimao glavom. „Žrtva je bio klinac od nekih petnaest godina. Izgledao je kao da je iz Portorika ili Dominikanske republike. Među nogama mu je bio veliki kasetofon. Ne sećam se šta je sviralo, tako da verovatno nije bio Elton Džon. Prošlo je pet minuta. Hteo sam da mu zapucketam prstima pod nosem ili da ga potapšem po obrazima, kada je došao sebi, zaljuljao se, prodrmao glavom i pogledao me. Prvo što je učinio bilo je da je zgrabio kasetofon. Držao ga je uz grudi, poput bebe. A onda je rekao: ’Šta ’o’ š, čoveče?’ Rekao sam da neću ništa, da neću da ga povredim niti išta slično. Mada me jeste zanimala odeća pored njega. Dečak je pogledao nadole, a onda se sagnuo i pretresao džepove. Mislio sam da će naći dovoljno da mu odvrati pažnju, tako da sam jednostavno otišao. I to je bio drugi. Treći je bio još lakši. Četvrti opet još lakši. Do kraja avgusta, ubio sam ih šest. Šesta je bila žena koju sam video u Marin Midlend banci. Svet je baš mali, zar ne?

Često sam odlazio na ugao Prve avenije i Četrdeset sedme ulice i stajao preko puta Doma. Ponekad bi to bilo veče, i gledao sam kako pijanci idu tamo na večeru. Ponekad bi Rovan izašao napolje i razgovarao sa njima. On sam nije pušio, ali je u džepovima uvek imao nekoliko pakli, i delio bi ih ljudima. Nikad se nisam trudio sa se sakrijem od njega, ali i ako me je video, nisam video nikakav znak toga.“

„Verovatno si se do tada promenio“, reče Edi.

Kalahan je klimao. „Kosa mi je bila do ramena, prošarana sedim vlasima. I imao sam bradu. A nisam se naravno više brinuo ni o odeći. Polovina odeće koju sam tad nosio bila je od vampira koje sam ubio. Jedan od njih je bio kurir na biciklu, i od njega sam uzeo odličan par motociklističkih čizmi. Nisu bile marke Bali, ali bile su skoro nove, i bile su moj broj. Takve čizme traju večno. Još uvek ih imam.“ Pokazao je glavom ka kući. „Ali mislim da ništa od toga nije igralo ulogu u tome što me Magruder nije prepoznao. U njegovom poslu, kada se baviš pijancima, hipicima i beskućnicima koji su jednom nogom u stvarnosti a drugom u Zoni sumraka, navikneš se da primećuješ velike promene na ljudima, a te promene obično nisu na bolje. Naučiš da prepoznaješ ko se krije ispod novih masnica i nanosa prljavštine po odeći. Mislim da sam pre postao nešto poput onih koje ti nazivaš lutajućim mrtvacima, Rolande. Bio sam nevidljiv za svet. Ali mislim da ti ljudi - nekadašnji ljudi - mora da su vezani za Njujork...“

„Nikada ne odu daleko“, složi se Roland. Popušio je cigaretu do kraja. Suvi papir i mrvice duvana nestali su mu među prstima dok je samo dvaput povukao dim. „Duhovi uvek pohode istu kuću.“

„Naravno, jadnici. A ja sam hteo da odem. Svakog dana sunce bi zašlo ranije, i svakog dana jače sam osećao zov onih puteva, puteva u senci. Deo toga je možda bio čuveni lek ’promena sredine’, koji sam mislim već pominjao. To je potpuno nelogično ali svakako snažno verovanje da će stvari biti bolje ako odemo na neko drugo mesto, i da će težnja ka samouništenju nestati poput magije. Delimično je to bila i nada da na nekom drugom, širem mestu neće biti vampira i hodajućih mrtvaca. No, uglavnom se radilo o drugim stvarima. U stvari... o jednoj velikoj stvari.“ Kalahan se smešio, mada je to bilo samo krivljenje usana koje je otkrivalo desni. „Neko je bio počeo da me lovi.“

„Vampiri“, reče Edi.

„Daaa...“ Kalahan se ujede za usnu, a onda ponovi malo sigurnije. „Da. Ali ne samo vampiri. Čak i kad je to bilo najlogičnije objašnjenje, nije mi delovalo ispravno. Znao sam barem da nisu mrtvaci - oni su me videli, ali nije ih bilo briga za mene, osim što su se možda nadali da mogu da ih sredim ili da ih oslobodim patnje. Ali vampiri treće vrste, kao što sam već rekao, nisu mogli da me vide - bar ne kao nekoga ko lovi njih. A i njihov dijapazon pažnje nije baš širok, kao da su i sami otrovani amnezijom koju su davali svojim žrtvama.

Prvi put sam shvatio da sam u opasnosti jedne večeri u Vašington skver parku, nedugo pošto sam ubio ženu iz banke. Taj park mi je postao stalno boravište, mada bog zna da nisam bio jedini tamo. Tog leta bila je to spavaonica na otvorenom. Imao sam čak i omiljenu klupu, iako nisam spavao na njoj svake večeri... nisam čak ni išao do nje svake večeri.“

„Te večeri - bila je sparna i grmelo je - stigao sam tamo oko osam sati. Imao sam flašu u smeđoj kesi i neku knjigu sa pesmama Ezre Paunda. Prišao sam klupi, i tamo, ispisano sprejom preko naslona jedne klupe blizu moje, stajalo je: 

"ON DOLAZI OVAMO. IMA OPEKOTINU NA RUCI.“

„Gospode bože“, reče Suzana i uhvati se za vrat.

„Odmah sam napušio park i spavao sam u nekom sokaku dvadeset blokova odatle. Nisam sumnjao da se radi o meni. Dve večeri kasnije video sam grafit ispred bara na aveniji Leksington, gde sam voleo da popijem piće i pojedem sendvič, kada bih imao filera, kako se tad govorilo. Bio je ispisan kredom i pešaci su ga skoro izbrisali, ali sam ga i dalje mogao pročitati. Pisala je ista stvar: ’On dolazi ovamo. Ima opekotinu na ruci.’ Oko poruke bile su komete i zvezde, kao da je onaj koji je to napisao pokušao još i da nakiti poruku. Blok niže, ispisano sprejem na znaku ’zabranjeno parkiranje’ pisalo je: ’Kosa mu je sada većim delom seda.’ Sledećeg jutra, video sam sledeće na jednom autobusu: ’Ime mu je možda Kolingvud.’ Dva ili tri dana kasnije, primetio sam oglase o izgubljenim životinjama na mnogim od ’mojih’ mesta - u Nidl parku, Sentral parku, zapadnoj strani Rambla, kod bara ’Siti lajts’ na aveniji Leksington, i kod nekoliko klubova poezije i narodne muzike dole u Vilidžu.“

„Oglasi o izgubljenim životinjama“, reče Edi zamišljeno. „Znaš, to je na neki način briljantno.“

„Svi su bili isti“, reče Kalahan, „’DA LI STE VIDELI NAŠEG IRSKOG SETERA? MATOR JE I GLUP, ALI GA I DALJE VOLIMO. IMA OPEKOTINU NA PREDNJOJ DESNOJ ŠAPI. ODAZIVA SE NA IME KELI, KOLINS ILI KOLINGVUD. POŠTENOM NALAZAČU SLEDI VELIKANA NAGRADA.’ A onda je sledelo nekoliko znakova za dolar.“

„Kome su ti oglasi uopšte bili upućeni?“, pitala je Suzana.

Kalahan slegnu ramenima. „Ne znam baš. Možda vampirima.“

Edi je odsutno trljao lice. „U redu, da vidimo. Imamo vampire treće vrste, lutajuće mrtvace i sad i tu treću grupu. Onu koja je hodala okolo i postavljala oglase o izgubljenim životinjama koje nisu bile životinje i koja je pisala po zgradama i trotoarima. Ko su bili oni?“

„Niski ljudi“, reče Kalahan. „Nazivaju sebe tako iako među njima ima i žena. Nekada se zovu regulatori. Mnogo njih nosi dugačke, žute mantile... ali ne svi. Mnogi imaju istetovirane plave kovčege na šakama... ali ne svi.“

„Veliki lovci kovčega, Rolande“, promrmlja Edi.

Roland je klimao glavom, ali nije skidao pogled s Kalahana. „Pusti čoveka da govori, Edi.“

12

Edi se trgnu. Suzana spusti ruku na stomak i poče da ga trlja. Roland se setio njihove šetnje kroz Gejdž park pošto su konačno umakli Blejnu. Sećao se mrtvih životinja u zoološkom vrtu. Bašte sa ružama. Vrteške i dečjeg vozića. Metalnog puta koji je vodio ka još većem metalnom putu, koji su Edi, Suzana i Džejk zvali ’autoput’. Tamo je na nekom znaku neko bio napisao: ’ČUVAJ SE LUNJARA.’ A na drugom znaku, zajedno sa grubom skicom oka, bila je poruka: ’POKLONIMO SE SVI GRIMIZNOM KRALJU!’

„Vidim da ste čuli za dotičnog gospodina“, reče Kalahan suvo.

„Recimo da je ostavio svoja znamenja i tamo gde smo mi imali prilike da ih vidimo“, reče Suzana.

Kalahan je pokazivao glavom u pravcu Zemlje Gromova. „Ako vas put vodi tamo, videćete mnogo više od par znakova iscrtanih i ispisanih sprejom po zidu.“

„A ti?“, upita Edi. „Šta si uradio?“

„Prvo sam seo i razmislio o situaciji. Prihvatio sam činjenicu da me neko proganja, ma koliko to nekome mogli da zvuči fantastično ili paranoično, kao i to da ne mora da su u pitanju vampiri treće vrste. Mada sam naravno shvatao da se ljudi koji ostavljaju oglase i grafite ne bi libili da koriste vampire protiv mene.

Setite se da tada nisam imao pojma ko je ta tajanstvena grupa. U Jerusalimovu, Barlo se bio uselio u kuću u kojoj je nekada vladalo odvratno nasilje i za koju se smatralo da je ukleta. Pisac, Mirs, rekao mi je da je zla kuća privukla zlog čoveka. Razmišljanje u Njujorku me vratilo toj ideji. Počeo sam da razmišljam kako sam privukao novog vampira prve vrste, kao što je kuća Marstenovih privukla Barloa. Bez obzira na to da li je ta ideja bila tačna ili ne (a ispostavilo se da nije bila), bila je prilično mirujuća u mom mozgu, bio on potopljen alkoholom ili ne, jer mi je to bio dokaz da je još sposoban za logiku.

„Oni su u stvarnosti vojnici Grimiznog kralja“, reče Kalahan i prekrsti se.

Prvo sam morao da odlučim da li da ostanem u Njujorku ili da bežim. Znao sam da će me, ako ne budem pobegao, oni uhvatiti i to sigurno pre nego posle. Imali su opis, i ovo im je bilo veoma dobro polazište.“ Kalahan podiže izgorelu ruku. „Skoro da su imali i moje ime. Za nedelju ili dve bi ga sigurno saznali. Pratili bi mesta na kojima se obično zadržavam i na kojima je bilo mog mirisa. Našli bi ljude sa kojima sam razgovarao, provodio vreme ili igrao dame i kribidža. Ljude s kojima sam radio u ’Menpaueru’ ili ’Broni men džobsu’.

To me je odvelo na mesto, na koje je trebalo da odem mnogo ranije, čak i posle mesec dana pijančenja. Shvatio sam da će naći Rovana Magrudera u Domu, kao i sve ostale ljude tamo sa kojima sam bio u kontaktu. Nadničari, volonteri, tuce klijenata. Ma vraga, posle devet meseci mora da ih je bilo na stotine.

I povrh svega toga bio je i zov onih puteva.“ Kalahan je gledao u Edija i Suzanu. „Da li znate da preko Hadsona postoji pešački most koji vodi u Nju Džerzi? Nalazi se praktično u senci mosta ’Džordž Vašington’, pešački most od dasaka na kom još uvek ima nekoliko drvenih korita sa vodom za krave i konje duž jedne strane.“

Edi poče da se smeje. „Izvini, Oče, ali to je nemoguće. Prešao sam most ’Džordž Vašington’ jedno petsto puta u životu. Henri i ja smo stalno išli u Palisads park. Nema tamo nikakvog mosta od dasaka.“

„Ima, ima“, reče Kalahan mirno. „Rekao bih da potiče negde s početka devetnaestog veka, mada je verovatno sređivan nekoliko puta od tad. U stvari, negde na polovini ima znak na kom piše: ’POPRAVKE POVODOM DVESTOTE GODIŠNJICE ZAVRŠILA 1975. GODINE FIRMA LAMERK INDUSTRIES.’ Setio sam se tog imena kada sam prvi put video robota Andija. Prema plaketi na njegovim grudima, ta firma ga je napravila.“

„Videli smo i mi to ime ranije“, reče Edi. „U gradu Ludu. Samo što je tamo pisalo LaMerk Foundry.“

„Verovatno su to različite podružnice iste kompanije“, reče Suzana.

Roland nije govorio ništa, već je samo mahao preostalim prstima na desnoj ruci u svom poznatom gestu - ’ajde, požuri.

„Tu je most, samo ga je teško videti“, reče Kalahan. „U senci je. I to je samo jedan od mnogih tajnih puteva. Oni se šire iz Njujorka kao paukova mreža.“

„Autoputevi Todaša“, promrmlja Edi. „Pazi foru.“

„Ne znam da li je to tačno ili ne“, reče Kalahan. „Znam samo da sam narednih godina na svojim putovanjima video izuzetne stvari, ali i da sam sreo mnogo dobrih ljudi. Deluje mi skoro kao uvreda da ih nazovem normalnim ili običnim ljudima, ali oni su to bili. Svakako da u mojim ušima oni pridaju plemenit prizvuk rečima kao normalni i obični.

Nisam hteo da napustim Njujork a da se ne vidim ponovo sa Rovanom Magruderom. Hteo sam da mu saopštim da možda i jesam pišao po Lupovom mrtvom licu - da sam se svakako napio - ali da nisam spustio pantalone skroz i obavio usput i drugu nuždu. Hteo sam da kažem da se nisam potpuno predao. I da sam odlučio da se ne ukočim poput zeca pred snopom svetlosti baterije.“

Kalahan je ponovo počeo da plače. Obrisao je oči rukavima košulje. „A mislim i da sam jednostavno hteo da se od nekoga oprostim i da se neko oprosti od mene. To nam je valjda dokaz da smo još živi. Hteo sam da ga zagrlim i prenesem mu poljubac koji mi je dao Lup. I naravno istu poruku: ’Suviše vrediš da bi te izgubili.’ Ja...“

Video je da Rozalita žuri ka njima uz travnjak, sa suknjom malčice zadignutom iznad članaka, te ućuta. Pružila mu je tablicu na koju je bilo napisano nešto kredom.

Na trenutak, Edi je imao suludu ideju da na tabli piše, uokvireno zvezdama i mesečevima: ’IZGUBLJEN! PAS SA OPEKOTINOM NA PREDNJOJ ŠAPI! ODAZIVA SE NA IME ROLAND! VOLI DA UJEDE, ALl GA MI IPAK VOLIMO!’

„Od Ajzenharta je“, reče Kalahan digavši pogled. „Ako je Overholzer veliki farmer, a Eben Tuk veliki trgovac, onda je Von Ajzenhart veliki rančer. Kaže da će on, Slajtmenovi i vaš Džejk doći danas u podne da se nađu sa nama ispred crkve, ako vama to odgovara. Teško mu je pročitati rukopis, ali mislim da želi da posetite farme, maloposednike i rančeve na putu do ’Roking B’, gde treba da provedete noć. Je li to u redu?“

„Ne baš“, reče Roland. „Voleo bih da dobijem svoju kartu pre no što krenemo.“

Kalahan je razmišljao nekoliko trenutaka, a onda pogleda Rozalitu. Edi shvati da mu je ona verovatno mnogo više od kućne pomoćnice. Povukla se tik toliko da ne čuje šta govore, ali nije otišla skroz do kuće. Poput prave sekretarice, pomisli on. Matori nije morao da je zove, prišla je na sam njegov pogled. Govorili su, i Rozalita krenu.

„Mislim da ćemo ručati na travnjaku ispred crkve“, reče Kalahan. „Ima tamo jedan grab koji će nam pružiti prijatan hlad. Siguran sam da će blizanci Taverijevih kad završimo imati nešto za tebe.“

Roland je zadovoljno klimao glavom.

Kalahan ustade žmirkajući, držeći se za donji deo leđa i protežući se. „A želim i da ti sada pokažem nešto“, reče.

„Nisi završio priču“, reče Suzana.

„Nisam“, složi se Kalahan, „ali ponestaje nam vremena. Mogu istovremeno da hodam i pričam, ako vi možete da hodate i slušate.“

„Možemo“, reče Roland, i sam ustajući. Osećao je bol, ali ne jak. Rozalitino mačije ulje bilo je čudesno. „Kaži mi samo dve stvari pre no što krenemo.“

„Hoću ako umem, revolverašu.“

„Jesi li video na svojim putovanjima one koji su ostavljali znakove?“

Kalahan je lagano klimao glavom. „Dabome, revolverašu, video sam ih.“ Gledao je u Edija i Suzanu. „Jeste li ikada videli fotografiju u boji, na kojoj su ljudima od blica oči crvene?“

„Aha“, reče Edi.

„Njima su takve oči. Grimizne. A tvoje drugo pitanje, Rolande?“

„Jesu li oni vukovi? Ti nišči ljudi mislim. Ti vojnici Grimiznog kralja. Jesu li Vukovi?“

Kalahan je dugo razmišljao pre odgovora. „Nisam siguran“, reče napokon. „Bar ne sto posto, znaš. Ali mislim da nisu. Sigurno su kidnaperi, mada ne otimaju samo decu.“ Razmislio je o tome što je rekao. „Možda su neka vrsta Vukova.“ Zastao je, razmišljajući još malo, a onda ponovo reče: „Jašta, neka vrsta Vukova.“

Poglavlje 4
NASTAVAK SVEŠTENIKOVE PRIČE (PUTEVI U SENCI)

1

Put od zadnjeg dvorišta parohijskog doma do prednjih vrata Naše Gospe Spokojstva bio je kratak, ne duži od pet minuta. To svakako nije bilo dovoljno vremena da im Matori ispriča o godinama koje je proveo na putu pre no što je video članak u novinama ’Sakramento Bi’ koji ga je vratio u Njujork 1981, ali troje revolveraša ipak je čulo celu priču. Roland je pretpostavljao da Edi i Suzana znaju isto tako dobro kao i on šta to znači: da će, kada krenu iz Kala Brin Stardžisa (ukoliko naravno ne poginu tu), Donald Kalahan verovatno krenuti sa njima. Ovo nije bilo puko pričanje priče, bio je to khef, deljenje vode. Ako se dodir, koji je bio nešto sasvim drugo, ostavi po strani, khef su mogli da dele samo oni čije su sudbine bile povezane - u dobru ili zlu. Oni koji su bili ka-tet.

„Znate kako ljudi kažu: ’Nismo više u Kanzasu, Toto?’“, upita ih Kalahan.

„S tom frazom smo se na neki način susreli već, šećeru“, reče Suzana suvo.

„A je li? Da, vidi se na vama da jeste. Možda ćete mi vi ispričati vašu priču jednom. Imam osećaj da je moja smešna naspram nje. U svakom slučaju, znao sam da nisam više u Kanzasu čim sam se približio drugom kraju mosta. A izgledalo mi je i kao da uopšte ne ulazim u Nju Džerzi. Bar ne u onaj koji sam očekivao s one strane Hadsona. Parče novina bilo je zgužvano na..."

2

Na mostu, koji je delovao potpuno pusto i na kom nikog nije bilo osim njega, iako je saobraćaj na velikom mostu njemu sleva gust. Kalahan se saginje da podigne novine. Hladni povetarac koji duva nad rekom mu mrsi sedosmeđu kosu koja mu pada do ramena.

Parče novina je samo prednja strana ’Libruk Redžistera’. Kalahan nikad nije čuo za Libruk. Nije imao ni razloga da čuje, nije bio neki učenjak po pitanju Nju Džerzija, i nije tamo bio čak nijednom otkako je došao u Menhetn prethodne godine, ali je uvek mislio da se grad s druge strane mosta Džordž Vašington zove Fort Li.

A onda mu naslovi u novinama skreću pažnju na sebe. Prvi, ispisan preko celog vrha prve strane glasi: ’RASNI NEMIRI U MAJAMIJU SMIRUJU SE.’ Deluje mu u redu -Njujorške novine bile su pune toga prethodnih dana. Ali šta znači naslov ’RAT ZMAJEVA NASTAVLJA SE U TINEKU U DRŽAVI HAKENSAK, uz koji je bila odštampana i fotografjia zapaljene zgrade? Tu je i slika vatrogasca na kolima, sa crevom u rukama. Ali zašto se svi smeju? Šta znači naslov ’Predsednik Egnu podržava NASA-in san o teraformiranju?’ I šta znači onaj na dnu lista, ispisan ćirilicom?

Šta mi se to desilo?, pita se Kalahan. Ni u jednom trenutku do tada, i kada se radilo o vampirima, lutajućim mrtvacima, ili čak oglasima o izgubljenim životinjama koji su se očito odnosili na njega, nije dovodio u pitanje svoje mentalno zdravlje. I sada, stojeći na kraju ovog skromnog (i izuzetnog’.) pješačkog mosta preko Hadsona, koji je vodio u Nju Džerzi, mosta koji je izgleda koristio samo on, on to konačno čini. Zamisao da je Špiro Egnu predsednik Amerike dovoljna je sama po sebi da bilo ko sa trunčicom smisla za politiku posumnja u svoje mentalno zdravlje. Čovek se nečasno povukao iz službe pre nekoliko godina, čak pre svog gazde.

Šta mi se to desilo?, pita se ponovo, ali ako je zaista ludak koji sve ovo umišlja, uopšte ne želi ni da zna šta mu se desilo.

„Čuvaaaaaj“, kaže i baca novine preko ograde mosta. Povetarac ih hvata i nosi ih prema mostu Džordž Vašington. Ono je stvanost, misli on, eno je tamo. Ona kola, oni kamioni, oni autobusi. Ali onda, među njima, vidi crvena kola koja kao da voze samo na felgama. Iznad trupa vozila, koje je veličine školskog autobusa, okreće se grimizni cilindar. ’BENDI’, piše na jednoj, a ’BRUKS’ na drugoj strani. BENDIBRUKS. Ili BENDIBRUKS. Šta je, dođavola, Bendi Bruks? Nema pojma. Niti je ikada u životu video takvo vozilo, niti bi ikada poverovao (pogledaj samo te felge) da je dozvoljeno voziti tako nešto na javnom putu.

Znači ni most Džordž Vašington ne pripada više sigurnom svetu. Ili bar ne više.

Kalahan se hvata za ogradu mosta i drži je čvrsto dok kroz njega prolazi talas vrtoglavice, zbog čega nije siguran da može da drži ravnotežu. Ograda deluje dovoljno stvarno, ugrejana suncem i prepuna raznih urezanih inicijala i poruka. Vidi ’DK voli MB’ urezano u srce. Vidi ’FREDI I HELENA = PRAVA UUBAV’. Vidi ’POBITI SVE MEKSIKONJCE I CRNĆUGE’. Oko poruke su iscrtani kukasti krstovi i Kalahan se pita koliko ti mora biti jak emotivni naboj da pogrešno napišeš poruku mržnje do koje ti je očigledno toliko stalo. Poruke mržnje, poruke ljubavi, i sve su stvarne poput snažnih otkucaja njegovog srca i težine onih nekoliko novčića i papirnih novčanica u desnom prednjem džepu njegovih farmerki. Duboko udiše vazduh koji nanosi povetarac, i on je takođe stvaran. Oseti čak i miris dizel goriva u njemu.

Ovo mi se stvarno dešava, misli. Nisam na odeljenju maksimalnog obezbeđenja neke psihijatrijske bolnice. Ja sam ja, i ovde sam, čak sam i trezan - bar za sada - i Njujork je iza mene. Isto kao i Jerusalimovo u Mejnu sa svojim nemirnim mrtvima. Ispred mene je Amerika, sa svim svojim mogućnostima.

Ta pomisao ga uzdiže, i sledi je jedna koja ga uzdiže još više: ne samo jedna Amerika, već možda i tuce... ili hiljadu... ili milion. Ako je ono tamo Libruk umesto Fort Lija, onda možda postoji i neka verzija Nju Džerzija gde se grad s druge strane Hadsona zove Liman ili Lejman ili Li Blafs ili Li Palisads ili Leghorn Vilidž. Možda s druge strane Amerika nema četrdeset dve kontinentalne države, već četiri hiljade i dvesto, ili četrdeset dve hiljade, sve nagomilane nasumice.

I instinktivno shvata da je to verovatno baš tako. Naišao je na veliki, možda čak i beskrajan sliv svetova.

Svi su oni Amerike, i sve su različite. Postoje putevi koji vode kroz njih, i on ih vidi.

Brzim korakom kreće ka libruškom kraju mosta, a onda ponovo zastajkuje. Šta ako se ne budem umeo vratiti?, misli. Šta ako se izgubim i lutam i ne mogu da nađem Ameriku u kojoj je Fort Li na zapadnoj strani mosta Džordž Vašington, i u kojoj je Džerald Ford (od svih mogućih ljudi]) predsednik?

A onda misli: Pa šta i da se izgubim? Pa šta, jebote?

Kada spušta nogu na tlo Džerzija, smeši se, prvi put istinski veseo još od opela na sahrani Denija Glika u Jerusalimovu. Dvojica dečaka sa ribarskim štapovima idu mu u susret. „Da li bi mi jedan od vas mladića poželeo dobrodošlicu u Nju Džerzi?“, pita Kalahan, kezeći se od uha do uha.

„Dobrodošao u En Džej, čoveče“, kaže jedan od njih, ali obojica zaobilaze Kalahana u širokom luku i dobacuju mu oprezne poglede. Ne krivi ih za to, ali mu to i ne kvari divno raspoloženje. Oseća se kao čovek koji je pušten iz sivog i sumornog zatvora na sunčan dan. Počinje da hoda brže, ne okrećući se da vidi Menhetn još jedan poslednji put. A i zašto bi? Menhetn je prošlost. Višestruke Amerike pred njim su budućnost.

U Libruku je. Ne čuju se zvona. Kasnije će se ponovo čuti zvona i videće vampire, kasnije će biti ponovo poruka na trotoaru i zidovima (mada se neće sve odnositi na njega). Kasnije će videti nišče ljude u njihovim ogromnim crvenim kadilacima i zelenim linkolnima ili purpurnim sedanima, nišči ljudi crvenih očiju. Ali njih danas nema. Danas samo sija sunce u novoj Americi na zapadnoj strani obnovljenog mosta na Hadsonu.

Na Glavnoj ulici zastaje pred ’Libruškim restoranom domaće kuhinje’ i vidi znak u izlogu na kom piše ’HITNO POTREBAN KUVAR’. Don Kalahan je već radio kao kuvar dok je bio u bogosloviji i u Domu na istočnoj strani Menhetna. Misli da može baš lepo da se uklopi u ’Libruški restoran domaće kuhinje’. Ispostavlja se da je u pravu, mada mu trebaju tri smene da mu razbijanje dva jajeta jednom rukom ponovo postane rutina. Vlasnik, suvonjavi tip po imenu Diki Rudbaker, pita ga da li ima ikakvih zdravstvenih problema - ’zarazna sranja’, kaže - i samo klima glavom kada mu Kalahan kaže da nema. Ne traži mu nikakva dokumenta, čak ni broj socijalnog osiguranja. Kaže da bi ga držao na crno, ak’ nije problem. Kalahan ga uverava da nije.

„Još nešto“, kaže Diki Rudbaker, i Kalahan očekuje neku žešću kvaku. Ništa ga ne bi iznenadilo, ali Rudbaker samo kaže: „Deluješ mi kao neko ko voli da popije.“

Kalahan priznaje da voli da popije po koju.

„Volim i ja“, kaže Rudbaker. „U ovom poslu tako štitiš jebeno mentalno zdravlje. Neću ti njušiti dah kada budeš dolazio naposao... ako budeš dolazio na vreme. Zakasniš li dva puta, možeš da kupiš prnje i da nastaviš svojim putem. To ti neću ponovo reći.“

Kalahan tu radi tri nedelje i odseda u motelu ’Zalazak sunca’ dva bloka niže. Samo što nije uvek isti restoran u pitanju, kao ni motel. Četvrtog dana, budi se u motelu ’Izlazak sunca’ i ’Libruški restoran domaće kuhinje’ je sada ’Port Lijevski restoran domaće kuhinje’. Libruški ’Redžister’, koji su ljudi ostavljali ponekad za šankom, sada je fortlijevski ’Redžister Ameriken’. Nije baš srećan što vidi da je Džerald Ford ponovo predsednik.

Kada mu Rudbaker daje krajem prve nedelje platu - u Fort Liju - na pedeseticama je Grant, na dvadeseticama Džekson, a Aleksandar Hamilton je na jedinoj desetici u koverti koju mu gazda pruža. Na kraju druge nedelje - u Libruku - Abraham Linkoln je na pedeseticama a neko po imenu Čedborn je na desetici. Na dvadeseticama je i dalje Endrju Džekson, što mu je malo olakšanje. U njegovoj spavaćoj sobi, u Libruku su pokrivači ružičasti i narandžasti u Fort Liju. To je praktično. Tako zna čim se probudi u kojoj je verziji Nju Džerzija.

Dva puta se opija. Drugog puta mu se Diki Rudbaker pridružuje posle fajronta i pije s njim čašu po čašu. „Ovo je nekada bila odlična zemlja“, zavija libruška verzija Rudbakera, i Kalahan misli kako je divno što se n’eke stvari nikada ne menjaju - što ljudi kukaju i zanovetaju kako vreme prolazi.

Ali njegova senka svakog dana postaje sve duža i duža, prvog vampira treće vrste video je kako čeka u redu libruškog bioskopa i jednog dana dao otkaz.

„A rekao si mi da nemaš nikakvu bolest“, reče mu Rudbaker.

„Molim?“

„Žestoko te svrbe tabani, prijatelju. To obično ide uz ono drugo.“ Rukom crvenom od deterdženta za posude gestikuliše kao da pije iz flaše. „Kada čoveka kasno u životu spopadne svrab tabana, to je obično neizlječivo. Znaš, da nemam ženu koja se još uvek dobro jebe i dvoje dece studenata, možda bih ti se čak i pridružio.“

„Je li?“, pita Kalahan fascinirano.

„Septembar i oktobar su uvek najgori“, kaže Rudbaker sanjivo. „Čuješ je kako te doziva. Čuju i ptice, te odlaze.“

„Šta te doziva?“

Rudbaker ga gleda, i pogled kao da mu govori: Ne pravi se budala. „Ptice doziva nebo. Ljude poput nas doziva ulica. Zov jebene otvorene ulice. Tipovi poput mene, sa ženom koja još uvek voli da je kresneš češće nego samo subotom uveče i sa decom na fakultetu, jednostavno uključe radio i pojačaju ga da ne čuju zov. Ti to nećeš učiniti.“ Zastaje i posmatra Kalahana lukavim očima. „Hoćeš da ostaneš još jednu nedelju? Platiću ti dodatnih dvadeset pet dolara. Bićeš pravi Monte Kristo.“

Kalahan razmišlja o toj ideji, a onda odmahuje glavom. Da je Rudbaker bio u pravu, da se radilo o samo jednoj ulici, onda bi možda i ostao još jednu nedelju... i još jednu... i još jednu. Ali nije u pitanju samo jedna. Njega dozivaju sve, svi ti putevi u senci i odjednom mu na pamet pada naslov čitanke iz trećeg razreda i on počinje da se smeje. Zvala se ’Putevi ka svukuda’.

„Šta je smešno?“, pita Rudbaker kiselo.

„Ništa“, kaže Kalahan. „Sve.“ Tapše gazdu po ramenu. „Dobar si ti čovek, Diki. Ako se budem vračao ovim putem, navratiću.“

„Nećeš se vratiti ovim putem“, kaže Diki Rudbaker i naravno, u pravu je.

3

„Bio sam manje-više pet godina na putu“, reče Kalahan dok su se približavali crkvi, i na neki način je to bilo sve što je rekao na tu temu. No, oni su čuli još. Nisu bili iznenađeni kada su kasnije saznali da je i Džejk, idući sa Ajzenhartom i Slajtmenovima ka varoši, takođe čuo deo priče. Ipak je on bio najjači u dodiru.

Pet godina na putu, ništa više.

I sve ostalo, znadeš: hiljadu izgubljenih svetova ruže.

4

Manje-više je pet godina na putu, samo što ima mnogo više od jednog puta, i u pravim okolnostima, pet godina može da se razvuče u nedogled.

Tu je magistrala 71 kroz Delaver i branje jabuka. Tu je mali dečak po imenu Lars sa pokvarenim radijom. Kalahan mu ga popravlja i Larsova mama mu pakuje veliki paket hrane, koji kao da traje danima. Tu je magistrala 317 kroz ruralni Kentaki i kopanje grobova sa tipom po imenu Pit Petacki, koji ne zatvara usta. Dolazi devojka da ih gleda, lepotica od nekih sedamnaest godina, sedi na kamenom zidu a oko nje pada žuto lišće sa grana, i Pit Petacki se pita kako bi bilo skinuti joj somotne pantalone i omotati njene noge oko svog vrata i kako bi bilo gurnuti jezik maloletnici u međunožje. Pit Petacki ne vidi plavu svetlost oko nje, niti kako joj odeća pada na tlo kao perje, kasnije, kada Kalahan sedi pored nje, privlači je sebi, a ona ga hvata za nogu i približava usne njegovom vratu, i kada joj zabija nož u sklop kosti, živaca i hrskavice na potiljku. U tom potezu postaje sve bolji.

Tu je i magistrala 19 kroz zapadnu Virdžiniju i mali, prašnjavi vašar i cirkus, koji traži čoveka koji ume da popravi sprave za vožnju i da hrani životinje. „Ili obrnuto“, kaže Greg Čam, vlasnik zdanja masne kose. „Znaš, da nahraniš sprave i popraviš životinje. Šta god da treba da se radi i šta god umeš.“ I onda neko vreme, pošto je nekakva infekcija streptokokama desetkovala cirkus (tada se već kreću ka jugu, bežeći od zime), on glumi i tipa po imenu Menso, čudo ESP25, i to iznenađujuće uspešno. Kao Menso prvi put vidi njih, koji nisu ni vampiri, ni pogubljeni mrtvaci, već visoki ljudi bledih, opreznih lica, koji se kriju pod staromodnim šeširima ili modernim kačketima velikih oboda. U senci oboda, oči im svetle crvenom bojom sumraka, poput očiju rakuna ili tvora, kada ih uhvatiš u snop svetlosti dok ti preturaju po smeću. A da li oni vide njega? Vampiri ga ne vide (bar ne oni treće vrste). Mrtvaci ga vide. A ovi ljudi sa rukama duboko u džepovima njihovih dugačkih žutih mantila, sa licima žestokih momaka sakrivenih ispod velikih šešira? Da li ga vide? Kalahan nije siguran, ali neće da rizikuje. Tri dana kasnije, u Jazu Sitiju u Misisipiju, kači šešir koji nosi kao Menso o klin, ostavlja umrljani kombinezon na podu kamperske prikolice kamioneta i napušta ’Čamovu čudesnu putujuću predstavu’, a da se pritom nije pobrinuo ni da dobije poslednju platu. Na putu iz grada vidi nekoliko oglasa o izgubljenim životinjama, priheftanih na telefonske bandere. Na jednom piše:

Nestala! Sijamska mačka, stara 2 godine, 

odaziva se na ime Ruta.

Voli da napravi nered, ali je zabavna. 

Nudimo poštenom nalazaču veliku nagradu.

$$$$

Pozovite 764, sačekajte zvučni signal, 

a onda saopštite svoj broj. 

Bog vas blagoslovio što nam pomažete.

Ko je Ruta? Kalahan ne zna. Zna samo da VOLI DA PRAVI NERED, ali da je ZABAVNA. Da li će i dalje praviti nered kada je uhvate nišči ljudi? Da li će još uvek biti zabavna?

Kalahan sumnja u to.

Ali on sada ima i svojih problema i jedino što može da učini jeste da se moli Bogu, u kog više i ne veruje baš, da je ljudi u žutim mantilima ne uhvate.

Kasnije tog dana, idući magistralom 3 u okrugu Isakena pod vrelim suncem koje nema pojma da je decembar i da se bliži Božić, ponovo čuje zvona. Njihov zvuk mu ispunjava glavu i preti da će mu smrskati bubnjiće i izazvati plikove po celoj površini mozga. Kako zvuk zvona zamire, dolazi mu užasna sigurnost: oni dolaze. Ljudi crvenih očiju, sa velikim šeširima i dugim, žutim mantilima, dolaze.

Kalahan beži sa ulice kao zatvorenik koji je uspeo pobeći iz zatvora i preskače jarak pun blata poput Supermena - jednim jedinim skokom. Sa druge strane su tarabe zarasle u kuduz i nešto što mu liči na otrovni sumak. Nije ga briga da li je to otrovni sumak ili ne. Preskače ogradu, valja se kroz visoku travu i čičke, a onda viri na put kroz rupu u rastinju.

Trenutak ili dva ne vidi ništa. A onda belocrveni kadilak prolazi iz pravca Jazu Sitija. Ide brzinom od najmanje sto deset na sat, i rupa u rastinju kroz koju Kalahan viri je izuzetno mala. No, ipak ih vidi natprirodno jasno: trojica muškaraca, dvojica u žutim mantilima, treći u nečemu što liči na pilotsku jaknu. Sva trojica puše i unutrašnjost kadilaka je puna dima.

Videće me, čuće me, osetiće me, zavija Kalahanov um, i on tu misao bukvalno izbija svom silom iz glave. Tera sebe da misli na onu pesmu Eltona Džona - ’Neko mi je noćas, neko mi je noćas, neko mi je noćas spaaaaaasao život...’ - i izgleda da uspeva u tome. U jednom groznom momentu, u kom kao da mu srce staje, čini mu se da kadilak usporava - trenutak je bio dovoljno dug da već vidi sebe kako im beži kroz travu na ovom zaboravljenom polju i kako ga stižu i vuku u neku napuštenu štalu - ali kadilak nestaje iza brda. Idu u Našes, ili možda u Kopaju. Kalahan čeka još deset minuta. „Moraš da paziš da ti ne postave zamku, čoveče“, rekao bi možda Lup. Ali čak i dok čeka, zna da je to samo formalnost. Nije to nikakva zamka, jednostavno su ga promašili. Kako? Zašto?

Polako mu dolazi odgovor, i neka je proklet ako nije tačan. Promašili su ga jer je uspeo da se prebaci u neku drugu verziju Amerike dok je ležao iza rastinja kudzua i sumaka, vireći na magistralu 3. Ta Amerika je bila možda različita u samo nekoliko detalja - Linkoln na novčanici od jednog i Vašington na novčanici od pet dolara umesto obrnuto, recimo - ali dovoljno različita. I to je dobro, jer ovi tipovi nisu operisani od mozga kao mrtvaci ili slepi kao krvopije. Ovi ljudi, ko god da su, najopasniji su od svih.

Konačno, Kalahan se vraća na put. Posle nekog vremena nailazi crnac sa slamnatim šeširom i u kombinezonu, vozeći stari ford. Toliko izgleda kao crnački farmeri iz filmova iz tridesetih, da Kalahan skoro očekuje da čovek počne da se smeje i lupa po kolenu, uzvikujući: „ Jašta, gazda! Taki ti je život!“ Umesto toga, crnac ga uvlači u političku diskusiju posle neke vesti na Nacionalnom javnom radiju, koji je uključen u kolima. I kada ga Kalahan napušta u Šejdi Grovu, crnac mu pruža pet dolara i kačket.

„Imam novca“, kaže Kalahan, pokušavajući da mu ga vrati.

„Čovek koji beži nikad nema dovoljno novca“, kaže crnac. „I molim vas, nemojte mi reći da ne bežite. Ne vređajte mi inteligenciju.“

„Hvala“, kaže Kalahan.

„De nada“, kaže crnac. „Gde ćete sad? Otprilike?“ „Otprilike... nemam pojma“, kaže Kalahan i smeši se.

5

Bere narandže na Floridi. Čisti u Nju Orlinsu. Čisti konjske štale u Lafkinu u Teksasu.

Deli brošure neke agencije za nekretnine na ulicama Feniksa u Arizoni. Radi poslove za koje dobija keš. Prati lica na novčanicama, koja se stalno menjaju. Gleda nova imena - Džimi Karter izabran za predsednika, isto kao i Ernest „Fric“ Holings i Ronald Regan. I Džordž Buš je izabran za predsednika. Džerald Ford odlučuje da se kandiduje ponovo i on takođe biva izabran za predsednika. Imena u novinama (poznati se najčešće smenjuju, i među njima su i neki za koje nikad nije čuo] nisu bitna. Lica na novčanicama nisu bitna. Bitna je slika vetrokaza naspram izrazito ljubičastog zalaska sunca, bitan je zvuk njegovih cipela na praznom putu u Juti, zvuk vetra u pustinji Nju Meksika, bitno je dete koje preskače konopac pored olupine ševrolet kaprisa u Fosilu u Oregonu. Bitan je bruj dalekovoda pored autoputa 50 zapadno od Elka u Nevadi i mrtva vrana u jarku ispred Rejnberel Springsa. Ponekad je trezan, a nekad se napije. Smestio se u napuštenu štalu odmah kad se prede granica Nevade prema Kaliforniji i pije četiri dana bez prestanka. To se završava sedmočasovnim povraćanjem. Prvih sat i nešto, povraćanje je toliko jako da misli da će umreti. Kasnije samo žali što nije umro. I kada sve prođe, kune se sebi da je gotovo, da više neće cugati, da je napokon naučio lekciju, i nedelju dana kasnije leži ponovo pijan i pilji u nepoznate zvezde iza restorana u kom radi kao perač sudova. On je životinja u zamci i nije ga briga. Ponekad vidi vampire i ponekad ih ubije. Uglavnom ih ne dira, jer ne želi da privlači pažnju - pažnju niščih ljudi. Ponekad se pita šta to uopšte radi, gde dođavola ide, i takva pitanja ga teraju da hitno potraži flašu. Zato što ne ide nikuda. Samo ide putevima u senci i vuče svoju zamku sa sobom. Samo sluša zov tih cesta i ide od jedne do druge. U zamci ili ne, ponekad je srećan. Ponekad peva u svojim okovima kao more. Hoće da vidi sledeći vetrokaz naspram zalaska sunca. Hoće da vidi sledeći silos kako stoji na kraju davno napuštenog severnog polja nekog davno nestalog farmera, i kamion sa natpisom ’ŠUUNAK TONOPAH’ ili ’GRAĐEVINSKA FIRMA ASPLUNDH’ kako tutnji putem. On je u raju Lutalica, izgubljen u podeljenim Ličnostima Amerike. Hoće da čuje vetar u kanjonima i zna da je jedini koji ga čuje. Hoće da vrisne i sluša eho. Kada je ukus Barloove krvi previše jak, hoće da pije. I naravno, kada vidi oglase o izgubljenim životinjama ili poruke ispisane kredom na pločnicima, hoće da ide dalje. Na Zapadu ih vida manje, i na tih nekoliko koje vidi nema njegovog opisa i imena. S vremena na vreme vidi vampire - krv našu nasušnu daj nam danas - ali ih ne dira. Ipak su oni samo komarci.

U proleće 1981. stiže u Sakramento u prikolici možda najstarijeg kamioneta međunarodnog udruženja žetelaca u Kaliforniji. Gura se pozadi sa otprilike tri tuce legalnih meksičkih useljenika, imaju meskal, tekilu, marihuanu i nekoliko flaša vina i svi su pijani i naduvani, ali je Kalahan najverovatnije najpijaniji od njih. Imena njegovih saputnika će mu se godinama kasnije vratiti poput imena izgovorenih u naletu groznice: Eskobar, Estrada, Havijer, Esteban, Rosario, Ekeveria, Kavera. Jesu Li to sve imena koja će kasnije čuti u Kali, ili je to samo halucinacija običnog pijanca? Kad smo kod toga, kako da pojmi sličnost sopstvenog prezimena i imena mesta u kom je završio? Kala, Kalahan. Kala, Kalahan. Ponekad, kada Leži u udobnom krevetu svog parohijskog doma i ne može da zaspi, ta dva imena se u njegovoj glavi ganjaju kao tigrovi u ’Malom crnom Sambu’.

Ponekad mu dođe stih iz neke pesme, i misli da je to parafraza ’Poslanice za zemlju’ Arčibalda Mekliša. Nije se čuo glas božji, već samo grom. Ne ide baš tako, ali on ga se tako seća. Ne bog, samo grom. Ili je to samo ono u šta on želi da veruje? Koliko puta je neko baš tako porekao postojanje boga?

U svakom slučaju, to sve dolazi mnogo kasnije. Kada ulazi u Sakramento, pijan je i srećan. U mislima mu se ne kovitlaju nikakva pitanja. SLedećeg dana je bio i pored mamurluka takođe prilično srećan. Lako nalazi posao. Posla ima na sve strane, poput jabuka koje je oluja stresla s drveća. Ako ti ne smeta da isprljaš ruke ili da te oprži vrela voda, ili da te zakači drška sekire ili lopate, onda ima posla. Svih tih godina na ulici niko mu nije ponudio posao mešetara.

U Sakramentu radi kao istovarivač za ogromnu prodavnicu krevete i dušeka po imenu ’Pospani Džon’. Prodavnica se sprema za svoj godišnji ’Ma$akr Du$eka’ i Kalahan i još pet muškaraca celo jutro vuku krevete raznih veličina. U poređenju s nekim poslovima koje je radio tih godina, ovaj je pičkin dim. Za vreme pauze za ručak, Kalahan i ostali radnici sede u hladu, naslonjeni na stovarište. Koliko on može da vidi, u ovoj ekipi nema nikog iz kamioneta kojim je došao u Sakramento, ali ne bi se mogao zakleti u to. Ipak je bio užasno pijan. Jedino je siguran u to da je po ko zna koji put jedini belac u grupi. Svi jedu enčilade iz restorana ’Luda Meri’ koji se nalazi niže niz put. Na nekoliko gajbi je postavljen neki stari, prljavi kasetofon i iz zvučnika se čuje salsa. Dvojica mladića igraju, dok ostali - uključujući i Kalahana - spuštaju jelo da bi mogli da plješću u ritmu.

Izlazi mlada žena u suknji i bluzi, s neodobravanjem gleda mladiće kako igraju, a onda se okreće ka Kalahanu. „Ti si anglo, zar ne?“, kaže.

„Jašta“, kaže Kalahan.

„Možda bi onda hteo ovo. Svakako nije za ove ostale.“ Pruža mu novine -’Sakramento Bi’ - a onda gleda u Meksikance koji igraju. „Pasuljari“, kaže tonom koji kao da prenosi poruku: Šta da se radi?

Kalahan razmišlja o tome da ustane i šutne je u njeno koščato anglo- ne-umem-da-igram-dupe, ali već je podne, prekasno da nađe drugi posao tog dana ako ostane bez ovog. A i ako ga ne strpaju u calabozo zbog napada, neće dobiti platu. Pomiruje se s tim da joj samo pokaže srednjak kada okrene leda i smeje se kada nekoliko ostalih muškaraca aplaudira. Mlada žena se okreće na petama, gleda ih sumnjičavo, a onda ulazi unutra. Još uvek s osmehom na licu, Kalahan otvara novine. Osmeh mu ostaje na licu dok ne dođe do strane sa vestima iz zemlje, a onda naglo nestaje. Između vesti o vozu koji je iskočio sa šina u Vermontu i o pljački banke u Misuriju, nalazi ovo:

Nagrađivani ’anđeo ulice’ u kritičnom stanju.

Njujork (AP) - Rovan R. Magruder, vlasnik i glavni nadzornik verovatno najpoznatijeg prihvatilišta za beskućnike, pijance i narkomane, u kritičnom je stanju pošto su ga napala takozvana ’Hitlerova braća’. ’Hitlerova braća’ deluju u pet njujorških kvartova već najmanje osam godina. Prema rečima zvaničnika policije, veruje se da su oni odgovorni za preko tri tuceta napada i smrt dvojice muškaraca. Za razliku od njihovih ostalih žrtava, Magruder nije ni crnac ni Jevrejin, ali je nađen u haustoru nedaleko od Doma, prihvatilišta koje je osnovao 1968. godine, sa kukastim krstom, znakom ’Hitlerove braće’, urezanim na čelo. Imao je i nekoliko rana od uboda oštrim predmetom.

Dom je postao poznat širom zemlje 1977. godine, kada ga je posetila Majka Tereza, pomogla da se razdeli večera i molila se sa beskućnicima. Sam Magruder, poznat i kao ’anđeo ulice Istočne strane’ bio je na naslovnoj strani Njuzvika 1980. godine, kada ga je gradonačelnik Ed Kok imenovao za čoveka godine na Menhetnu.

Lekar upoznat sa slučajem procenio je Magruderove šanse da se izvuče kao ’ne veće od tri prema deset’. Rekao je da je Magruder pored kukastog krsta urezanog na čelo zadobio i ozlede očiju, zbog kojih je ostao slep. „Smatram sebe milostivom osobom“, rekao je lekar, „ali mislim da bi ljude koji su učinili ovo trebalo obezglaviti.“

Kalahan ponovo čita članak, pitajući se da lije ovo ’njegov’ Rovan Magruder ili neki drugi - Rovan Magruder iz nekog sveta u kom je neki tip po imenu Čedborn na nekoj od novčanica, recimo. Nekako je siguran da jeste njegov i da je trebalo da vidi baš ovaj članak. Svakako je sada u onome što naziva ’stvarni svet’, i dokaz za to mu nisu samo lica na tankim novčanicama u novčaniku. To je osećaj, neka vrsta nijanse. Neka istina. Ako je tako (a jeste tako, zna on), koliko li je samo stvari propustio dok je bio tamo na putevima u senci. Majka Tereza! I još pomagala da se deli supa!

Čoveče, možda je kuvala i žablji paprikaš s knedlama! Mogla je - recept je bio zalepljen na zidu pored šporeta. I nagrada! Naslovna Njuzvika! Krivo mu je što to nije video, ali ne vidaju se časopisi baš redovno kad putuješ s cirkusom i popravljaš sprave za vožnju ili čistiš štale u Oklahomi.

Toliko ga je stid da nije čak ni svestan da ga je stid. Čak ni kada ga Huan Kastiljo pita: „S’o plačeš, Doni?“

„Zar plačem?“, pita on i briše oči. Vidi, stvarno plače. Ali tada nije svestan da je to od stida. Misli da je šok, i verovatno delimično i jeste. „Ovaj, izgleda da plačem.“

„Đe ćeš?“, pita Huan. „Pauza za ručak je skoro gotova, čoveče.“

„Moram da idem“, kaže Kalahan. „Moram da se vratim na istok.“

„Ako odeš, nečeju da ti plate.“

„Znam „, kaže Kalahan. „ U redu je.“

I kakva je to samo laž. Zato što ništa nije u redu. Ništa.

6

„Imao sam nekoliko stotina dolara zašivenih u ruksaku“, reče Kalahan. Sedeli su na stepenicama crkve, obasjani suncem. „Kupio sam avionsku kartu za Njujork. Brzina je bila najbitnija, naravno, ali to nije bio jedini razlog. Morao sam da se klonim puteva u senci.“ Klimnuo je ka Ediju. „Autoputeva Todaša. Čovek postane ovisan od njih kao od pića...“

„Oni su jača droga“, reče Roland. Video je tri obličja kako se kreću ka njima: Rozalita, i ispred nje blizanci Taveri, Frank i Fransin. Devojčica je u rukama držala veliko parče hartije i nosila ga je ispred sebe s takvim izrazom revnosti da je delovalo komično. „Lutanje je najjača droga, i svaki skriveni put vodi do još tuceta drugih.“

„Istinu zboriš, blagodarim“, odgovori Kalahan. Rolandu je delovao mračno, tužno i pomalo izgubljeno.

„Proto, voleli bismo da čujemo ostatak tvoje priče, ali hajde neka to ostane za večeras. Ili za sutra uveče, ako se ne vratimo do večeras. Naš mladi prijatelj Džejk će uskoro biti ovde...“

„Vi to osećate, zar ne?“, upita Kalahan zainteresovano, i bez trunke neverice.

„Dabome“, reče Suzana.

„Voleo bih da vidim šta imaš unutra pre no što on stigne“, reče Roland. „Mislim da je priča o tome kako si je našao deo tvoje priče...“

„Da“, reče Kalahan. „Jeste. Mislim da je to poenta moje priče.“

„... Ali mora da čeka da dođe na red. U ovom trenutku imamo prečih stvari.“

„Da, biva to tako nekada“, reče Kalahan. „Mesecima - ponekad čak i godinama, kao što sam pokušao da ti objasnim - vreme kao da ne postoji. A onda se sve odigrava u jednom dahu.“

„Istinu zboriš“, reče Roland. „Pođi sa mnom da vidimo blizance, Edi. Mislim da je mlada gospa bacila oko na tebe.“

„Može da gleda koliko hoće“, reče Suzana veselo. „Gledanje je besplatno. Ja bih ostala ovde na stepenicama, Rolande, ako ti nije problem. Dugo nisam jahala pa me malo nažuljalo sedlo. To što nemam donje noge pomalo izbacuje iz takta sve ostalo.“

„Kako god tebi godilo“, reče Roland, ali je u stvari svakako hteo da ona ostane tu, i Edi je osećao da je tako. Nadao se samo da Suzana to ne oseti.

Dok su išli prema Rozaliti i deci, Roland je govorio Ediju, tiho i brzo: „Ući ću sam sa njim u crkvu. Znaj samo da neću oboje da vas držim podalje od onoga unutra. Ako to jeste Crna trinaestica - a verujem da mora da jeste - mislim da je bolje da joj se ona ne približava.“

„Misliš zbog nežnog delikatnog stanja. Rolande, pomislio bih da skoro želiš da Suz ima spontani.“

„Ne brine mene spontani“, reče Roland. „Mene brine da bi Crna trinaestica mogla da ubrza rast te stvari u njoj. I da je samo ojača.“ Zastao je ponovo. „Da ojača obe stvari u njoj. I bebu i bebinu čuvarku.“

„Miju.“

„Da, nju.“ A onda se nasmejao blizancima Taveri. Fransin mu uzvrati učtivim smeškom, a Ediju pruži pravi, srećan osmeh.

„Mogu li da pogledam šta ste mi napravili?“, upita Roland.

Frank Taveri reče: „Nadamo se da je u redu. Može bit’ da ne bude. Plašili smo se, znate. Hartija koju nam je dala gospa bila je toliko lepa da smo se plašili.“

„Prvo smo ucrtali obrise“, reče Fransin. „A onda laganim nanosom uglja. Frank je ucrtao detalje - meni su se ruke suviše tresle.“

„Nema čega da se plašite“, reče Roland. Edi se približio i gledao mu je preko ramena. Karta je bila prepuna čudesnih detalja, sa Skupštinom u sredini i Velikom rekom Devar-te-teom s leve strane hartije, koja je Ediju delovala kao najobičnije parče paus-papira. I to ona vrsta koju možeš da kupiš u svakoj knjižari u Americi.

„Deco, ovo je apsolutno fantastično“, reče Edi i u jednom trenutku pomisli da će se Fransin Taveri onesvestiti.

„Dabome“, reče Roland. „Učinili ste nam veliku uslugu. A sada ću učiniti nešto što će vama verovatno delovati kao svetogrđe. Znate tu reč?

„Da“, reče Frank. „Mi smo hrišćani. ’Ne uzimaj zalud imena Gospoda Boga svoga, niti Sina njegovog, Čoveka Isusa.’ Ali svetogrđe je i ružan čin nad nečim lepim.“

Ton mu je bio izrazito ozbiljan, ali je delovao zainteresovano da vidi kakvo će to svetogrđe stranac počiniti. Njegova sestra izgledala je isto tako zainteresovano.

Roland je savio hartiju - koju oni i pored svog očiglednog talenta skoro nisu smeli ni da dodirnu - na pola. Deca uzdahnuše; isto kao i Rozalita Munjos, mada ona nije bila tako glasna

„Ovo nije svetogrđe, jer ova hartija nije više samo hartija“, rekao je Roland. „Postala je oruđe, a oruđe se mora štititi. Znate?“

„Da“, rekoše deca, još uvek pomalo sumnjičavo. Poverenje im se vratilo barem delimično zbog pažnje kojom je Roland stavio savijenu kartu u torbu.

„Mnogo vam hvala“, reče Roland. Uzeo je Fransininu ruku u svoju levu, a Frankovu u svoju unakaženu desnu ruku. „Vašim rukama i očima ste možda spasli mnoge živote.“

Fransin briznu u plač. Frank se uzdržavao dok se nije nasmešio, a onda mu suze same krenuše niz pegave obraze.

7

Dok su se vraćali ka stepeništu crkve, Edi reče: „Dobra deca. Talentovani su.“

Roland je klimao glavom.

„Možeš li da zamisliš kako se jedno od njih vraća iz Zemlje Gromova kao balavi idiot?“

Roland, koji je to itekako mogao da zamisli, ništa ne odgovori.

8

Suzana je bez reči prihvatila Rolandovu odluku da ona i Edi ostanu ispred crkve, i revolveraš se seti kako nije htela da uđe na prazan plac. Pitao se da li se deo nje plaši iste stvari kao i on. Ako je bilo tako, bitka - njena bitka - već je počela.

„Koliko vremena da prođe pre no što uđem da te izvučem?“, upita Edi.

„Pre no što uđemo i izvučemo ga“, ispravi ga Suzana. Roland je razmišljao. Bilo je to dobro pitanje. Gledao je u Kalahana, koji je stajao na najvišem stepeniku u farmerkama i kariranoj košulji, rukava zavrnutih do laktova. Ruke su mu bile prekrštene. Roland vide da su mu mišići na rukama razvijeni.

Matori je slegnuo ramenima. „Spava. Ne bi trebalo da bude problema. Ali...“ Jednom od svojih čvornovatih ruku pokazao je na Rolandov pištolj. „Ostavio bih to napolju. Možda spava s jednim otvorenim okom.“

Roland skinu opasač i pruži ga Ediju, koji je nosio i drugi. Zatim otkopča torbu i pruži je Suzani. „Pet minuta“, reče. „Ako bude problema, možda ću moći da vas dozovem.“ A možda i neću. Ali to nije izgovorio naglas.

„Džejk bi do tada već trebalo da stigne“, reče Edi.

„Ako stignu, neka budu ovde napolju“, reče Roland.

„Ajzenhart i Slajtmenovi neće pokušati da uđu“, reče Kalahan. „Oni obožavaju Orizu. Gospu riže.“ Napravio je grimasu da bi pokazao šta misli o Gospi riže i ostalim drugorazrednim bogovima Kale.

„Hajdemo, onda“, reče Roland.

9

Mnogo vremena je prošlo otkako je Roland Desčejn poslednji put osetio onaj duboki, sujeverni strah koji ide uz religiozna osećanja. Možda se čak od detinjstva nije tako osećao. No, čim je prota Kalahan otvorio vrata svoje skromne drvene crkve i pokazao mu da uđe, Rolanda spopade strah. Prva prostorija bila je priprata sa izbledelom ponjavom na podu. Sa druge strane priprate bila su dvoja vrata, oboja otvorena. Iza njih bila je veća prostorija sa klupama s obe strane, koje su imale tapacirane daske za klečanje. U dnu prostorije bila je platforma i predikaonica, oivičena saksijama belog cveća. Njihov blag miris visio je u vazduhu. Prozori su bili uski. Iza predikaonice, na zidu, bio je veliki drveni krst.

Mogao je da čuje blago koje je Matori krio, ali ne ušima već kostima. Konstantan, tih bruj. Kao ruža, taj bruj imao je prizvuk moći, i to je bilo sve što se tiče sličnosti sa njom. Ovaj bruj nosio je osećaj ogromne praznine, poput one koju su svi oni osetili iza pozadine stvarnosti kada su bili u Todašu. Praznine, koja je mogla da se pretvori u glas.

Da, ovo nas je prebacilo, mislio je. Prebacilo nas je u Njujork - jedan od mnogih Njujorka prema Kalahanovoj priči - ali može da nas prebaci u bilo koje gde i kada. Moglo bi da nas prebaci ili da fijukne poput praćke.

Setio se zaključka svog dugačkog razgovora sa Valterom na mestu kostiju. Bio je i tada u Todašu, to mu je sada bilo jasno. I bio je tu osećaj rasta, nadimanja, dok nije postao veći od zemlje, zvezda i samog svemira. Ta moć bila je ovde, u ovoj prostoriji, i plašila ga je.

Bogovi, dajte samo da spava, mislio je, ali odmah mu je došla poražavajuća misao: pre ili kasnije moraće da je probude. Pre ili kasnije moraće da je upotrebe da se vrate u različita kada Njujorka u koja su morali da idu.

Na postolju pored vrata bila je zdela sa vodom. Kalahan je umočio prste u vodu, a onda se prekrstio. „Možeš to sada da radiš?“, upita Roland skoro šapatom.

„Mogu“, reče Kalahan. „Bog me je primio ponovo sebi, revolverašu. Mada mislim da je to samo na neku vrstu ’probnog rada’. Razumeš šta hoću da kažem?“

Roland je klimao glavom. Pratio je Kalahana u unutrašnjost crkve, ali nije umočio prste u svetu vodicu.

Kalahan ga je poveo niz centralni prolaz, i mada se kretao hitro i sigurno, Roland je osećao da se sveštenik plaši isto kao i on, ako ne i više. Hteo je da se reši kugle, svakako, ali Roland je visoko cenio njegovu hrabrost.

Skroz pozadi na desnoj strani, tri stepenika su vodila ka oltaru. Kalahan se pope. „Ti ne moraš da se penješ, Rolande. Možeš sasvim dobro da je vidiš odatle. Mislim, nećeš odmah ovog momenta da je nosiš?“

„Nikako“, reče Roland. Sad su zaista šaptali.

„Dobro.“ Kalahan se spusti na koleno. Zglob mu je krcnuo i obojica se trgnuše na to. „Ne bih da pipnem ni kutiju u kojoj se nalazi ako ne moram. A i nisam otkako sam je ostavio ovde. Rupu za skrivanje sam napravio sam, uz izvinjenje Bogu što koristim testeru u Njegovoj kući.“

„Izvadi je“, reče Roland. Bio je potpuno pripravan, svako čulo naoštreno, osluškujući i najmanju promenu u beskrajnoj praznini bruja. Nedostajala mu je težina revolvera na kuku. Zar ljudi koji su dolazili ovamo da se mole nisu osećali tu užasnu stvar koju je Matori krio? Pretpostavljao je da nisu, jer inače ne bi ni dolazili. A pretpostavljao je i da nema boljeg mesta za tu stvar - jednostavna vera parohijana ju je mogla do nekog odrađenog stepena neutralizovati. Mogla je možda čak i da joj produbi san.

Ali mogla bi da se probudi, mislio je Roland. Mogla bi da se probudi i sve ih pošalje u devetnaest tački ništavila dok trepneš okom. Bila je to grozna misao i odmah ju je otresao. Ideja da je iskoristi da bi zaštitio ružu delovala mu je sve više i više kao loša šala. Suočavao se do tada sa ljudima i čudovištima, ali nikad nije bio ni blizu nečega nalik na ovo. Osećaj njenog zla bio je užasan i obeshrabrujući. Ali je osećaj njene zloćudne praznine bio daleko gori.

Kalahan gurnu palac u procep između dve daske. Zaću se krckanje i otvori se deo poda u oltarskom prostoru. Kalahan pomeri daske u stranu, otkrivajući rupu u obliku kvadrata, širine i dužine nekih četrdesetak centimetara. Kalahan se spusti na bok, držeći daske preko grudi. Bruj je sada bio mnogo glasniji. Rolandu se na kratko javi slika ogromnog pčelinjaka i pčela veličine vagona kako gmižu unutra. Nagnuo se napred i bacio pogled u skrovište koje je napravio Matori.

Stvar unutra bila je umotana u belo platno, koje je izgledalo kao fini lan.

„To je odora jednog ministranta“, reče Kalahan. A onda, videvši da ga Roland nije razumeo: „Deo odeće.“ Slegnu ramenima. „Srce mi je reklo da je umotam, te sam je umotao.“

„Srce ti je svakako dobro reklo“, šapnu Roland. Mislio je o torbi koju je Džejk poneo sa sobom sa praznog placa, onoj na kojoj je pisalo ’SVE SAMI PUNI POGOCI NA STAZAMA SREDNJEG SVETA’. Trebaće im ta torba, nego šta, ali nije želeo ni da misli kako će prebaciti ovu stvar u nju.

A onda je potisnuo tu misao - zajedno sa strahom - i zadigao platno. Ispod odore, odnosno umotana u nju, bila je drvena kutija.

I pored straha koji je osećao, Roland pruži ruku da dotakne to tamno, taško drvo. Biće to kao da dodirujem metal sa tankim slojem ulja, mislio je, i bilo je tako. Osetio je neki erotski drhtaj duboko u sebi - poljubio je njegov strah poput starog ljubavnika i onda nestao.

„Ovo je crno gvozdeno drvo“, šaptao je. „Čuo sam za njega, ali ga nikad nisam video.“

„U mojim ’Pričama o Arturu’ piše da je to duhodrvo“, odgovori Kalahan.

„Je li? Stvarno?“

Kutija je svakako odavala nekakvu duhovsku atmosferu, kao nešto staro, što je posle mnogo lutanja napokon našlo mir, ali samo privremeno. Revolveraš je želeo da je ponovo dodirne - tamno, gusto drvo kao da je dozivalo njegovu ruku - ali je čuo kako bruj stvari unutra raste na kratko pre no što se spustio na svoj obični nivo. Mudar čovek ne bi bockao usnulog medveda štapom, rekao je sebi. To je bilo tačno, ali nije menjalo njegovu želju. Onda je ipak dodirnuo drvo još jednom, ali samo na kratko, i to vrhovima prstiju, a onda ih je pomirisao. Mirisalo je na kamfor, vatru i - mogao je da se zakune u to - na cveće koje je raslo u snegu, daleko na severu.

Na kutiji su bila urezana tri predmeta: ruža, kamen i vrata. Ispod vrata bilo je ovo:

Roland ponovo pruži ruku. Kalahan krenu da ga zaustavi, a onda se predomisli. Roland dodirnu simbol ispod vrata. Ponovo, bruj ispod njegove ruke se pojača - bruj crne kugle sakrivene u kugli.

„Ne...?“, šapnuo je i ponovo prešao palcem preko simbola. „Ne... pronađeno?“ Nije čitao očima, već takoreći prstima.

„Da, siguran sam da piše to“, odgovori Kalahan. Izgledao je zadovljno, ali je ipak zgrabio Rolanda za šaku i gurao je sa kutije. Tanak sloj znoja izbio mu je na čelu i rukama. „Na neki način ima smisla. List, kamen i nepronađena vrata. To su simboli iz jedne knjige iz mog sveta. Zove se ’Pogledaj dom svoj, anđele’.“

List, kamen, vrata, mislio je Roland. Samo zameniš list sa ruža. Da, to je to.

„Hoćeš li je uzeti?“, upita Kalahan. Više nije potpuno šaputao, i revolveraš shvati da ga sveštenik preklinje.

„Ti si je zaista video, proto, zar ne?“

„Dabome. Jednom. Užasna je da se opisati ne može. Kao ljigavo oko čudovišta koje je raslo van senke Božje. Hoćeš li je uzeti, revolverašu?“

„Da.“ „Kada?

Roland začu tih zvuk zvona - zvuk tako užasno lep da si morao da stisneš zube. Na trenutak, zidovi crkve prote Kalahana treperili su. Kao da im je stvar u kutiji govorila: Vidite li kako je sve nebitno? Kako lako i brzo mogu sve da vam uzmem, samo da hoću? Čuvaj se, revolverašu! Čuvaj se, šamane’. Ambis je svuda oko vas. Plovićete ili ćete pasti u njega, zavisno od mog ćefa.

A onda se kammen više nisu čula.

„Kada?“ Kalahan pruži ruku preko kutije i uhvati Rolanda za košulju. „Kada će doći taj momenat?“

„Ubrzo“, reče Roland.

Suviše brzo, odgovori njegovo srce.

Poglavlje 5
PRIČA O SIVOM DIKU

1

Još dvadeset tri, pomislio je Roland. Sedeo je pored Ajzenharta na ranču Roking B i slušao usklike dečaka i Ojov lavež. U Gileadu bi ovakav trem s pogledom na ambare i polja zvali radnom verandom. Još dvadeset tri dana do dolaska Vukova i koliko još do Suzaninog porodaja?

Javila mu se grozna misao. Šta ako Mija, nova ličnost unutar Suzaninog tela, porodi monstruozno biće na sam dan dolaska Vukova? To baš i nije najverovatniji sled događaja, ali ako je verovati Ediju, slučajnosti ne postoje. Njujorčanin je bio u pravu. Period sazrevanja demonskog ploda bio je potpuna nepoznanica. Čak i da je u utrobi nosila ljudsko dete, devet meseci više nije moralo biti devet meseci. Vreme je omekšalo.

„Momci!"povikao je Ajzenhart. „Šta ću u ime Čoveka Hrista reći ženi ako izlomite vratove skačući s tog ambara?"

„Ne brinite!" odgovorio je Ben Slajtmen. „Andi neće dopustiti da se povredimo!" Dečak je bio na visokom prozoru iznad ambarskih vrata, bos i u farmerkama na tregere. Stajao je tik iznad urezanih slova Roking B. „Izuzev ako zaista ne želite da prestanemo, sai?"

Ajzenhart je bacio brz pogled na Rolanda, kome nije promaklo da Džejk nestrpljivo cupka iza Benija i čeka svoj red da skoči i isproba čvrstinu svojih mladih kostiju. Revolveraš se osmehnuo. Opazio je kako i njegov dečak nosi pantalone na tregere, očigledno pozajmljene od novog prijatelja.

Bilo je teško zamisliti Džejka u takvoj odeći.

„Ako baš želite da znate, meni je svejedno šta momci rade", odgovorio je Roland.

„Nek rade šta znaju!" brecnuo se rančer. Zatim se okrenuo ka gomili gvoždurije razastrtoj po daskama.

„Šta misliš? Hoće li zapucati?"

Ajzenhart je izneo tri komada vatrenog oružja na pregled. Najbolja je bila puška s kojom je rančer dojahao u grad na sastanak koji je sazvao Tijan Džafords. Preostala dva bili su pištolji koje su Roland i njegovi prijatelji zvali „revolveri s burencetom". Predimenzionirani magacin za metke morao se prilikom svakog pucnja pomicati ivicom dlana. Revolveraš je pedantno i ćutke rastavio rančerove cevke. Ulje za podmazivanje oružja je, za ovu priliku, sipao u lonac umesto u tanjir.

„Rekao sam..."

„Čuo sam vas, sai", prekinuo ga je Roland. „Bolju pušku nisam video nakon odlaska iz velikog grada. Što se revolvera tiče..." Odmahnuo je glavom. „Niklovani će možda i zapucati, ali ovaj drugi možete slobodno pobosti u zemlju. Možda će iz njega nešto iznići."

„To mi teško pada", reče Ajzenhart. „Oružje se u našoj porodici čuva i prenosi s kolena na koleno, bar ovoliko generacija." Podigao je sedam prstiju i jedan palac. „Običaj je začet još pre dolaska Vukova. Dobija ih najsposobniji sin na očevoj samrtnoj postelji. Bio sam đavolski ponosan kada su pripali meni umesto najstarijem bratu."

„Da li si imao bliznakinju?" pitao je Roland.

„Jašta, Vernu", odgovorio je rančer. On se često i srdačno osmehivao. Sada je ispod velikih, posedelih brkova imao pomalo tužan osmeh - osmeh čoveka koji ne želi da iko sazna kako krvari ispod odeće. „Bila je sveža kao zora, takva je bila. Umrla je pre desetak godina. Napustila nas je na pragu zrelog doba, što je sa skrnavima čest slučaj."

„Žao mi je."

„Blagodarim."

Rumeno sunce tonulo je ka jugozapadu, bojeći dvorište krvavim tonovima. Na verandi je bio red stolica za ljuljanje, u jednoj od njih bio je Ajzenhart. Roland je sedeo prekrštenih nogu na daskama trema, čisteći rančerovu zaostavštinu. Revolveraševe ruke su vešto radile ne obazirući se na činjenicu da pištolji verovatno nikada neće opaliti. Izvodile su davno naučeni sled smirujućih, automatskih pokreta.

Sklopio je oružje uz seriju škljocaja brzinom zbog koje je rančer žmirkao u neverici. Završio je posao i odložio cevi na kvadratni komad ovčje kože. Obrisao je prste o krpu i zaseo u stolicu za ljuljanje pokraj Ajzenharta. Rančer je za mirnih večeri sigurno često sedeo na tremu sa suprugom, posmatrajući kako sunce izdaje dan.

Potražio je duvankesu u torbi i smotao sebi cigaru od Kalahanovog svežeg, miomirisnog duvana. Rozalita je propovednikovom poklonu dodala smotuljak „papirića", tankih listova kukuruzovine. Po kvalitetu su se mogli meriti s najboljim cigaret-papirom. Nakratko se divio rezultatu svog rada, zatim ga je prineo plamenu šibice koju je Ajzenhart pripalio o svoj rožnati nokat. Udahnuo je duboko i izdahnuo oblačak dima. On se lagano digao u večernje nebo, neuobičajeno vlažno za kraj letnjeg dana. „Dobar duvan", rekao je, klimnuvši.

„Zaista? Nadam se da jeste. Ja ne uživam u tim stvarima."

Pedeset metara dug i trinaest metara visok ambar bio je mnogo veći od rančerskog doma. Prednju fasadu krasili su talismani izvešani u čast dolazećeg godišnjeg doba; slamnati stražari sa ogromnim glavama od oštrarepe. Iznad tavanskog prozora štrčao je kraj velike grede. Sa nje je visio konopac. Dečaci su u dvorištu ispod njega nabacali seno. Sa jedne strane plasta dežurao je Oj a sa druge Andi. Obojica su gledali gore, u Bena Slajtmena. Uhvatio je konopac. Zestoko ga je potegao isprobavajući njegovu čvrstinu i nestao u unutrašnjosti ambara. Oj je nestrpljivo lajao pokraj sena. Beni je izleteo, bacivši se napred, kosa mu se vijorila za leđima.

„Za Gilead i Elda!" povikao je i skočio sa prozora. Poleteo je u crveni sumrak, vukući senku za sobom. „Ben - Ben!" zalajao je Oj. „Ben - Ben - Ben!"

Dečak je ispustio uže i poleteo u stog sena. Nestao je u njemu da bi već sledećeg trenutka izvirio sretan i nasmejan. Andi mu je ponudio metalnu ruku. Beni je ignorisao i vešto skliznuo na nabijeno tlo. Oj je lajući obilazio oko njega.

„Da li se uvek igraju uz taj poklič?" pitao je Roland.

Ajzenhart se kiselo nasmejao. „Nikako! Obično viču Oriza ili Čovek Isus, 'Živela Kala', ili sve to zajedno.

Rekao bih da je vaš dečak napunio uši Slajtmenovom malom kojekakvim pričama."

Revolveraš se pravio da ne primećuje rančerovu blagu kritiku. Džejk je uhvatio uže. Beni je nepomično ležao na tlu. Izigravao je mrtvaca sve dok mu Oj nije oblizao usne. Ustao je cerekajući se. Roland je znao da bi robot prihvatio dečaka da je ovaj promašio stog sena.

Na jednoj strani ambara bilo je krdo od dvadesetak tovarnih konja. Tri kauboja sa kožnim navlakama preko pantalona i iznošenim čizmama vodili su pet šest jahaćih grla. Na drugoj strani dvorišta bio je koral sa volovima. U sledećih nekoliko nedelja biće poklani i poslati niz reku na trgovačkim brodicama.

Džejk se povukao u ambar da bi se trenutak kasnije pojavio trčeći. „Njujork!" vikao je. „Tajms skver! Empajer stejt bilding! Kule bliznakinje! Kip slobode!" Bacio se u prazninu držeći se za konopac i nestao u plastu sena.

„Zašto su dva člana vaše družine prenoćila kod Džafordsovih?" pitao je Ajzenhart. Govorio je nehajnim tonom, ali je Rolandu bilo jasno da ga ova tema izuzetno zanima.

„Da bi se raširili po čitavom mestu. Tako će svi imati priliku da nas vide. Za kratko vreme mora se doneti veliki broj odluka." Izneo mu je dobre razloge ne otkrivajući sve karte, što domaćinu verovatno nije promaklo. Bio je oštroumniji od Overholzera i veliki protivnik suprotstavljanja Vukovima, ali mu se, uprkos tome, dopadao. Pošteni rmpalija imao je prizemni, seljački smisao za humor. Roland se nadao da će im se pridružiti kad shvati da nisu bez šansi za uspeh.

Obišli su nekoliko manjih farmi na putu do ranča Roking B. Pirinač je na njima bio glavni usev. Ajzenhart ih je srdačno predstavljao seljacima. Roland bi prilikom svakog zaustavljanja pitao isto što i prethodne večeri u Paviljonu: Hoćete li nam se otvoriti, ako se mi otvorimo vama? Prihvatate li ono šta smo i šta činimo? Svi su odgovorili da, ni Ajzenhart nije bio izuzetak. Roland se uzdržao od postavljanja trećeg pitanja. Za njega je bilo rano. Imali su još tri nedelje.

„Čekamo, revolverašu", rekao je Ajzenhart. „Čekanje je naš odgovor na Vukove. Nekada je postojao Gilead, Gileada više nema - ti to najbolje znaš - a mi još čekamo. To se može promeniti ako se suprotstavimo Vukovima. Ono što će se dogoditi za koju nedelju tebi i ostalima možda ne znači više od prdeža na snažnom vetru. Ako pobedite i preživite, krenućete dalje. Ako izgubite i izginete, mi nemamo kud."

„Ali..."

Ajzenhart je podigao ruku. „Poslušaj me, molim te. Zar me nećeš poslušati?"

Roland je rezignirano klimnuo. To je verovatno bio najbolji potez. Dečaci su, iza njih, jurcali ka ambaru i sledećem skoku. Uskoro će pasti mrak i prekinuti zabavu. Revolveraš je mislio na Edija i Suzan. Da li su razgovarali sa Tijanovim dedom? Da li su doznali nešto važno?"

„Recimo da će poslati pedeset ili šezdeset jahača, kao i toliko puta ranije. Pretpostavimo da ćemo ih slistiti sa lica zemlje? Šta ćemo ako za nedelju ili mesec dana pošalju pet stotinci ljudi na nas?"

Razmišljao je o postavljenom pitanju. U međuvremenu im se pridružila domaćica, Margaret Ajzenhart. Bila je to suvonjava žena u četrdesetim, neupadljivih grudi. Nosila je farmerke i svilenu košulju. Crnu kosu prošaranu sedim vlasima čvrsto je svezala u pundu na zatiljku. Jednu ruku je krila ispod kecelje.

„To je dobro pitanje", rekla je, „ali ovo možda nije dobro vreme za njega. Daj im još jednu nedelju da procunjaju okolo i bolje upoznaju Kalu."

Ajzenhart je odmerio suprugu sa mešavinom naklonosti i nelagodnosti. „Da li se ja mešam u kuhinjske poslove, ženo? Da li ti govorim kad da kuvaš a kad da pereš?"

„Samo četiri puta nedeljno", rekla je. Reagovala je, kad je Roland ustao iz stolice za ljuljanje: „Ne, sedite dole, molim vas. Provela sam dosta vremena u stolici ljušteći oštrarepu sa Ednom, njegovom tetkom." Klimnula je u Benijevom pravcu. „Stajanje mi baš prija." S osmehom je posmatrala razdragane dečake kako skaču u gomilu sena dok Oj igra i laje oko njih. „Von i ja se nikada nismo susreli s tim užasom, Rolande. Imali smo šestoro dece, sve blizance, ali su sva odrasla u međuvremenu. Zbog toga možda i ne možemo da shvatimo potrebu za donošenjem odluke koju vi zagovarate."

„Sreća ne zaglupljuje čoveka", prokomentarisao je Ajzenhart. „Baš naprotiv, staložen čovek jasnije vidi." „Možda", rekla je posmatrajući dečake kako jurcaju u ambar. Sudarali su se i smejali, trudeći se da dobiju trku do merdevina. „Možda si u pravu, ali i srce ističe svoje zahteva o koje se oglušuju samo budale. Nekada je najbolje zaljuljati se s konopcem u rukama iako je isuviše mračno da bi se video stog sena."

Roland je uhvatio za ruku. „Ni sam to ne bih bolje rekao."

Nagradila ga je skromnim, odsutnim osmehom. Trajao je samo tren dok se ponovo nije zagledala u dečake, ali je bio dovoljno dug da shvati da je uplašena, tačnije užasnuta.

„Ben, Džejk!" pozvala ih je. „Dosta je bilo! Umijte se i vratite u kuću! Tamo vas Čeka pita sa šlagom!" Beni se pojavio na otvoru iznad vrata. „Moj tata kaže da možemo spavati u šatoru pored litice, sai, ako vi nemate ništa protiv."

Margaret Ajzenhart se zagledala u svog muža koji je klimnuo glavom. „U redu", rekla je, „neka bude šator. Želim vam dobar provod, u međuvremenu, marš unutra ako želite pitu. Ovo je poslednji poziv! Ne zaboravite da prvo operete ruke i lice!"

„Hvala, gospoja", reče Beni. „Može li Oj da dobije neko parče?"

Margaret Ajzenhart je prešla levom rukom preko čela kao da se brani od glavobolje. Desna je, kako je Roland zapazio, ostala pod keceljom. „Važi", rekla je, „biće pite i za bambura. Sigurna sam da je to prerušeni Artur Eld i da će mi gostoprimstvo uzvratiti dragim kamenjem, zlatom i isceliteljskim dodirom."

„Hvala, sai", oglasio se Džejk. „Možemo li se još jedanput zaljuljati? To je najbrži put do dole."

„Uhvatiću ih, ako se loše odraze, Margaret sai", ubacio se Andi. Oči su mu na trenutak zaplamsale plavičastom vatrom. To je ličilo na osmeh. Roland je imao utisak da u robotu obitivaju dve ličnosti: stara dadilja i bezazleni prevarant. Znao je zašto mu se nijedna od njih ne dopada. Iskustvo ga je naučilo da ne veruje mašinama bilo koje vrste, pogotovo onima koje se kreću i govore.

„Pa", progovorio je Ajzenhart, „noge se obično lome u smiraj dana, ali neka vam bude, skačite ako baš hoćete."

Skočili su i nisu slomili noge. Obojica su završila posred stoga sena. Iz plasta su izvirile nasmejane glave. Potrčali su ka kuhinji sa Ojem za petama. Činilo se da bambur goni malobrojno, neposlušno stado.

„Deca sklapaju prijateljstva sa zadivljujućom brzinom", prokomentarisala je Margaret Ajzenhart bez trunke veselja u glasu. Izgledala je neveselo.

„Imate pravo", reče Roland. „To je zaista zadivljujuće." Položio je torbu u krilo kao da se sprema da odreši uzicu, ali se predomislio. „S kojim oružjem se vaši ljudi dobro služe?" pitao je Ajzenharta. „S lukom ili samostrelom? Sigurno je da nisu dobri sa puškama ili revolverima."

„Više volimo samostre!", reče Ajzenhart. „Namestite strelicu, zategnete oputu, naništanite, otpustite osigurač i gotovo."

Roland je klimnuo. To je i očekivao. Samostrel nije bio precizan na daljini većoj od dvadeset pet metara i to samo u danima bez vetra. Kad dune jači povetarac... ili, bogova mu, snažniji vetar...

Ajzenhart je posmatrao suprugu. Gledao je sa suspregnutim obožavanjem. Stajala je podignutih obrva, uzvraćajući mu pogled. Šta je bilo po sredi? Moralo je imati nekakve veze sa rukom pod keceljom.

„Reci mu, pobogu", oglasio se Ajzenhart. Prstom je pokazao na Rolanda kao da mu preti pištoljem. „Iako to ništa neće promeniti. Ništa! Blagodarim!" Izrekao je poslednje reči razvukavši usta u divlji osmeh. Roland je bio zbunjen kao retko kada, ali je u svemu nazirao iskru nade. Najverovatnije je po sredi bila lažna nada, ali je i to bilo bolje od briga, nedoumica i bola koji su ga od skora mučili.

„Jok", odgovorila je Margaret sa nenametljivom skromnošću. „Nije na meni da mu kažem. Mogu mu pokazati, ali mu neću reći."

Ajzenhart je uzdahnuo, premeravajući opcije, zatim se obratio Rolandu. „Igrao si pirinčani ples", rekao je, „pa znaš ko je gospa Oriza."

Roland klimnu. Gospa od pirinča se ponegde smatrala boginjom a ponegde heroinom. Na nekim mestima bila je i jedno i drugo.

„Znaš kako je sredila Dika Greja, ubicu svog oca?"

Revolveraš je ponovo klimnuo.

2

Prema zanimljivoj priči koju mora ispričati Ediju, Suzani i Džejku, kada ( ako) mu se za to ukaže prilika gospa Oriza je pozvala Dika Greja, čuvenog odmetničkog princa, na raskošnu gozbu u Vajdon, u svoj zamak pokraj reke Send. Obavestila ga je da inspirisana učenjem Čoveka Isusa želi da mu oprosti ubistvo svog oca.

Želiš da dođem tamo da bi me ubila, misliš li da sam toliko glup, odgovorio je Dik Grej.

Jok, jok, reklaje gospa Oriza, nisam ni pomislila na to. Sve oružje ostaje van zamka. U gozbenoj sali će biti samo dugi sto s dakonijama i nas dvoje.

Sakrićeš bodež u rukavu ili boln ispod haljine, reče Dik Grej. Ako ti to ne učiniš, ja ću.

Jok, jok, reče gospa Oriza. Nisam ni pomislila na to. Obedovaćemo bez odeće.

Gospa Oriza bejaše bajna deva pa je Dika Greja obuzela pohota. Uzbudila ga je pomisao o njene nagim grudima i žbunu. Uzavreo je misleći na nabrekli ud izložen devičanskom pogledu. Umislio je da je prozreo njen motiv. Oholo srce ćega upropastiti, reče gospa Oriza sluškinji (zvala se Marijana i sama bejaše akter mnogobrojnih, živopisnih avantura).

Gospa je imala pravo. Ubio sam lorda Grinfola, najstrašnijeg gospodara u rečnim baronijama, reče Dik Grej samom sebi. Ko će ga osvetiti, izuzev njegove slabašne kćeri? (Koja je, uz to, veoma lepa.) Sigurno moliza mir. Ako pored lepote poseduje drskost i maštu, možda će tražiti brak.

Prihvatio je njenu ponudu. Njegovi ljudi pretražili su salu za gozbu ne našavši nikakvo oružje nije ga bilo na stolu, ispod stola ili iza tapiserija. Nisu znali da je gospa Oriza nedeljama pre gozbe vežbala bacanje teškog poslužavnika. Mrzela je Dika Greja svim srcem i bila rešena da ga natera da plati za počinjena nedela ne mareći za rizik.

Poslužavnik nije bio samo težak već i naoštrenih ivica. Dikovi ljudi su ga prevideli, što su devojke i očekivale. Gostili su se i kako je to morala biti čudna gozba. Najednoj strani stola bio je veseli, zgodni i nagi odmetnik, a na drugoj desetak metara udaljenoj strani stidljivo nasmešena ali izuzetno lepa i jednako naga devica. Nazdravljali sujedno drugom najfinijim crvenim vinom gospodara Grinfola. Gospa je sigurno ključala od besa posmatrajući ga kako loče izvanredno sortno vino kao da je voda i skerletne kapljice što mu se kotrljaju niz obraze i nestaju na dlakavim grudima. Nije davala ni najmanjeg oduška svom nezadovoljstvu; samo se koketno smešila otmeno pijuckajući vino iz kristalne čaše. Razbojnikov teški pogled na golim grudima osećala je kao gamizanje grozomornih buba po koži.

Koliko je ova predstava trajala? Neki pripovedači navode kako je Dik Grej potrajao do druge zdravice. (On: Neka tvoja lepota neprestano raste. Ona: Neka tvoj prvi dan u paklu traje deset hiljada godina i nek bude najkraći.) Drugi - pričalice koje uživaju u laganoj tvorbi napetosti pripovedaju o dvanaest jela posluženih pre no što je gospa Oriza uhvatila poseban sud i s osmehom pogledala Dika Greja pravo u oči, tragajući za nenaoštrenim delom za hvatanje.

Bez obzira na dužinu trajanja priča je imala isti kraj. Gospa Oriza bi na kraju zavitlala poslužavnik. Sa donje strane bili su cevasti kanali, garant pravilne putanje kretanja. Poleteo je zujeći i bacajući sen po prasetini, ćuretini i brdima voća i povrća na kristalnim ovalima.

Hitnula je tanjir po blago uzdignutoj putanji. Ispružila je ruku, tako da su kažiprst i svijeni palac pokazivali u pravcu očevog ubice. Glava Dika Greja je već sledećeg trenutka odletela kroz otvorena vrata u hodnik. Njegov erektirani ud je još neko vreme optužujuće pokazivao na nju. Omlitavio je, pa se Dik strovalio pravo na veliki oval sa govedinom i planinu začinjenog pirinča.

Gospa Oriza, ili kako je ponegde zovu gospa od Poslužavnika, podigla je čašu nazdravljajući obezglavljenom telu. Rekla je

3

„Neka tvoj prvi dan u paklu potraje deset hiljada godina", promrljao je Roland.

Margaret je klimnula. „Jašta, i nek bude najkraći od svih. Tu stravičnu zdravicu rado bih izrekla nekom od Vukova. Svima bez izuzetka!" Leva šaka joj se zgrčila. U rumenilu sumraka izgledala je grozničavo i bolesno. „Imali smo ih šest. Okruglo pola tuceta. Da li vam je rekao zašto niko od njih nije ovde da pomogne oko zatvaranja i klanja goveda? Da li vam je to ispričao, revolverašu?"

„Margaret, nema potrebe", reče Ajzenhart. Vrpoljio se u stolici za ljuljanje.

„Možda nema, a možda ima. Ima to veze sa prethodnim razgovorom. Možda skakanje u nepoznato iziskuje veliku cenu, ali ponekad više platite ako se držite po strani. Deca su nam odrasla u slobodne i zdrave ljude ne strahujući od Vukova. Prvo dvoje, Toma i Tesu, rodila sam mesec dana pre njihovog poslednjeg dolaska. Ostali su izleteli kao zrnca graška iz mahune. Najmlade je nedavno napunilo petnaestu, ali ga nećete videti."

„Margaret..."

Ignorisala ga je. „Odselili su se strahujući od onog što se može dogoditi njihovoj deci. Neki su otišli na sever duž Luka, neki na jug u potrazi za mestom u koje Vukovi ne zalaze."

Okrenula se Ajzenhartu. Obraćala se Rolandu, ne skidajući pogled s muža.

„Jedno od dvoje; to je vučji danak. To je ono što otimaju svakih dvadeset i nešto godina, još od davnina.

Mi smo gore prošli. Nama su oteli svu decu. Svu bez izuzetka." Sagnula se i potapšaia Rolanda odmah iznad kolena. „Zato ih ne vidite."

Tišina je pala po zadnjoj verandi. Osudena goveda zaludno su rikala sred klaničnog obora. Iz kuhinje je dopirao dečački smeh pomešan sa Andijevim opaskama.

Ajzenhart je oborio glavu. Roland nije video ništa sem bogatih brkova. Nije morao videti rančerovo lice da bi znao da plače ili iz petnih žila pokušava da suspregne plač.

„Ne bih te rastužila ni za sav pirinač Luka", rekla je, milujući supruga po ramenu s beskrajnom nežnošću. „Ponekad svrate, naravski, što mrtvi nikad ne čine, sem u snovima. Još uvek im nedostaje majka i još uvek požele da razmene pokoju reč s ocem. Ali ih ipak nema. To je cena bezbednosti." Pogledala je u Ajzenharta, jednom rukom ga je milovala dok je drugu još uvek držala ispod kecelje. „Slobodno reci koliko si besan na mene", rekla je, „ionako već znam."

Ajzenhart je odmahnuo glavom. „Nisam besan", rekao je prigušenim glasom.

„Jesi li se predomislio?"

Rančer je nanovo odmahnuo glavom.

„Tvrdokorni starkelja", rekla je, sa mnogo simpatija u glasu. „Tvrdoglav je kao mazga, jakako, blagodarimo."

„Razmišljam o tome", rekao je, ne dižući glavu. „Još uvek razmišljam. Nisam očekivao da će tako biti, obično se rešim i gotovo."

„Rolande, čujem kako je Džejk u šumi, pred Overholzerom i ostalima, demonstrirao veštinu u baratanju oružjem. Možda i mi ovde imamo nešto čime bi vas mogli impresionirati. Megi, idi i donesi svoju Orizu."

„Nema potrebe", rekla je, konačno podižući ruku ispod kecelje, „već sam je ponela sa sobom."

4

Bio je to poslužavnik koji bi Deta i Mija odmah prepoznale, plav sa nežnim mrežastim šarama. Poseban poslužavnik. Roland je ubrzo rastumačio šaru: vlati mladog pirinča. Sai Ajzenhart je lupkala prstima po njemu, proizvodeći čudan zvuk. Materijal je podsećao na porcelan, ali nije to bio. Staklo? Neka vrsta stakla? Pružio je ruku na ozbiljan i pristojan način, kakav se i očekuje od dobrog poznavaoca oružja. Domaćica je oklevala, grickajući usnu. Posegao je u futrolu, opasanu još pre podnevnog obroka ispred crkve i izvukao revolver. Ponudio ga je ženi, držeći oružje za cev.

„Ne", rekla je, uz otegnuti uzdah. „Ne treba mi cevka kao taoc Rolande. Von vam je poverio svoj dom pa vam ja mogu poveriti Orizu. Budite pažljivi da ne bi ostali bez prstiju. To ne možete sebi priuštiti pošto vam već fale dva na desnoj ruci."

Jedan pogled na plavi poslužavnik Orizu bio je dovoljan da shvati ozbiljnost upozorenja. Osetio je sjajnu iskru uzbuđenja pomešanu s poštovanjem. Godinama nije video novo, upotrebljivo oružje poput ovog.

Poslužavnik nije bio od stakla već od metala, od neke lake i snažne legure. Po veličini nije odudarao od običnog poslužavnika. Imao je tridesetak (možda nešto više) centimetara u prečniku. Tri četvrtine ivice bilo je ubilački naoštreno.

„I u najvećoj žurbi se lako vidi gde ga treba uhvatiti", rekla je Margaret. „Ako pogledaš..."

„Vidim", potvrdio je Roland s najdubljim poštovanjem. Dva pirinčana izdanka preplitala su se praveći veliko slovo Z, sa značenjem zi (večnost) i sad. Na preseku izdanaka (samo bi ga najoštrije oko izdvojilo na većoj slici), ivica poslužavnika bila je tupa i nešto deblja. Zgodna za hvatanje.

Prevrnuo je poslužavnik. U središtuje video malu metalnu ljusku. Džejkaje podsetila na plastični rezač za olovke koji je nosio u džepu u prvom razredu. Rolandu, koji nikada nije video rezač, ličila je na odbačenu ljusku jajeta nekog insekta.

„Kad poslužavnik poleti ona proizvodi zviždeći zvuk", objasnila je. Na Rolandovo spontano divljenje odgovorila je rumenilom i sjajem u očima. Revolveraš je često slušao slična gorljiva objašnjenja ali je zaboravio kad je neko poslednji put čuo.

„Ima li ljuska još neku svrhu?"

„Nema", reklaje. „Izuzev zviždanja. Ono je neizostavni sastojak priče, zar ne?"

Roland je klimnuo. Naravno da se bez njega nije moglo.

Sestre Orize, rekla je Margaret Ajzenhart, jesu udruženje za žensku ispomoć.

„I tračarenje", progunđao je Ajzenhart, nešto veselijim tonom.

„Ima i toga, pomalo", potvrdila je.

Kuvaju na pogrebima i slavljima (Sestre su pripremale hranu prethodne večeri u Paviljonu). Ponekad organizuju prela sa šivenjem i štrikanjem. To se najčešće dešava kad neka porodica strada u požaru ili ako poplave potope domaćinstva najbliža Devar Tet Vhaju. Sestrinstvo je čistilo Paviljon i Gradsku salu za sastanke spolja i iznutra. Organizovalo je igranke za mlade i provodadžisalo. Ponekad bi ih iznajmili bogatiji ljudi („Tukovi i njima slični, naravski", rekla je) da spremaju hranu na svadbama. Uvek bi obavile dobar posao o kojem bi se u Kali posle mesecima pričalo. Nije sporila da su razmenjivale mnoštvo tračeva; igrale su karte, poene i zamkove.

„I bacate poslužavnik", konstatovao je Roland.

„Jašta", rekla je, „ali morate shvatiti da to činimo zabave radi. Lov je muški posao koji se obavlja samostrelom." Pomilovala je muža po ramenu, ovaj put pomalo nervozno, pomislio je Roland. Da su muškarci zaista bili tako vešti sa samostrelom, ne bi ona držala tako smrtonosno oružje ispod pazuha. Niti bi je Ajzenhart ohrabrivao da ga pokaže.

Roland je otvorio duvankesu i izvukao jedan od Rozalitinih listića od kukuruzovine. Primakao ga je oštroj ivici poslužavnika. Polovina četvrtastog listića zalebdela je u vazduhu presečena napola. Koriste ih zabave radi, pomislio je Roland, jedva susprežući osmeh .

„Kakav je to metal?" pitao je. „Znate li njegovo poreklo?"

Lako je podigla obrve, iznenađena ovim pitanjem, ali se uzdržala od komentara. „Andi ga naziva titanijumom. Potiče iz velike stare fabričke zgrade na dalekom severu u Kali Sen Kre. Tamo ima mnogo ruševina. Nikada nisam posetila to mesto ali sam čula mnoštvo jezivih priča o njemu."

Roland je klimnuo. „Kako se prave poslužavnici? Da li ih Andi izrađuje?"

Odmahnula je glavom. „Ne može ili neće, nešto od ta dva. Prave ih gospe iz Kale Sen Kre i šalju po ostalim Kalama. Mislim da ne stižu dalje od Divajna na jugu."

„Gospe ih prave", zamišljeno je ponavljao Roland. „Gospe."

„Postoji mašina koja ih pravi, u tome je stvar", rekao je Ajzenhart. Glas mu je, na Rolandovo iznenađenje, zvučao kruto i odbrambeno. „Pretpostavljam da se sve svodi na jednostavno pritiskanje dugmadi.

Margaret je ćutke prešla preko muževljeve opaske. Posmatrala ga je sa tajanstvenim osmehom. Možda nije znala šta da kaže, ali je sigurno znala kako da održi dobre odnose u braku.

„Znači da duž Luka od severa do juga postoji mnoštvo Sestara", glasno je razmišljao Roland. „Obučenih za bacanje poslužavnika."

„Jašta od Kale Sen Kre do Kale Divajn južno od nas. Ne znam kakvaje situacija u severnijim i južnijim oblastima. Uživamo u međusobnom druženju i sastajanju. Bacamo poslužavnike jednom mesečno u znak sećanja na gospa Orizu i Dika Greja, ali je tek nekolicina zbilja vešta u tome."

„Da li ste vi dobri u tome, sai?"

Ćutala je, nanovo grickajući usnu.

„Pokaži mu", zarežao je Ajzenhart. „Pokaži mu i zadovolji dušu."

5

Krenuli su niz stepenice za rančerovom ženom. Ajzenhart je stupao iza nje, Roland je bio treći. Kuhinjska vrata su se otvorila i uz tresak zatvorila.

„Nek se slavi ime božje, gospoja Ajzenhart će baciti poslužavnik!" veselo je povikao Beni Slajtmen.

„Džejk, brzo ovamo! Nećeš verovati svojim očima!"

„Vrati ih nazad, Vone", rekla je. „Ne treba ovo da gledaju."

„Neka ih", odgovorio je Ajzenhart. „Neka vide šta žene znaju."

„Hoćeš li ih vratiti u kuću, Rolande?" Obratila mu se zajapurena, gnevna i veoma lepa. Učinilo mu se da je deset godina mlada od žene koja se pojavila na tremu. Zanimalo ga je kako će bacati u takvom raspoloženju. Morao je da je vidi na delu zato što je zaseda bila brutalan posao. Od onih koji se obavljaju brzo, u vatri žestokih osećanja.

„Slažem se sa vašim mužem", rekao je. „Nek' ostanu."

„Kako vam drago", rekla je. Videlo se da joj takva odluka prija, da želi publiku, što mu je ulilo dodatnu nadu. Moguće je da ova sićušna žena ravnih grudi i prosede kose ima srce lovca. Ne srce revolveraša, ali bi mu u ovoj prilici dobro došla šačica sposobnih lovaca nekoliko ubica muških ili ženskih, svejedno.

Pošla je ka ambaru. Roland je zaustavio na pedesetak metara od slamnatih ljudi obešenih sa obe strane vrata dodirnuvši je po ramenu.

„Jok", rekla je, „ovo je predaleko."

„Video sam te kako bacaš sa mnogo veće daljine", oglasio se suprug, ne trepnuvši pred njenim gnevnim pogledom. „Možeš ti to."

„Nisi video kako bacam pod prismotrom revolveraša iz kuće Eldove, to sigurno nisi", rekla je, ali je ostala na istom mestu, na zadatom odstojanju od mete.

Roland je prišao vratima ambara i skinuo iscerenu glavu od oštrarepe sa čoveka od slame na levoj strani vrata. Ušao je u ambar. Pronašao je spremnik sveže izvađene oštrarepe i još jedan, pun krompira. Uzeo je jedan krompir. Posadio ga je na ramena čoveka od slame. Odabrao je poveću krtolu, ali je kontrast uprkos tome bio napadan i komičan; čovek od slame je izgledao kao vašarska atrakcija, veliko telo sa sićušnom glavom.

„Nemoj, Rolande!" povikala je, iskreno preneražena. „Ne mogu pogoditi tako malu metu!"

„Ne verujem ti", rekao je. Zatim se sklonio u stranu. „Bacaj."

Na trenutak je pomislio da će odustati. Okrenula se ka suprugu. Da je Ajzenhart stajao pored nje, gurnula bi mu poslužavnik u ruke i otrčala u kuću ne mareći za eventualne suprugove povrede. Von Ajzenhart je bio daleko, povukao se do podnožja stepenica. Dečaci su stajali iznad njega. Beni Slajtmen je posmatrao sa bezazlenom radoznalošću dok je Džejk gledao s punom pažnjom, bez osmeha i spojenih obrva.

„Rolande, ja..."

„Dosta priče, gospoja. Molim vas. Malopre ste lepo govorili o skakanju u nepoznato, vreme je za akciju.

Bacajte."

Povukla se unazad, razrogačenih očiju kao da je upravo ošamarena. Okrenula se licem ka vratima ambara ispruživši desnu ruku iznad levog ramena. Poslužavnik je blesnuo na popodnevnom suncu kojeje bojilo predeo ružičastocrvenkastom nijansom. Stegla je usne u belu crtu. Čitav svet se, na tren, zaustavio.

„Riza!" povikala je, vrištavim, snažnim glasom i zamahnula napred, šaka se otvorila, kažiprst je pokazivao u pravcu cilja. Samo su Rolandove oči u čitavom dvorištu (i kauboji su ostavili posao) mogle da prate let neobičnog oružja.

Istina! Trijumfalno uskliknu. Sušta istina!

Poslužavnik je leteo iznad prljavog dvorišta ispuštajući žalobni urlik. Posle nepune dve sekunde krompir je ležao prerezan napola, sa obe strane slamnatog čoveka. Sud je podrhtavao u vratima ambara.

Dečaci su veselo klicali. Beni je, koristeći novostečeno znanje, podigao šaku pa mu je Džejk dao petaka. 

„Strahotan potez, sai Ajzenhart!" povikao je Džejk.

„Dobar pogodak! Blagodarimo!" dodao je Beni.

Roland je posmatrao razmicanje Margaretinih usana. Na srdačne i dobronamerne pohvale odgovorila je kao konj koji vidi zmiju, pokazujući zube. „Dečaci", rekao je, „povukao bih se u kuću da sam na vašem mestu."

Beni je reagovao zbunjeno, Džejk je još jednom pogledao Margaret Ajzenhart i shvatio situaciju. Šta se mora nije teško... Brzo je reagovao. „Hajdemo, Ben", rekao je.

„Ali..."

„Hajdemo." Zgrabio je novog prijatelja za košulju i odvukao ga do kuhinjskih vrata.

Žena je drhtala pognute glave. Rumeni obrazi su joj blistali, ali je koža na drugim delovima tela bila bleda kao mleko. Rolandu se učinilo da se trudi da ne povrati.

Prišao je vratima ambara i dohvatio poslužavnik na bezbednom mestu iščupavši ga iz drveta. Zapanjila ga je količina snage potrebna da se poslužavnik olabavi i izvuče iz dasaka. Vratio ga je vlasnici rekavši, „Vaše orude."

Nije ga odmah uzela, posmatrala ga je pogledom punim goruće mržnje. „Zašto me ismevate, Rolande?

Otkud znate da me je Von uzeo iz klana Manijevih? Recite mi, molim vas."

To mu je saopštila ruža, naravno tačnije intuicija darovana dodirom ruže i njeno lice, ženska verzija starog Henčika. Samo je odmahnuo glavom, nije nameravao da joj otkrije izvore informacija. „Neću vam ništa reći, ali znajte da vam se ne podsmevam."

Margaret Ajzenhart ga je iznenada ščepala za vrat. Stisak je bio tako suv i vreo da je pomislio da ima groznicu. Primakla je revolveraševo uvo grozničavim usnama. Učinilo mu se da može namirisati svaki loš san koji je usnila otkad je napustila svoje, da bi pošla za velikog rančera sa Kala Brin Stardžisa.

„Videh te sinoć kako govoriš sa Henčikom", rekla je. „Hoćeš li još s njim pričati? Hoćeš, je l’ da?" 

Klimnuo je, preneražen snagom njenog stiska. Draškala ga je po uvetu nežnim uvojcima. Da li se duboko unutar svakog čoveka krije ludak, čak i u ženi poput ove? Nije znao.

„Dobro. Blagodarim. Reci mu da Margaret iz klana Crvene staze nema ništa protiv svoje muške sabraće." Stisak joj se pojačao. „Reci mu da se ne kaje ni zbog čega! Hoćeš li mi učiniti tu uslugu?"

„Jašta, gospo, ako vi to želite."

Zgrabila je poslužavnik, ne strahujući od smrtonosnih ivica. Gledala ga je očima punim neprolivenih suza.

„Sa tatom ste pričali o pećini, zar ne? Pećini vrata?"

Roland je klimnuo.

„Zbog čega si nas posetio, nemilosrdni, proračunati revolverašu?"

Prišao im je i Ajzenhart. S nelagodnošću je posmatrao suprugu koja je toliko pretrpela od svojih nakon što se odlučila da pode za njega. Na trenutak mu se učinilo da ga ne poznaje.

„Biće kako ka bude hteo", reče Roland.

„Ka!" povika ona, razmaknuvši usne. To divno lice se načas prebrazilo do zapanjujućeg stepena ružnoće.

Dečaci bi se sigurno uplašili da su je videli. „Na ka se pozivaju sve mutivode! Nabij ga sebi u dupe, skupa s ostalim gadostima!"

„Činim ono što ka zahteva od mene, baš kao i vi", odgovorio je Roland.

Posmatrala ga je kao da ga ne razume. Uhvatio je za grozničavu ruku kojom ga je stezala i stisnuo trudeći se da ne prede granicu bola.

„Baš kao i vi."

Pogledi su im se na trenutak sreli, nakon čega je oborila glavu. „Jašta", promrmljala je. „Jašta, baš kao i svi drugi." Opet se zagledala u njega. „Hoćeš li preneti moju poruku Henčiku?"

„Naravski, gospo, baš kako sam rekao."

Dvorište je tonulo u tamu. Tišinu su remetili samo uobičajeni zvuci poljoprivrednog gazdinstva. Kauboji su stajali naslonjeni uz ogradu korala. Roland se uputio ka njima lenjim, opuštenim korakom.

„Dobro veče, momci."

„I mi vama isto želimo", reče jedan od njih dodirujući obod šešira.

„Želim vam sve najbolje", reče Roland. „Gospoja je bacila poslužavnik i to đavolski dobro, zar ne?" 

„Blagodarim", složio se jedan od njih. „Nije nimalo zardala."

„Nimalo", odgovorio je Roland. „Smem li vam nešto reći, momci? Al' da vam to ne uđe na jedno i izađe na drugo uvo?"

Oprezno su ga posmatrali.

Pogledao je u nebo s osmehom na usnama. Zatim se zagledao u njih. „Prisustvovali ste ovom događaju. Možda ćete poželeti da o tom pričate okolo, da s ostalima podelite sveže utiske." 

Oprezno su ga posmatrali bez imalo želje da potvrde njegova zapažanja.

„Ako ijedan zucne o ovome sve ću vas pobiti", reče Roland. „Da li ste me razumeli?" 

Ajzenhart mu je položio ruku na rame. „Rolande, da li si..."

Revolveraš je, ne osvrćući se, otresao rančerovu ruku. „Da li ste me razumeli?" Klimnuli su.

„Verujete li mi?"

Ponovo su klimnuli. Izgledali su uplašeno. Bilo muje drago. S pravom su strahovali. „Recite blagodarim." „Blagodarim", reče jedan od njih, obliven znojem.

„Sigurno", reče drugi.

„Neizmerno blagodarim", reče treći, nervozno štrcnuvši duvan kroz zube.

Ajzenhart nije odustajao. „Rolande, slušaj me, molim te..."

Roland nije slušao. Po glavi mu se rojilo mnoštvo ideja. Najedanput mu se ukazala jasna vizija puta.

Njihovog puta s ove strane. „Gde je robot?" pitao je rančera.

„Andi? U kuhinji s dečacima, rekao bih."

„Dobro je. Imaš li kancelariju?" Glavom je pokazao ka ambaru.

„Jakako."

„Hajdemo tamo. Zajedno sa vašom gospom."

„Nju bih najradije poslao kući", reče Ajzenhart. Poslao bih je bilo gde, samo da bude što dalje od tebe, pročitao je Roland u njegovom pogledu.

„Razgovor neće dugo trajati", revolveraš mu se iskreno obratio. Video je sve što mu je bilo potrebno. 

6

Kancelarija je imala samo jednu stolicu, iza radnog stola. Margaret je sela na nju dok se Ajzenhart spustio na oslonac za noge. Roland je čučao na petama. Oslonio se na zid i otvorio torbu. Pokazao im je mape koje su nacrtali blizanci. Ajzenhart nije odmah shvatio šta Roland pokazuje, ali žena jeste. Pomislio je da nije čudo što nije ostala sa Manijima. Bili su to mirni ljudi, a Margaret Ajzenhart nije bila od te sorte. To je bilo jasno svakom ko je malo bolje poznavao.

„O ovome nikom ni reči", rekao je.

„Ili ćete nas pobiti, kao kauboje?" pitala je.

Odmerio je hladnim pogledom, od kog je blago pocrvenela.

„Žao mi je, Rolande. Uznemirena sam. Još uvek sam uzbuđena zbog bacanja poslužavnika." Ajzenhart je obgrlio. Ovaj put je to mirno prihvatila i naslonila glavu na muževljevo rame. „Ima li u vašoj grupi još veštih bacača?"

„Zalija Džafords", rekla je bez oklevanja.

„Sigurna si?"

Raspoloženo je klimnula. „Zalija može lako preseći manji krompir sa dvadesetak metara veće razdaljene."

„Ima li drugih poput nje?"

„Seri Adams, Dijegova žena. Zatim Rozalita Munjoz."

Roland je podigao obrve na pomen poslednjeg imena.

„Tako je", reče. „Rozi je najbolja posle Zalije." Posle kraće pauze je dodala, „I mene, pretpostavljam." Roland je osetio kako mu s vrata pada nevidljivi ali teški vodenički kamen. Bio je ubeden da će morati da potraže oružje u Njujorku ili na istočnoj obali reke. To više nije neophodno. To su bile dobre vesti. U Njujorku su imali druga posla oko Kalvina Tauera. Nije želeo da ih meša, izuzev u slučaju krajnje nužde.

„Hoću da se sastanem sa vama kod padreovog parohijskog doma. Očekujem samo vas četiri." Pogledao je Ajzenharta, a zatim i njegovu suprugu. „Bez muževa."

„Čekaj bre malo", pobunio se Ajzenhart.

Roland ga je prekinuo pokretom ruke. „Još ništa nije rešeno."

„Brine me način na koji se ovde odlučuje", odvrati Ajzenhart.

„Ćuti malo", rekla je Margaret. „Kada ćemo se videti?"

Roland je računao. Imaju dvadeset četiri, možda dvadeset tri dana i još mnogo posla. Morali su se pobrinuti i za stvar skrivenu u Kalahanovoj crkvi. Tu je i stari Mani, Henčik...

Dan obračuna je bio sve bliži, stvari će se tada odvijati čudesnom brzinom. Uvek je tako. Sve će se okončati na dobro ili zlo za pet, najviše deset minuta.

Tih pet minuta moraju spremno dočekati.

„Za deset dana", rekao je. „Uveče. Nadmetaćete se međusobno. Bacaćete jedna za drugom."

„Dobro", rekla je. „To nije problem. Ali Rolande... Znaj da neću baciti nijedan poslužavnik ili podići makar i mali prst na Vukove bez dozvole mog supruga."

„Razumem", reče Roland. Znao je da će ga poslušati. Kad kucne čas svi će se povinovati njegovoj volji. Kancelarija je imala samo jedan mali, prljavi i paučinom pokriveni prozor s pogledom na dvorište. Video je Andija kako u sumrak maršira preko dvorišta. Električne oči su se palile i gasile. Zujao je nešto sebi u bradu.

„Edi kaže da roboti izvršavaju programirane zadatke" rekao je. „Da li Andi radi sve što mu kažete?" „Uglavnom da", reče Ajzenhart. „Ne uvek. I nije uvek tu, znate."

„Teško je verovati da ga je neko sklepao da bi pevao budalaste pesmice i sricao horoskope", glasno je razmišljao Roland.

Možda ga je Stari narod naučio svojim hobijima", dodala je Margaret Ajzenhart. „Vremenom je verovatno ostao bez glavnih zaduženja. Možda su izgubljena, znate, pa se mašina okrenula hobijima."

„Mislite da je on tvorevina Starog naroda."

„Ko bi to inače mogao učiniti?" pitao je Von Ajzenhart. Andi je u međuvremenu nestao, dvorište je bilo prazno.

„Naravski, ko bi mogao", reče Roland, glasno razmišljajući. „Ko drugi ima potrebno znanje i alat? Stari narod je nestao dve hiljade godina pre no što su Vukovi upali u Kalu. Možda je odonda prošlo i više od dve hiljade godina. Ko je programirao Andija da vam ništa ne govori o njima, izuzev datuma njihovog dolaska. To nas dovodi do sledećeg ne preterano interesantnog ali svakako nezaobilaznog pitanja: Zašto vam i to govori ako ne može - ili neće - da vam kaže ništa drugo?"

Ajzenhartovi su izmenjali zbunjene poglede. Shvatili su samo prvi deo Rolandove priče. Revolveraš nije bio iznenađen ali je bio blago razočaran. Stvari su bile očigledne, samo ako znate na šta da obratite pažnju. U prilog svim Ajzenhartima, Džafordsima i Overholzerima Kale, govorilaje činjenica da nije lako jasno razmišljati dok strepite za opstanak sitne dece.

Neko je zakucao na vrata. Ajzenhart je pozvao „Uđite!"

Bio je to Ben Slajtmen. „Stoka je zbrinuta, gazda." Skinuo je naočari obrisavši ih o košulju. „Dečaci su krenuli ka Benijevom šatoru. Andi je s njima, pa za njih ne moramo brinuti." Slajtmen je pogledao Rolanda. „Još je rano za divlje mačke, ali ako neka i dođe, Andi je dao dečaku samostrel. Ako Beni promaši, robot će stati između grabljivice i dečaka. Programiran je samo za odbranu, što nikada nismo uspeli da promenimo, pa ako mačka bude uporna..."

„Andi će je rastrgnuti na komade", dovršio je Ajzenhart. Govorio je sa mračnim zadovoljstvom.

„Stari robot je brz, zar ne?" pitao je Roland.

„Itekako", raspričao se Slajtmen. „Ne bi se reklo kad ga čovek pogleda onako visokog i mršavog. Kad ga nužda natera može se kretati brzinom munje. Hitriji je od divlje mačke. Verujemo da može da prestigne i najbržeg konja." „Najverovatnije ste u pravu." Nehajno je potvrdio Roland.

„To sad nije važno", oglasio se Ajzenhart. „Slušaj Bene, zbog čega Andi ne govori ništa o Vukovima?" „Tako je programiran..."

„Jašta, ali Roland nam je upravo ukazao na problem koji je trebalo da i sami davno uočimo. Ako su ga programirali pripadnici Starog naroda i ako su isti izumrli ili otišli... mnogo pre dolaska Vukova... shvataš li o čemu govorim?"

Slajtmen stariji je klimnuo i nabio naočari na nos. „Zar ne misliš da je i u starini moralo biti nečeg nalik Vukovima? Nečeg dovoljno sličnog da ih je Andi mogao prepoznati. To je sve što mi pada na pamet."

Da lije tako bilol pitao se Roland.

Potegao je mapu Taverijevih blizanaca. Otvorio je i pokazao na tesnac u brdovitoj oblasti severoistočno od grada. Vijugao je sve dublje u brda završavajući pred jednim od starih rudnika granata, pred oknom koje je zadiralo desetak metara unutar brda. Mesto nije ličilo na kanjon Čivije u Mehisu (u tesnacu nije bilo procepa), ali su po nečemu bili slični: radilo se o ćorsokacima. Roland je znao da se ljudi iznova služe proverenom metodom. Tesnac, taj uski ćorsokak koji se završava plitkim oknom, bio je logična zamka za Vukove. Njegov izbor će nesumnjivo pozdraviti i Edi, Suzana, Ajzenhartovi i njihov predradnik. Seri Adams, Rozalita Munjoz i Matori će biti istog mišljenje. Taj deo plana učiniće se razumnim svakom ko za njega bude saznao.

Ako nešto izostavi? Ako je deo priče lažan?

Ako Vukovi saznaju za laž i poveruju u nju?

To bi bilo dobro, zar ne? Biće dobro ako jurnu na pravu stranu, ali ka pogrešnom cilju?

Tako je, ali će ipak nekom morati da poveri istinu. Kome?

Suzani neće moći, ponovo se podelila, nije mogao verovati njenoj drugoj polovini.

Ni Edi ne dolazi u obzir, može se izlanuti pred Suzanom, što bi odmah saznala i Mija.

Ni Džejku, pošto se Džejk čvrsto sprijateljio sa Benijem Slajtmenom.

Bio je ponovo sam, usamljeniji nego ikad.

„Pogledajte", rekao je lupkajući po tesnacu. „Evo mesta na koje treba obratiti pažnju, Slajtmene. U njega je lako ući a teško izaći. Recimo da skupimo svu decu određene dobi i sklonimo ih u bezbednost rudarskog okna?"

U Slajtmenovom oku je opazio osvit razumevanja i možda nečeg drugog. Odraz nade.

„Uvek znaju gde krijemo decu", oglasio se Ajzenhart. „Mogu ih namirisati, kao bauci iz bajki za laku noć." „To mi je poznato", rekao je Roland. „Predlažem da se time okoristimo."

„Hoćete da ih upotrebite kao mamac. To je teška odluka revolverasu.

Roland je klimnuo glavom, iako nije nameravao da decu krije u rudarskom oknu, niti u blizini istog. „Život nas ponekad primorava na teške odluke, Ajzenharte."

„Blagodarim", odgovorio je turobni rančer. Dodirnuo je mapu. „To bi moglo upaliti. Upaliće... ako uspemo da tamo sateramo sve Vukove."

Gde god da ostavim decu, neko će morati da mipomogne, pomislio je Roland. Ti ljudi moraju znati gde idu išta rade. Sledićeprecizan plan. Ali ne još. Zasad mora igrati drugačiju igru. Kao u Zamkovima. Očigledno je da se neko krije.

Da li je bio siguran u tol Nije.

Da li ga je mogao namirisati? Itekako ga je mogao namirisati. Još dvadeset četiri dana, pomislio je Roland. Dvadeset četiri dana do dolaska Vukova.

To će morati da bude dovoljno.

Poglavlje 6
DEDINA FRICA

1

Tipični gradski momak poput Edija morao je biti zbunjen zadovoljstvom koje ga je obuzelo na Džafordsovom imanju, nedaleko od Rečnog puta. Mogao bih živeti na ovakvom mestu, pomislio je. To bi bilo fino. Divno bih se osećao.

Džafordsovi su živeli u dugačkoj kolibi od brvana, vešto sazdanoj i dobro zaštićenoj od oštrih zimskih vetrova. S prozora na jednoj strani pucao je pogled niz blagu, dugu padinu ka pirinčanim poljima i reci. Na drugoj strani je bilo dvorište sa ambarom od nabijene zemlje prošarano kružnim ostrvcima trave i cveća. Levo od zadnje verande bio je pomalo egzotični povrtnjak. Polovina je bila posađena madrigalom, od kojeg je Tijan mnogo očekivao sledeće godine.

Suzana je pitala Zaliju kako štiti biljke od kokošaka. Domaćica se nasmejala sklanjajući kosu s čela. „Borimo se, eto kako", odgovorila je. „Madrigal ipak uspeva, a tamo gde biljke uspevaju uvek ima nade."

Ediju se dopadao osećaj jedinstva proistekao iz zajedničkih napora. Taj prijatni osećaj izbijao je odasvud, nije se moglo reći ko je za njega najzaslužniji, ali...

Bilo je tu nečeg što nije imalo veze s rustičnom kolibom od drveta, neobičnim povrtnjakom i živinom što napada cvetne zasade.

Bila su to deca. Edi je isprva bio zbunjen njihovim brojem. Čekala su ih postrojena kao vod vojnika na smotri pred strogim generalom. Dobri bože, na prvi pogled ih je bilo dovoljno da popune čitav vod... ili možda četu.

„Ono dvoje na kraju, to su vam Hedon i Heda", reče Zalija, pokazujući na par preplanulih plavušana. „Napunili su deset godina. Pozdravite goste, vas dvoje."

Heden je savio glavu, kucnuvši tamno čelo ivicom još tamnije šake. Za svaki slučaj, pomislio je Edi. Devojčica se naklonila.

„Duge noći i prijatni dani", reče Hedon.

„Prijatni dani i dug zivot, budalice", šapnula mu je Heda. Naklonila se i ponovila pozdrav na način koji je smatrala ispravnim. Hedon je bio isuviše omamljen prisustvom putnika iz belog sveta da bi je čuo. Nije obratio nikakvu pažnju na sestru, sveznalicu.

„Dvoje mlađih su Liman i Lija", rekla je Zalija.

Liman se, razrogačenih očiju i razjapljenih usta, poklonio tako odlučno da se umalo nije prevrnuo preko glave. Lija je uspela da padne izvodeći naklon. Edi se upinjao da očuva ozbiljan izraz lica dok je Heda pomagala sestri da ustane, ljutito sikćući.

„Ovaj poslednji", rekla je, ljubeći poveće novorodenče u naručju, „jeste moje bepče, Aron."

„Jedinče, bez braće i sestara", reče Suzana.

„Jašta, gospo, baš tako."

Aron je počeo da se otima, rita i uvija. Zalija ga je spustila. Dečačić je podigao kraj pelene i počeo da puzi ka brvnari, dozivajući oca.

„Hedene, kreni za njim i pazi na brata", reče Zalija.

„Mama, ne!" Streljao je pogledom poručujući da želi da ostane ovde i sluša strance.

„Mama ti je nešto rekla", nastavi Zalija. „Marš odavde i pazi na brata, Hedene."

Dečak nije nameravao da odustane, ali se baš u tom času iza ugla pojavio Tijan Džafords i podigao mališana u naručje. Aron je zakreštao i oborio očev slamnati šešir. Počeo je da ga vuče za pramenove znojave kose.

Edi i Suzan su ga jedva primećivali. Svu pažnju su usmerili na zdepaste divove iza njega. Na usputnim farmama duž Rečnog druma videli su desetak velikih ljudi, ali uvek izdaleka. („Većina zazire od stranaca", rekao je Ajzenhart.) Ovo dvoje je bilo na par metara od njih.

Muškarac i žena ili dečak i devojčica. I jedno i drugo, pomislio je Edi. Njihovo životno doba ionako nije bilo važno.

Oznojena i nasmejana žena bila je visoka oko dva metra. Grudi su joj bile dvaput veće od Edijeve glave. Na uzici oko vrata klatilo joj se drveno raspeće. Muškarac je bio nešto viši od rodake. Neko vreme je stidljivo posmatrao pridošlice, ali je ubrzo počeo da sisa palac i stiska međunožje. Edi nije bio toliko preneražen njihovom veličinom koliko upadljivom sličnošću sa Tijanom i Zalijom. Činilo mu se da posmatra prve, nespretne crteže inače uspelog umetničkog dela. Bili su idioti, izuzetno slični braći i sestrama koji to nisu bili. Jedina reč koja mu je pala na pamet bila je jezivi.

Ne, pomislio je Edi, prava reč je skrnavi.

„To je moj brat, Zalman", reče Zalija, neobično formalnim tonom.

„Ovo je moja sestra, Tija", dodao je Tijan. „Upristojite se, vas dvoje.

Zalman je nastavio da sisa jedan deo sebe poigravajući se drugim. Tija je izvela širok (i izuzetno nespretan) naklon. „Dugi dani duge noći duga zemlja!" povikala je. „IMAMO KROMPIRIĆE I MOČU!"

„Dobro", tiho odgovori Suzana. „Krompirići i moča se dobro slažu."

„KROMPIRIĆI I MOČA SE DOBRO SLAŽU!" Tija je nabrala nos i podigla gornju usnu izvodeći pomalo svinjski kez. „KROMPIRIĆI I MOCA! KROMPIRIĆI I MOĆA! STARI DOBRI KROMPIRIĆI I MOČA!"

Heda je oklevajući dodirnula Suzanu po ruci. „Govoriće tako čitavog dana ako je ne ućutkate, gospoja." 

„Ćuti, Tija", reče Suzana.

Otposlala je salvu roktavog smeha put neba. Ućutala je, prekrstivši ruke preko golemih grudi.

„Zal", reče Tijan. „Piški ti se, zar ne?"

Zalijin brat je ćutke stiskao međunožje.

„Idi piški", reče Tijan. „Iza ambara. Zalij oštrarepu, blagodarim."

Zalman nije odmah reagovao. Ipak se zaputio ka ambaru dugim, trapavim koracima.

„U detinjstvu su bili..." počela je Suzana. „Sjajni kao ispolirani ahati", reče Zalija. „Sad joj je loše, a mom bratu još gore."

Prekrila je lice rukama. Aron se nasmejao i pokrio lice imitirajući majku („Buuu!" vikao je kroz razmaknute prste), ali blizanci nisu prihvatili igru, delovali su ozbiljno, možda i uplašeno.

„Šta nije u redu s mamicom?" pitao je Liman, potežući oca za pantalone. Zalman je i dalje koračao ka ambaru, sa jednom rukom u ustima i drugom u međunožju.

„Ništa, sinko. Mamica je dobro." Tijan je spustio bebu, prešavši rukom preko čela. „Sve je u redu. Je li tako, Zi?"

„Tako je", odgovorila je njegova supruga, spuštajući ruke. Oči ju joj bile crvene, ali nije plakala. „Uz božju pomoć će se i ono loše ispraviti."

„Iz tvojih usta u božje uši", reče Edi, posmatrajući teturanje džinovske prilike ka ambaru. „Iz tvojih usta u božje uši."

2

,Kako je deda, da li se danas dobro oseća?" pitao je Edi Tijana par minuta kasnije. Išli su ka polju koje je domaćin zvao Kučkin sin. Suzana i Zalija su ostale u kući sa decom.

„Ne, koliko sam ja primetio", reče Tijan, mršteći čelo. „Poslednjih nekoliko godina je načisto poblesavio pa izbegava moje društvo. S mojom ženom je drugačiji. Ona ga hrani, briše mu sline i pazi na njega. Nosim se i sa nakrivo nasađenim starcem, kao da mi nisu dovoljne ove dve beskorisne gromade. Matori često i ne zna gde je!"

Šetali su dok ih je visoka trava šibala po nogavicama. Edi je dva put skoro pao zapevši o stenje. Tijan ga je jednom uhvatio za ruku i poveo oko zbilja pogibeljne rupčage. Jasno mi je zašto ga zove Kučkin sin, pomislio je Edi. Ponegde su nailazili na plodove domaćinovog truda. Bilo je teško poverovati da bi iko mogao da izore valjanu brazdu po ovom kršu, ali se Tijan Džafords zbilja trudio.

„Ako je vaša žena u pravu, morao bih da porazgovaram s njim", reče Edi. „Moram da čujem njegovu priču."

„Deda sigurno zna mnogo priča. Bar pet stotina! Nevolja je što je najveći broj izmišljen i što ih je, u međuvremenu, sve pomešao. Uvek je govorio teškim naglaskom, a u protekle tri godine ostao je bez poslednja tri zuba. Najverovatnije nećete razumeti šta govori. Želim vam mnogo uspeha s njim, Edi iz Njujorka."

„Šta ti je, do đavola, starac učinio, Tijane?"

„Meni nije ništa, ali jeste mom ocu. To je duga priča koja se vas ne tiče. Mani se toga."

„Ne, nego se ti mani", reče Edi.

Tijan ga je preneraženo pogledao. Edi je smrknuto klimnuo; štoje značilo: čuo si me. Napunio je dvadeset pet. Bio je godinu dana stariji od Kutberta Olguda kad je ovaj poginuo na Jerihonskom brdu, ali je na dnevnom svetlu izgledao kao čovek od pedeset. Izgledao je veoma odlučno.

„Ako je video mrtvog Vuka, moram ga saslušati."

„Ne razumem, Edi."

„Jašta, ali znaš šta ti govorim. Sve što imaš protiv starca sad ostavi po strani. Kad jednom sredimo Vukove, što se mene tiče, možeš da ga baciš u vatru ili proturiš kroz krovne grede i crepove. Moraš zauzdati tu omraženost. Važi?"

Tijan je klimnuo. Stajao je s rukama u džepovima gledajući preko neravnog severnog polja kojeg je nazvao Kučkin sin. Gutao ga je pohlepim očima.

„Misliš da je priča o ubistvu Vuka izmišljotina? Ako zbilja tako misliš, zaboraviću na nju."

Tijan je gundajući odvratio: „U nju verujem više no u većinu ostalih."

„Zašto?"

„Od najranijeg detinjstva je slušam u gotovo neizmenjenom obliku. Takode..." Glas mu se utišao, kao da cedi reči kroz stisnute zube. „Deda je vazda bio prek i žustar čovek. Ako je iko imao petlju da izađe na Istočni put i stane na crtu Vukovima da i ne govorimo o tramu potrebnom da povede i druge sa sobom kladio bih se na Džejmija Džafordsa."

„Tram?"

Upinjao se da pronađe odgovarajuće reči. „Ako neko gurne ruku u čeljust divlje mačke, to je zasigurno hrabar čovek, zar ne?"

Edi bi ga pre nazvao idiotom, ali je ćutke klimnuo.

„Onaj ko može da ubedi nekog da gurne ruku u čeljust divlje mačke, taj sigurno ima trama. Pomisli na tram vašeg dinha."

Edi se prisetio raznih stvari koje ga je Roland naveo da uradi i klimnuo. Roland sigurno ima trama. Ima ga na pretek. Edi je bio siguran da bi se i revolveraševi stari drugari složili s njim.

„Tako je", reče Tijan, okrećući se ka polju. „U svakom slučaju, ako želiš nešto da izvučeš iz starca, sačekaj večeru. Glava mu se malo razbistri nakon obilnog obroka i dobre čaše grafa. Pobrini se da moja žena sedne pored tebe, tako da je se dobro nagleda. Ne bi se taj zaustavio samo na pogledima da je još u snazi." Lice mu se nanovo smrklo.

Edi ga je potapšao po ramenu. „Pa, više nije mlad. Ti si, pak, u najboljim godinama. Oraspoloži se malo, molim te."

„U redu." Tijan se zbilja potrudio da ga posluša. „Šta kažeš za moje polje, revolverašu? Iduće godine ću ga zasaditi madrigalom. Zutim biljem koje raste pored kuće."

Edija je polje podsećalo na srce u predinfarktnom stanju. Tijan je, duboko u sebi, morao gajiti isto mišljenje; ne bi neobradeno polje nazvao Kučkinim sinom da se od njega nečemu dobrom nadao. Poznavao je izraz zemljoradnikovog lica. Henri je sa istim izrazom često kretao u nabavku. Uvek se nadao najboljoj robi, najboljoj ikad kupljenoj. Belom Kinezu a ne Braon Meksikancu od kojeg boli glava i curi bešika. Uradiće se za nedelju dana, biće to najlepše iskustvo, istopiće se od miline i zauvek dići ruke od droge. Henri se tog uverenja drž'o kao Svetog pisma. Imao je osećaj da stoji pored brata koji mu govori kako je madrigal unosan usev i da će svi koji su mu rekli da ne uspeva na severu sesti na dupe kad se pojavi na tržnici. Zarađenim novcem će kupiti Anselmovo polje na drugoj strani grebena... unajmiće nekoliko radnika u vreme žetve, zemlja će se zlatiti na koju god stranu da pogledate... možda će jednog dana odustati od pirinča i postati kralj madrigala.

Edi je klimnuo u pravcu krševitog polja, prošaranog jedva vidljivim plodovima domaćinovih napora. „Reklo bi se da tegobno napreduješ. Mora da si đavolski oprezan sa mazgama."

Tijan se kratko nasmejao. „Ne bih rizikovao mazge na ovakvom terenu, Edi." „Šta onda..."

„Upregao sam sestru."

Edi je zinuo od čuda. „Sereš!"

„Ma jok. Upregao sam i Zala - on je krupniji i snažniji ali nije tako bistar. Od njega je slaba vajda. Pokušao sam."

Edi je zbunjeno odmahivao glavom. Njihove senke su se izdužile preko krupnog busenja zaraslog u korov i čičak. „Ali... čoveče... to je tvoja sestra!"

„Jašta, ali šta bi radila po vasceli dan? Sedela bi ispred ambara i gledala perad? Spavala bi sve duže i ustajala da se naždere krompirića i moče? Veruj mi, ovako je bolje. Radi i ne buni se. Teško je održavam na brazdi pored toliko kamenja i rupa, ali vuče kao sam đavo i smeje se kao mahnita."

Ubedio ga je svojom iskrenošću. Nijednom nije pokušao da se pravda ili prikaže u boljem svetlu. „Ionako neće poživeti još dugo, najviše desetak godina. Neka pomaže dok može. Zalija se slaže sa mnom."

„U redu, ali zašto Andi ne uradi bar deo posla? S njim bi išlo brže. Vlasnici manjih imanja bi ga koristili po dogovorenom rasporedu. Da li ste razmišljali o tome? Mogao bi da ore, kopa bunare i podiže grede na ambare, i to sam samcijat. Uštedeli biste na krompirićima i moči." Potapšao je Tijana po ramenu. „To bi vam dobro došlo."

Tijan se kiselo nasmejao. „To je zavodljiv san."

„Ne funkcioniše, a? Ili bolje rečeno, on ne funkcioniše."

„Radi on nešto, ali neće da ore i kopa bunare. Kad zatražite uslugu, on vas pita za lozinku. Ponudi vam još jednu šansu kad omanete. A zatim..."

„Zatim konstatuje da nažalost nemate sreće. Zbog direktive broj devetnaest."

„Zašto pitaš ako znaš?"

„Znam da se tako ponaša kad pitate za Vukove. Probao sam da nešto doznam o njima. Nisam znao da se blokada proteže i na druge naredbe."

„Nije on od bogzna kakve pomoći, a zna da bude beskrajno zamoran. Biće ti jasno ako ostaneš duže u ovim krajevima. Jedno mu se mora priznati, uvek nas upozori na dolazak Vukova. Na tome mu iz sveg srca blagodarimo."

Edi je progutao pitanje. Zašto mu se zahvaljuju zbog vesti koja ih samo čini nesrećnim? Ovaj put će biti drugačije; Andijevo upozorenje može dovesti do promene. Da li je Gospodine Očekuje Vas Susret Sa Zanimljivim Strancem to i hteo? Da li je nameravao da podigne raju i potakne je na organizovani otpor? Sumnjao je u to. Pretpostavljeni altruizam nije bio u skladu sa Andijevim neiskrenim, pritvornim osmehom. Nije bilo pošteno suditi o ljudima (ili robotima) na osnovu njihovog osmeha ili načina govora, ali su ipak svi to radili.

Kad smo kod toga, šta je s njegovim glasom? S onim lukavim ja znam šta se dešava a ti ne znaš tonom? Da nije i on plod njegove uobrazilje?

Do đavola s tim, jednostavno nije mogao biti siguran.

3

Išli su ka zadnjem kraju kuće, sledili su zvuk Suzaninog raspevanog glasa praćenog kikotanjem dečice, velike i male.

Zalman je držao jedan kraj konopca, a Tija drugi. Okretali su ga u lenjom ritmu sa širokim, oduševljenim osmesima, dok je Suzana sedela na zemlji recitujući nabrajalicu za preskakanje konopca koje se Edi tek nejasno sećao. Zalija je skladno skakala sa svoje četvoro dece. Kosa im se ritmički dizala i spuštala. Beba Aron je stajala pored njih. Vlažna pelena mu je visila do kolena. Na usnama je imao širok, topao osmeh. Punačkom ručicom imitirao je okretanje konopca.

„Stiže Pinki Poper! Zbilja opak momak! Uhvatila sam ga dok se šunjao, jedan-dva-tri, on je pravi nevaljalac! Brže, Zalmane! Brže, Tija! Hajde, naterajte ih da skaču!"

Tija je brže zavrtela svoj kraj konopca, Zalman joj je se pridružio nešto kasnije. Ovaj posao nije prevazilazio njihove sposobnosti. Suzana je, uz osmeh, zapevala nešto brže.

„Pinki Poper je namagarčio! Nevaljalac joj je oteo blago! Četiri-pet-šest, stigosmo do sedam, ali nevaljali dečak neće stići u raj! Opa, Zalija, vidim tvoja kolena, curice! Brže, momci! Brže!"

Četiri blizanca su skakutala kao loptice za badminton, Hedon je leteo u vazduh sa rukama pod pazuhom. Dvoje mlađe dece skakalo je u nezemaljskom skladu. Prevazišli su nervozu koja ih je činila nespretnim. Čak im je i kosa letela u istom ritmu. Podsetili su Edija na blizance Taverijevih. Kod njih su i pegice na nosu imale isti raspored.

„Pinki... Pinki Poper..." ućutala se. „Zaboga, Edi! Zaboravila sam stihove!"

„Brže, momci", Edi se obratio džinovima sa konopcem. Poslušali su ga, Tija je njakala u sve tamnije nebo.

Edi je procenjivao brzinu konopca očima i skakutao njišući kolenima. Stavio je ruku na vrh Rolandovog revolvera da ne bi ispao iz futrole.

„Edi Dine, nikad nećeš uspeti!" viknula je Suzana, smejući se.

Uspeo je pri narednom uzletu konopca. Uskočio je između Hedona i njegove majke. Posmatrao je Zaliju i njeno oznojeno, zajapureno lice. Skakao je u savršenom skladu s njom. Pevao je jedini stih koji je zapamtio. Da bi održao ritam, pevao je brzinom aukcionara na seoskom vašaru. Tek kasnije je shvatio da je prekrstio nevaljalog dečaka, obojivši stihove bruklinskim koloritom.

„Pigi Peker me je odžepario, ukravši medaljon moje drage, uhvatio me je na spavanju, ali sam ga na kraju povratio! Hajde, momci! Zavrtite ga"

I jesu, vrteli su uže tako da se jedva videlo. U svetu koji je skakao gore-dole, na verandi je video starca sa raspuštenom kosom i opekotinama od sunca. Ličio je na ježa koji izlazi iz rupe, udarajući okolo štapom od tvrdog drveta. Zdravo dedice, pomislio je i istog časa zaboravio na njega. Nastojao je da se održi u vazduhu ne želeći da prekine let konopca. Kada je bio dečak voleo je da preskače konopac pa mu nije bilo lako da ga ostavi devojčicama nakon polaska u osnovnu školu Ruzvelt. Morao je to učiniti ili bi ga zauvek zvali šonjom. U srednjoj školi je nakratko otkrio čari preskakanja konopca na časovima fizičkog. Ali to nije bilo ni blizu ovom iskustvu. Otkrio je (ili ponovo otkrio) magiju koja je vezivala njegov i Suzanin njujorški svet sa ovim drugim, bez upotrebe magičnih vrata ili kugli, bez Todaša. Grohotno se nasmejao savijajući noge velikom brzinom. Trenutak kasnije pridružila mu se Zalija Džafords, imitirajući njegove pokrete. To se moglo meriti sa pirinčanim plesom. Bilo je i bolje, zato što su svi skakali kao jedan.

Ovaj trenutak je i za Suzanu imao magični kvalitet. I pored svih čuda pre i posle toga, ovih nekoliko trenutaka u Džafordsovom dvorištu zapamtila je kao neuporedivo iskustvo. Dva ogromna iscerena idiota vrtela su uže koliko god su im nezgrapne ruke dozvoljavale dok je dvoje, ne četvoro, u stvari šestoro ljudi, skladno skakalo.

Tijan se smejao trupkajući plitkim čizmama i vikao: „To je ritam! Ne prestaj! Opaaa" Deda se oglasio hrapavim, zarđalim smehom nateravši Suzanu da se zapita koliko dugo ga je čuvao u plućima za ovu priliku.

Magija je trajala još pet sekundi. Konopac se kretao tako brzo da ga oko više nije moglo pratiti, proizvodeći zvuk nalik lepetu krila. Pola tuceta ljudi zahvaćenih tim fijukom od najvišeg Edija na Zalmanovom kraju do najnižeg punačkog Limana na Tijinom dizalo se i spuštalo poput klipova u mašini.

Konopac je zapeo za nečiju petu Hedonovu, pomislila je Suzana iako su se kasnije svi otimali o krivicu da se neko ne bi loše osećao -pa su pali u prašinu, dahćući i smejući se. Edi se uhvatio za grudi ulovivši Suzanin pogled. „Imam srčani napad, draga, zovi hitnu pomoć."

Dovukla se do njega i spustila glavu da bi ga poljubila. „Nemaš", rekla je, „ali napadaš moje srce, Edi Dine. Volim te."

Posmatrao je iz prašine kraj dvorišnih vrata. Koliko god da ga je volela, on je voleo mnogo više. Kad god bi pomislio na to, javila bi mu se slutnja da ka nije na njihovoj strani i da će se njihova veza loše završiti.

Ako vam je to suđeno, moraš se postarati da vam bude što lepše. Možeš li to, Edi?

„Sa najvećim zadovoljstvom", rekao je.

Podigla je obrve. „Vaistinu?" rekla je, koristeći ovdašnji izraz za zaistal

„Hoću", rekao je, smešeći se. „Veruj mi da, hoću." 

Obgrlio je oko vrata, privukao sebi i poljubio u čelo, nos i usne. Blizanci su se smejali i tapšali. Beba je klicala kao i Džejmi Džafords na tremu.

4

Svi su ogladneli od naporne vežbe. Zalija Džafords je uz Suzaninu pomoć poslužila obilnu večeru na velikom drvenom stolu iza kuće. Vidik je po Edijevom mišljenju bio lep. U podnožju brda uspevala je posebno izdržljiva sorta pirinča. Izrastao je do visine ramena odraslog čoveka. Iza njega se presijavala reka pod poslednjim zracima sunca.

„Kaži koju dobru reč, šta god ti padne na pamet, Zi", reče Tijan.

Oraspoložila se. Suzanaje objasnila Ediju da Tijan ranije nije mnogo mario za žensku religiju, ali se to promenilo posle neočekivane podrške oca Kalahana u Gradskoj sali za sastanke.

„Deco, sagnite glave."

Četiri glave su pale šest, ako brojimo i velike. Liman i Lija su čvrsto stisli kapke kao da pate od teške glavobolje. Isturili su šake ispred sebe, čiste i ružičaste nakon pranja u hladnoj vodi na pumpi.

„Blagoslovi hranu koju jedemo, Gospode, i primi našu zahvalnost. Blagodarimo ti na gostima za našim stolom. Izbavi nas od užasa što leti u podne i od onog što se šunja u večernji čas. Blagodarimo." „Blagodarimo" povikaše deca, tako snažno da su se prozori zatresli.

„U ime Oca i Svetoga Duha, Čoveka Isusa", rekla je. „Čoveka Isusa!" odgovoriše deca. Edi je sa zanimanjem posmatrao dedu koji je oko vrata nosio raspeće ne manje od Zalmanovog i Tijinog. Starac je mirno sedeo čačkajući nos tokom molitve. „Amin." „Amin!"

„KROMPIRIĆI!" povikala je Tija.

5

Tijan je sedeo na jednom a Zalija na drugom kraju dugog stola. Blizanci nisu bili u getu „dečjeg stola" (Suzana i njeni rođaci su na svim porodičnim svetkovinama bili izloženi ovakvom poniženju) već su sedeli zajedno sa ostalima. Hedon je pomagao Liji; Heda Limanu. Suzana i Edi sedeli su jedno pored drugog, preko puta dece, između džinova. Beba je jela prvo iz majčinog, a kasnije iz očevog krila. Starac je sedeo do Zalije. Ona ga je služila hranom, sekla je u sitne parčiće i brisala moču kad bi počela da mu curi niz obraze. Tijan je ovo posmatrao s negodovanjem, što po Edijevom mišljenju nije najlepše govorilo o njemu. Domaćin je držao jezik za zubima. Progovorio je samo jednom, da pita dedu treba li mu još hleba.

„Ruke me još uvek dobro služe", reče starac, zgrabivši kotaricu s hlebom da bi to i dokazao. Bio je to ambiciozan pokret za čoveka njegovih godina, ali je pokvario utisak srušivši teglicu sa džemom. „Prokletstvo!" povikao je.

Četvoro dece izmenjalo je zgranute poglede i zatvorilo usta kikoćući se. Tija je zabacila glavu i blenula u nebo. Laktom je zakačila Edija po rebrima zamalo ga oborivši iz stolice.

„Voleo bih da se pred decom uzdržiš od psovanja", reče Zalija, podižući teglicu.

„Molim za izvinjenje", reče deda. Edi se pitao da li bi postupio jednako smerno na prekor svog unuka. „Dopustite mi da vam pomognem, deda", reče Suzana. Preuzela je džem od Zalije. Starac je gledao zamagljenim očima, pogledom koji se graničio s obožavanjem.

„Već četrdeset godina nisam video zagorelu ženu", dobaci deda. „Nekada su stizale na rečnim brodovima, ali ih više nema." Deda je govorio brodovi ali je reč više podsećala na bedra.

„Nadam se da moje prisustvo nije preveliki šok za vas", reče Suzana, nasmešivši se. Starkelja je odgovorio bezubim, razvratnim osmehom.

Odrezak je bio tvrd ali ukusan, kukuruz jednako dobar kao jelo koje im je Andi pripremio na obodu šume. Velika činija krompirića, ne manja od lavora, punila se dvaput a posuda sa močom tri puta. Za Edija je najveće otkrovenje bio pirinač. Zalija je spremila tri različite vrste i što se Edija tiče svaka je imala bolji ukus od prethodne. Džafordsovi su jeli ne obraćajući pažnju na hranu, kao da piju vodu u restoranu. Obrok se završio jabukama, nakon čega su pustili decu da se igraju. Deda je označio kraj obeda gromovitim podrigivanjem. „Blagodarim", rekao je Zaliji, potapšavši grlo tri puta. „Sjajna si kao i uvek, Zi."

Tijan je pročistio grlo i rekao, „Tata, gosti bi popričali s tobom o Vukovima."

„Samo Edi, ako vam to ne smeta", brzo je dodala Suzana. „Ja ću vam pomoći oko pospremanja stola i pranja sudova."

„Nema potrebe." Reče Zalija. Ediju se činilo da domaćica šalje nemu poruku Suzani Ostani, dopadaš mu se ali je ona previdela ili je namerno ignorisala.

„Moram ti pomoći", rekla je, vozeći invalidska kolica sa lakoćom stečenom dugom praksom. „Govorićete s mojim čovekom, zar ne, sai Džafordse?"

„To se davno zbilo", reče starac, prilično raspoloženim glasom. „Ne znam da li ću moći svega da setim. Mozak me ne služi kao u mladim danima."

„Spreman sam da vas pažljivo saslušam", reče Edi. „Svaku reč." Tija se njačući nasmejala kao da je upravo čula najduhovitiju stvar na svetu. Zal se poveo za njenim primerom. Pokupio je poslednje ostatke krompira iz činije šakom velikom kao daska za sečenje mesa. Tijan ga je udario po ruci. „Koliko puta sam ti rekao da to ne radiš, budalčio"

„Dobro", reče deda. „Pričaću ti ako mi obećaš da ćeš slušati, momče. Ljudi mojih godina nemaju puno drugih zadovoljstava. Pomozi mi da se uspnem uza stepenice jer mnogo lakše silazim no što se penjem. Kćerko, molim te donesi lulu. Ona blagotvorno utiče na razmišljanje, nego kako."

„Naravno, deda", reče Zalija, ignorišući muževljev prekorni pogled. „Evo odmah."

6

„Odavno je to bilo", reče deda kad se uz pomoć Zalije Džafords udobno smestio u stolicu za ljuljanje sa jastukom na leđima i zapaljenom lulom u rukama. „Ne znam da li su Vukovi od tada dolazili dva ili tri puta, ali je sigurno da sam tada imao devetnaest godina. Odavno sam prestao da ih brojim."

Sunce na umoru obojilo je horizont predivnom pepeljastorozikastom nijansom. Tijan je u ambaru zbrinjavao životinje uz pomoć Hedona i Hede. Mladi par blizanaca bio je u kuhinji. Divovi, Tija i Zalman, stajali su na drugom kraju dvorišta. Ćutke i nepomično gledali su ka istoku. Ličili su na monolite sa Uskršnjih ostrva iz Nešnel džiografika. Edi se blago stresao od jeze posmatrajući ih. Sabrao se, podsetivši sebe na povoljne okolnosti. Deda je delovao prilično bistro i pribrano. Pratio ga je bez velikih problema iako je govorio teškim, gotovo burlesknim akcentom.

„Mislim da tačan broj proteklih godina i nije tako važan, gospodine", rekao je Edi.

Dedine obrve su se iznenađeno podigle. Nasmejao se, karakterističnim zarđalim smehom. „Gospodine, nego kako! Odavno nisam čuo tu reč! Sigurno dolaziš sa severa!"

„Moglo bi se reći", odgovorio je Edi.

Deda je utonuo u dugu ćutnju, zagledan u sunce na zalasku. Zatim se okrenuo Ediju i iznenađeno upitao.

„Da li smo jeli? Sve redom?"

Edijeve lađe počele su da tonu. „Da, gospodine. Na stolu iza kuce.

„Obično se praznim posle večere. Ne osećam potrebu, pa zato pitam."

„Upravo smo večerali."

„Dobro. Kako se zoveš?"

„Edi Din."

„Tako znači." Starac je povukao dim iz lule i ispustio par oblačića kroz nozdrve. „Zagorela je tvoja?" Edi je hteo da pita za objašnjenje, ali ga je deda preduhitrio. „Žena."

„Suzana. Da, to je moja žena."

„Tako znači."

„Gospodine... Deda... Vukovi?" Izgubio je nadu da će išta doznati od starca, možda bi Suzi mogla... „Sećam se, bilo nas je četvoro", reče deda.

„A ne petoro?"

„Jok, jok, lepo se sećam, iako je davno bilo." Glas mu se izmenio, postao je suvlji, jasniji. Akcenatje oslabio. „Bili smo mladi i neobuzdani, nije nas bilo briga da li ćemo živeti ili umreti, baš tako. Odlučili smo da im se sami suprotstavimo, uprkos oklevanju i kolebanju većine. Tu sam bio ja... Poki Slajdel... moj najbolji prijatelj, i Emon Dulin sa ženom, crvenokosom Moli. Bila je đavolski vešta u bacanju poslužavnika."

„Poslužavnika?"

„Da, onog što bacaju članice Sestrinstva Oriza. Zalija je jedna od njih. Zamoliću je da ti ga pokaže. Služe se poslužavnicima naoštrenih ivica sa tupim rukohvatom. Zbilja su opasne! Muškarac sa samostrelom deluje nemoćno u poredenju s njima. Moraš to videti."

Edi je upisao mentalnu zabelešku koju će kasnije preneti Rolandu. Nije znao da li u tom bacanju poslužavnika ima nečeg korisnog, ali je znao da im nedostaje oružja.

„Moli je ubila Vuka..."

„A ne vi?" Edi je bio zbunjen. Evo primera kako se istina i legenda znaju gusto zaplesti.

„Nisam, nisam", starčeve oči su zasjale, „iako u to vreme nisam bio za bacanje, uskakao sam među devojačke noge kad god bi mi se za to ukazala prilika, razumeš?"

„Rekao bih."

„Crvenokosa Moli ga je sredila poslužavnikom, to je živa istina, ali je to bilo tek na kraju. Prvo smo ugledali oblak prašine u daljini. Na šest točkova od grada su se razdvojili."

„Ne razumem šta pričate."

Deda je podigao tri prsta da bi mu pokazao da su se Vukovi podelili u tri kolone.

„Najveći čopor sudeći po oblaku prašine krenuo je u grad, pravo na Tukove. To je imalo smisla, zato što su sakrili decu u spremištu iza kuće. Imali su tajnu sobu u kojoj su držali gotovinu, drago kamenje, nekoliko starih pušaka i slične dragocenosti; ne zovu ih uzalud Tukovi, znate!" Ponovo je čuo starčevo hripavo, zarđalo cerekanje. „Bilo je to dobro skrovište za koje nisu znali ni ljudi u dugogodišnjoj starčevoj službi. Vukovi su ga bez problema našli i pokupili decu, pobivši sve koji su im se suprotstavili ili makar otvorili usta moleći milost. Zapalili su dućan vatrenim štapovima i odjahali obasjani plamenovima. Izgoreo je do temelja, nego kako. Imali su sreće pa vatra nije proždrala čitav grad, mladi sai, zato što plamenovi iz njihovih štapova nisu kao druge vatre koja se gase vodom. Ti plamenovi se hrane vodom! Porastu! Postanu još veći i vreliji!"

Pljunuo je preko ograde, pronicljivo se zagledavši u Edija.

„Evo šta hoću da ti kažem: bez obzira koliko ljudi moj unuk, ti ili zagorela ubedite da im se odupru, Eben Tuk neće biti među njima. Tukovi su od pamtiveka krili tu sobu i neće dozvoliti da još jednom izgori. Tim kukavicama je jedna paljevina bila dovoljna, kapiraš?"

„Da."

„Veći od dva oblaka uputio se ka rančevima. Manji je krenuo Istočnim putem ka sitnijim posedima. Jahali su na nas, pravo na zasedu."

Starčevo lice je zablistalo, iznutra osvetljeno vatrom sećanja. Edi nije opazio odbleske nekadašnjeg mladića (deda je bio previše star za to), ali je u njegovom pogledu opazio mešavinu uzbudenja, rešenosti i bolesnog straha koji je starac morao osećati tog davnog dana. Isto raspoloženje je sigurno prožimalo i sve ljude u zasedi. Edi je proždirao ove informacije kao što bi izgladneli čovek grabio hranu. Starac je u trenutku porastao i oživeo, podstaknut reakcijom mladog slušaoca.

Njegov unuk ga nikada nije slušao na ovaj način; Tijanu nije nedostajala hrabrost, blagodarimo, ali nikad nije pokazao slično oduševljenje. Ovaj čovek, Edi iz Njujorka, možda će živeti kratak život i umreti sa licem u prašini, ali je, tako mi Rize, imao veliko srce.

„Nastavi", zamolio ga je Edi.

„Jašta. Odmah. Razdvojili su se pa je nekolicina otišla Rečnim drumom ka sitnim uzgajivačima pirinča -još vidim prašinu - ponovo su se razdvojili kod Piberi rouda. Sećam se kako se Poki Slidel okrenuo ka meni sa bolesnim osmehom, ispružio ruku (onu u kojoj nije držao samostrel), i rekao..."

7

Poki Slidel je podplamtećim jesenjim nebom, praćen pesmom poslednjih cvrčaka iz visoke bele trave rekao sledeće, „Bilo je lepo družiti se s tobom, Džejmi Džafordse." Na licu je imao osmeh koji Džejmi nikada ranije nije video. Čitav dotadašnji život, celih devetnaest godina, proveo je na Luku ili Polumesecu kako su ga neki zvali, i nije video bogzna šta. Ali ovako nešto više nikada neće videti. Bio je to mučan osmeh lišen kukavičluka. Džejmije verovao da je sličan bio i na njegovim usnama. Tama je jezdila drumom doksu oni hrabro stajali obasjani suncem predaka. Stigli su do kraja puta.

Čvrsto je stegao Pokija za ruku. „Još ćemo se mi družiti posle ovog, prijatelju", rekao je.

„Nadam se da si u pravu."

Oblak prašine se neumitno valjao prema njima. Uskoro će razaznati pojedine jahače. Još značajnije je što će jahači videti njih.

Emon Dulin se oglasio, „Znate, mislim da bi bilo bolje da se sklonimo u jarak pokazao je na desnu stranu druma - „šćućurićemo se i sačekati da produ. Iskočićemo iz zaklona pa ćemo ih napasti s leđa."

Moli Dulin je nosila uske pantalone od crne svile i belu bluzu od istog materijala, otkopčanu ispod grla tako da se videla malena, srebrna žetvena amajlija, Oriza sa uzdignutom pesnicom. U desnoj ruci držala je naoštreni poslužavnik od hladnog, plavog, titanijumskog čelika ukrašen delikatnom čipkom pirinčanih mladica. Preko ramena je prebacila svilom postavljenu trščanu torbu. U njoj je bilo još pet poslužavnika, dva njena i tri majčina. Kosa joj se presijavala pod sunčevim zracima pa je izgledalo da joj glava gori. Uskoro će vaistinu zaplamsati.

„Čini šta ti je volja, Emone Duline", rekla mu je. „Ja ću stajati ovde da me lepo vide i čuju kako kličem ime sestre bliznakinje. Možda će me pregaziti, ali ću pre toga ubiti bar jednog od njih i iseći noge nekom konju, pa kud puklo da puklo."

Više nije bilo vremena za priču. Vukovi su stigli do udoline na početku Arinog imanja. Četvorka iz Kale ih je videlapa nije bilo vremena za skrivanje. Džejmije očekivao da će Emon Dulin, čovek neodlučnog držanja koga je kosa počela da napušta već u dvadeset trećoj, odbaciti samostrel i zamaći u visoku travu podignutih ruku u znak predaje. Umesto toga, zauzeo je mesto kraj supruge, zapevši oružje. Čuo je kako zateže tetivu.

Stajali su na putu sa čizmama u mekoj prašini. Zaprečili su prolaz. Džejmija je ispunilo blaženo osećanje. Radili su pravu stvar. Umreće ovde, ali to nije bilo važno. Bolje je umreti u borbi nego stajati po strani dok odvode decu. Svako od njih je ostao bez blizanca, a Poki najstariji od njih pored brata izgubio je i mladeg sina. Ovo je ispravno. Znali su da će se Vukovi iskaliti na ostalima zbog njihovog otpora, ali im to nije bilo važno. Radili su pravu stvar.

„Dodite!"povikao je Džejmi, napevši samostrel -jedanput, dvaput, dok nije kliknuo. „Dodite, nitkovi! Hajde, kukavice, dodite ako smete! Za Kalu! Za Kalu Brin Stardžis!"

Posmatrali su titrave siluete Vukova na vrelom letnjem suncu. Na trenutak im se činilo da jahači oklevaju. Tupi i daleki topot kopita se pojačao i ubrzao. Vukovi su jurnuli kroz vreli vazduh. Nosili su sive pantalone u boji konjske dlake. Za njima su lepršali široki, zeleni ogrtači. Na glavama su imali zelene kapuljače i maske (to su sigurno bile maske). Preobražavale su im lica u iskežene gubice gladnih vukova.

„Četiri na četiri!"povikao je Džejmi. „Četiri na četiri, biće to fer borba, držite se lovci! Ne odstupajte ni za korak!"

Četiri Vuka galopirala su na sivim konjima. Muškarci su podigli samostrele. Molije - nadimak Crvena Molije u većoj meri dugovala vatrenom temperamentu nego boji kose podigla poslužavnik u visinu levog ramena. Delovala je mirno i pribrano.

Dva poslednja Vuka imala su vatrene štapove. Podigli su ih. Dvojica u sredini su stegli pesnice u zelenim rukavicama kao da će nešto baciti. Zujalice, hladno jepomislio Džejmi. To kriju u rukama.

„Mirno, momci..." komandovao je Poki. „Mirno... mirno... sad!"

Odapeo je strelicu. Džejmije video kako proleće iznad glave drugog Vuka sa desne strane. Emon je pogodio vrat konja sa krajnje leve strane. Životinja je mahnito zanjištala i posrnula kad su Vukovi prišli na četrdesetak metara. Udario je konja do sebe baš kad je njegov jahač ispustio ono što je krio u ruci. Zujalica je skrenula daleko od njih pa nijedan od mehanizama za navodenje nije mogao da je usmeri ka cilju.

Džejmijev projektil pogodio je trećeg jahača u grudi. Trijumfalni usklik mu je zamro u grlu. Strelica se odbila od jahačevih grudi baš kcio što bi se odbila od Andijevih ili od nekog kamena na Kučkinom sinu.

Nosiš oklop prokletinjo, nosiš oklop ispod odeće...

Preostala zujalica je jurnula i pogodila Emona Dulina pravo u lice. Glava mu je eksplodirala u gejziru krvi, kostiju i sive moždane mase. Zujalica je preletela još tridesetak koraka i krenula nazad. Džejmi je čučnuo slušajući kako leti iznad njegove glave prigušeno zujeći.

Molije mirno stajala. Nije trepnula nipod kišom muževljevog mozga i krvi. Zaurlala je, „OVO JE ZA MINI, KURVINISINOVI!" i zavitlala poslužavnik. Razdaljina od meta je bila mala prišli su nadohvat poslužavnik se blago uzdigao čim ga je izbacila iz ruke.

Prejako, draga moja, pomislio je Džejmi bacajući se da izbegne plamen iz vatrenog štapa (i on je ispuštao jak, zujeći zvuk). Prejako, budalice.

Vuk je punom snagom naleteo na poslužavnik. Pogodio ga je baš na mestu gde se zelena kapuljača spaja sa vučjom maskom. Čuli su tup udarac. Stvor je pao s konja bespomoćno mlatarajući rukama u zelenim rukavicama.

Poki i Džejmi su radosno uskliknuli. Moli nije gubila vreme. Pribrano je posegla u torbu grabeći drugi poslužavnik. Svi su bili uredno poredani sa tupim krajevima okrenutim nagore. Izvlačila ga je, kad joj je jedan od vatrenih štapova otkinuo ruku od tela. Zateturala se i razvukla usne upreteći osmeh, iako jojje bluza plamtela. Džejmi je zapanjeno posmatrao kako poseže za poslužavnikom, u odsečenoj ruci na drumu.

Tri preostala Vuka su projahala kraj njih. Onaj pogođen Molinim poslužavnikom ležao je u jarku. Mlatarao je rukama gledajući u nebo kao da hoće da kaže. „Šta da radim? Šta da radim protiv ovakvog oružja?"

Trojka je okrenula konje vešto kao konjički eskadron na smotri i jurnula natrag. Moli je istrgla poslužavnik iz sopstvenih, mrtvih prstiju. Trenutak kasnije se zateturala unazad zahvaćena plamenovima.

„Bori se, Poki!" histerično je povikao Džejmi dok im je smrt jezdila u susret pod plamtećim nebom. „Bori se, proklet bio!" Blaženo osećanje ga nije napuštalo uprkos mirisu izgorelog mesa i krvi Dulinovih. Vukovi se mogu ubiti, što znači da je ovo trebalo davno da učinimo. Verovatno nećemo ostati živi da o tome pripovedamo. Niko neće znati šta se dogodilo pošto će oni poneti mrtvog sabrata sa sobom.

Čuo je otpuštanje opute na samostrelu što je značilo da je Poki ispalio još jednu strelicu. Odmah zatim ga je pogodila zujalica posred srede. Eksplodirao je unutar odeće razbacujući krv i komade mesa iz rukava i rajsferšlusa sa kog su poispadali dugmići. Džejmija je poprskao vreli paprikaš od žitkih ostataka njegovog prijatelja. Znao je da je izvrdavanje uzaludno ali se ipak bacio dok mu je nešto prošišalo iznad glave. Jedan konj ga je očešao u galopu i bacio u jarak. Baš onaj kojije Emon predložio kao zaklon. Samostrel mu je ispao iz ruku. Ležao je, raširenih očiju, znajući da mu nema druge do da se pravi mrtav u nadi da će Vukovi projahati pored njega. Oni to naravno neće učiniti, o ne, nikako, ali nije imao druge do da leži pokušavajući da imitira staklasti pogled. Još nekoliko sekundi pa neće morati da se pretvara. Namirisao je prašinu i čuo cvrčka u travi, usredsredio se na te utiske znajući da su to poslednje stvari koje će čuti ili omirisati. Poslednje što će ugledati biće iskežena lica Vukova sa večno zamrznutim osmesima.

Vratili su se u trku.

Jedan od njih se, u prolazu, izvio u sedlu i bacio zujalicu. Konj mu je, baš u tom trenutku, preskočio telo palog Vuka, koji se još uvek koprcao na tlu, jedva pomičući ruke. Zujalica je preletela Džemija, promašivši ga za dlaku. Osetio je kako se koleba, tražeći plen. Neodlučno je poletela preko polja.

Vukovi su pošli na istok, dižući oblak prašine. Zujalica se vratila i preletela iznad Džemija. Letela je sporije i na većoj visini. Sivi konji su zamakli za krivinu pedeset metara niže, izgubivši se iz vida. Poslednje što je video bilo je lepršanje tri zelena ogrtača na vetru.

Uspravio se, ali su ga noge zamalo izdale. Zujalica je napravila još jedan krug. Pošla je pravo na njega, ali se kretala polako, kao da odnekud crpi poslednje rezerve snage. Džejmi se popeo na drum. Pao je na kolena pokraj zadimljenih ostataka Pokijevog tela i dohvatio samostrel. Uhvatio ga je za kraj kao da je palica za poene. Zujalica mu se približavala. Oslonio je samostrel na rame i zamahnuo ka aparatu. Otprašio je daleko od sebe kao džinovsku bubu. Pala je pokraj Pokijeve poderane čizme i ostala da leži zlokobno zujeći. Pokušavala je da uzleti.

„Evo ti, kopile!" urliknuo je Džejmi, posipajući je prašinom. „Evo ti, kopile! Evo ti! Evo!" Konačno je prekrio zemljom. Još neko vreme je drhtala i zujala da bi se zanavek umirila.

Klečao je na kolenima. Nije imao snage da ustane. Bilo mu je teško da poveruje da je još uvek živ. Otpuzao je do monstruma kog je Moli ubila... Bio je mrtav ili nepomičan. Zeleo je da mu strgne masku i osmotri lice. Prvo ga je šutirao nogama kao dete u napadu besa. Telo Vuka se ljuljalo i umirilo. Od njega se širio neprijatan, prodoran zadah. Učinilo mu se da se maska topi, ispuštajući truli miris.

Mrtav je, pomislio je momak koji će dočekati da postane deda i najstariji žitelj Kale. Mrtavje, sigurno. Do đavola, skupi hrabrost! Skini masku!

To je i učinio. Pod plamtećim jesenjim suncem uhvatio se za smrdljivu masku. Pod rukom je ličila na metalnu mrežu, strgnuo je i pogledao...

8

Edi nije odmah shvatio da se starac ućutao. Bio je previše zanet pričom. Video je sebe na Istočnom putu. Klečao je u prašini sa samostrelom na ramenu spreman da njime kao bejzbol palicom žestoko opali po pretećoj zujalici.

Suzana je prošla kraj trema. Išla je ka ambaru sa činijom hrane za piliće u krilu. Radoznalo ih je osmotrila u prolazu. Edi se prenuo. Nije došao ovde zabave radi. Činjenica da ga je ova priča zabavljala govorila je nešto o njemu.

„I?" pitao je Edi starca kad je Suzana ušla u ambar. „Šta si video?"

„A?" Edi je pao u očajanje nakon susreta sa starčevim praznim pogledom.

„Šta si video? Kada si skinuo masku?"

Starčevo lice je krasio prazan izraz svetla gore, ali nema nikog kod kuće. Deda se ipak vratio (Edi je ovo pripisao Čistoj snazi volje). Gledao je iza njega u kuću. Gledao je u crni otvor ambara i svetlucanje fosfornog svetla u unutrašnjosti. Osvrnuo se po dvorištu.

Uplašen je, pomislio je Edi. Na smrt jeprestrašen.

Govorio je sebi da je u pitanju starčeva paranoja, ali je i pored toga osetio talas jeze.

„Nagni se ovamo", promumlao je deda. Edi ga je poslušao: „Ovo sam ispričao samo jednom čoveku, Luku... Tijanovom ocu. Dugo godina nakon događaja na drumu. Rekao mi je da o tome ne smem da zucnem. Pitao sam ga, 'Ali Luki, šta ako to može biti od pomoći? Šta ako nam može pomoći kad sledeći put dođu?'"

Starčeve usne su se jedva micale, ali je teški akcenat gotovo u potpunosti nestao. Edi ga je odlično razumeo.

„Rekao mi je, 'Tata, ako si mislio da nam to može biti od pomoći, zašto si do sada čekao?' Nisam znao šta da mu kažem, mladiću. Intuicija mi je poručivala da držim jezik za zubima. Inače, kakva vajda od toga? Šta bi to promenilo?"

„Ne znam", reče Edi. Lica su im bila tako blizu da je Edi mogao da namiriše govedinu i moču u starčevom dahu. „Šta da ti kažem kad mi nisi rekao šta si video?"

„'Crveni kralj uvek nađe pomagače', reče moj dečko. 'Bolje da niko ne sazna da si bio tamo, još bolje da niko ne čuje šta si tamo video, jer glas o tome će stići do onih u Zemlji Gromova.' Video sam strašnu stvar, mladiću."

Edi je ključao od nestrpljenja, ali je rešio da pusti starca da priča svoju priču. „Šta si video, deda?" „Vidiš, Luk mi nije verovao. Mislio je da njegov otac priča bajke hvaleći se da je video ubistvo Vuka. I glupanu bi bilo jasno da bih u takvoj bajci ja, a ne žena Emona Dulina, ubio Vuka."

To je imalo smisla, pomislio je Edi. Odmah se setio Rolandovih reči i pomislio kako je deda rado sebi pripisivao nepostojeće podvige. Ova pomisao mu je izmamila zlovoljni osmeh.

„Luk se bojao da će neko čuti moju priču i poverovati u nju. Plašio se da će glas o njoj stići do Vukova i da ću ostati bez glave zbog ispraznog hvalisanja. To, međutim, nije bila bajka." Usred sve gušće pomrčine, osetio je starčev molećivi pogled na sebi. „Veruješ mi, je l' da?"

Edi je klimnuo. „Verujem da govoriš istinu, deda. Ali ko..." Edi je zastao. Ko bi te otkucao? U glavi mu se oblikovalo to pitanje ali ga deda ne bi razumeo. „Ko bi preneo taj glas? Na koga sumnjate?"

Deda se osvrnuo po dvorištu, izgledalo je da hoće da progovori, ali je ćutao.

„Reci mi", govorio je Edi. „Reci mi šta ti..."

Zgrabio ga je za gušu krupnom suvom šakom, drhtavom od starosti. Stisak je bio iznenađujuće snažan.

Privukao ga je sebi. Stresao se i naježio kad su ga krute čekinje zagrebale po ušnoj školjci.

Deda mu je pod poslednjim zracima dnevnog svetla, dok se mrak spuštao nad Kalom, prošaptao devetnaest reči.

Zinuo je od zaprepašćenja. Sad razume stvar sa konjima - sivim konjima. Sledeće što je pomislio bilo je: Naravno. To ima smisla. Trebalo je da znamo.

Deda je prošaptao devetnaest reči pod poslednjim zracima sunca. Ruka kojom je stezao Edija za vrat se opustila i pala u starčevo krilo. Edi ga je pogledao pravo u lice. „Rekao si istinu?"

„Jašta, revolverašu", odgovorio je starac. „Suštu istinu. To možda ne važi za sve njih jer slične maske mogu pokrivati razna lica, ali..."

„Ne", reče Edi, misleći na sive konje. Tu su i sive pantalone i zeleni ogrtači. Sve je imalo smisla. Kako ide ona starapesma koju je majka davno pevala? Sada si u armiji, a ne za plugom. Nikad se nećeš obogatiti, kurvin sine, sada si u armiji.

„Moram da ispričam ovu priču dinhu", reče Edi.

Deda je lagano klimnuo. „Naravski", rekao je, „baš tako. Znaš, ja i mladac se nismo lepo gledali, je l’ znaš. Luki je 'teo da posadi zdenac tamo gde je Tijan mah'o štapom."

Edi je klimao kao da mu je sve jasno. Suzana mu je kasnije prevela starčeve reči: Nisam se najbolje slagao s dečakom, je l' znaš. Luk je hteo da kopa bunar na mestu na kojem je Tijan pokazao rašljama.

„Rašljar?" pitala je Suzana odnekud iz tame. Tiho im je prišla ispruženih ruku kao da drži jadac. Starac je iznenađeno pogledao i klimnuo. „Bila je ljuta suša. Nisam davao, al' mu je Luki, otkad su mu Vukovi odveli sestru Tiju, sve pušt'o. Ne može da bidne da balavko od sedamnest rešava bunar, ma kak'a zapara bila. Ali je Luki tamo kop'o i naš'o vodu. Videsmo je i namirisasmo pre no što su se glineni zidovi obrušili sahranivši mog momka živog. Iskopasmo ga ali je bio gotov. Pluća i grlo puni gline i blata."

Starac je beskrajno polako izvukao maramicu iz džepa i obrisao oči.

„Odonda pošteno ne progovorismo; bunar zjapi između nas, baš tako. Al' momak ima pravo kad kaže da se valja suprotstaviti Vukovima, reci mu da je deka đavolski ponosan na njega, da pozdravlja iz sveg srca svog mulca! Ima taj džafordska muda, nego šta! Stali smo im na crtu jednom i opet ćemo, krv nije voda." Klimnuo je, polagano. „Idi i reci svom dinhu, 'ajde! Svaku reč! Ako vest procuri... Ako Vukovi dojašu iz Zemlje Gromova da bi se dočepali sasušenog starkelje kao što sam ja..."

Iscerio se, bezubim ustima.

„Čiča još može da zapne samostrel", rekao je, „nešto mi govori da će tvoja zagorela cura naučiti da baca poslužavnik, bez obzira što nema noge."

Starac se zagledao u tamu.

„Nek' dođu", tiho je rekao. „Vreme je da se to jednom svrši. Jednom zauvek."

Poglavlje 7
NOKTURNO, GLAD

1

Mija je ponovo bila u zamku, samo što je ovog puta bilo drugačije. Nije se kretala polako, nije se poigravala osećajem gladi, znajući da će se uskoro najesti i zasititi i da će se i ona i njeno momče zadovoljiti. Ovaj put joj je u utrobi besnela pomamna glad. Divlja životinja je gnevno špartala njenim stomakom. Shvatila je da na prethodnim ekspedicijima uopšte nije bila gladna, da dosad nije osetila istinsku glad već samo naznake zdravog apetita. Ovo je bilo drugačije.

Njegovo vreme dolazi, pomislila je. Traži više hrane, da bi skupio snagu. Kao ija.

Plašila se bila je užasnuta da nije u pitanju samo povećana potreba za hranom. Hteo je nešto specijalno za jelo, nešto izuzetno. To mu je bilo potrebno da bi... pa, da bi...

Dovršio preobražaj.

Da! Da, o tome se radi, o preobražaju! Sigurno će to naći u trpezariji, zato što se u njoj sve može naći hiljade jela, svako privlačnije i sočniji od prethodnog. Pretražiće sto pogledom i kad pronađe pravu stvar pravo povrće, začin, meso ili ribu - utroba i nervi će zaurlati od žudnje i ona će jesti... proždiraće...

Ubrzala je korak prešavši u trk. Nije joj smetalo trljanje butina u tesnim pantalonama. Nosila je farmerke, kao kauboj. Imala je čizme umesto papuča.

Plitke čizmice, čula je šapat uma u umu. Plitke čizmice će ti dobro doći.

Ništa nije bilo važno. Mislila je samo na jelo, prežderavanje (bila je tako gladna) i pronalaženja prave stvari zamalog. Pronalaženje stvari koja će ga ojačati i dovesti na svet.

Sjurila se niz široke stepenice u dvoranu. Do sada su je morale preplaviti divne arome - pečenja, piletine s roštilja, začinjene ribe - ali se miris hrane nije osećao.

Možda imam prehladu, pomislila je dok je plitkim čizmicama trupkala po stepenicama. To je to. Sigurno imam prehladu, zapaljenje sinusa pa ne mogu ništa namirisati.

Mogla je. Namirisala je stoletnu prašinu u drevnim odajama. Namirisala je vlagu, slabu notu motornog ulja i bud koja neumorno proždire tapiserije i zavese u davno opustelim odajama.

Osećala je brojne mirise, ali ne i miris hrane.

Jurila je preko poda od crnog mermera ka dvokrilnim vratima, nesvesna da je neko prati - to nije bio revolveraš već dečak u pamučnoj košulji i šortsu, neuredne kose i razrogačenih očiju. Prešla je foaje popločan crvenim i crnim mermerom i ukrašen statuama od stopljenog mermera i čelika. Nije se zaustavljala da oda poštu, makar i klimoglavom. Podnosila je sopstvenu glad ali ne i glad svog ploda. Bila je nepodnošljiva.

Nakratko se zaustavila (samo na nekoliko sekundi), posmatrajući sopstveni beličasti i zamućeni odraz na hromiranom čeliku. Nosila je farmerke i običnu belu potkošulju (to je majiea, čula je šapat svog uma) sa nekim natpisom i slikom.

Ostavi se natpisa na košulji, ženo. Momče je važno. Moraš ga nahraniti!

Uletela je u trpezariju i zbunjeno zastala. Soba je bila prepuna senki. Gorelo je tek nekoliko električnih baklji, većina je bila pogašena. Na suprotnom kraju dvorane jedna od njih je zadrhtala i zazujala ugasivši se. Široke bele poslužavnike zamenili su plavi, ukrašeni zelenim mladicama pirinča. Pirinčane stabljike ispisivale su veliko slovo Z, koje znači večnosti, sad i hajde, kao u hajdkomala. Poslužavnici kao i divne kristalne čaše bili su prazni i prekriveni debelim slojem prašine.

Ne, nisu svi bili prazni; u jednoj čaši je videla mrtvog pauka, crnu udovicu, sklopljenih pipaka oko crvenog otvora u središtu tela.

Videla je grlić vinske boce kako viri iz srebrne kible i osetila krik u želucu. Zgrabila je bocu, ne obraćajući pažnju na odsustvo vode i leda u suvoj kofici. Boca je imala težinu, što je obećavalo dovoljno tečnosti za lokanje...

Pre no što je sklopila usne oko grlića, miris sirćeta je udario u nozdrve nateravši joj suze na oči. „Mamojebcu" zavrištala je i bacila bocu na pod. „Pogani mamojebcu"

Boca se razbila pri susretu s kamenim podom. Nevidljiva bića cvileći su se razbežala ispod stola.

„Bolje vam je da begate" Zavrištala je. „Bež'te, poganci! Došla je Mija, ničija kći, užasno raspoložena! Ipak ću se najesti! Da! Itekako!"

Bilo je to isprazno hvalisanje. Na stolu nije bilo ničeg za jelo. Našla je hleba, ali se parče od stajanja okamenilo. Na jednom mestu je našla ostatke istrulele ribe. Ležali su u gomili zelenkastih, gmižućih crva.

Stomak joj je neumorno krčao, ravnodušan prema metežu u trpezariji. Još gore, nešto ispod stomaka je postalo jako nemirno, bacakalo se i urlalo tražeći hranu. Nije to činilo glasom već pritiskanjem skrivenih dugmadi, gospodara najprimitivnijih delova nervnog sistema. Grlo joj se osušilo; usta su je pekla kao da se napila ukiseljenog vina; vid joj se izoštrio, oči su pretile da ispadnu iz duplji. Usmerila je sve misli, osećanja i instinkte ka jednoj ideji: hrani.

Suprotni zid krasilo je platno sa prikazom Artura Elda. Jahao je sa visoko uzdignutim mačem u pratnji trojice vitezova-revolveraša. Oko vrata je svezao nedavno posečenu Saitu, golemu zmiju. Još jedan veliki podvig! Blagodarim! Muškarci i njihovi podvizi! Bah! Šta je njoj sad značilo pogubljenje magične zmije? U stomaku joj se koprcalo izuzetno gladno biće.

Gladno, pomislila je tudim glasom. Gladno je.

Iza platna su bila dvokrilna vrata. Jurnula je kroz njih, nesvesna Džejka koji je stajao na drugom kraju trpezarije u donjem vešu, posmatrajući je sa strahom u srcu.

Kuhinja je bila jednako prazna i prašnjava, a radni stolovi istačkani izmetom insekata. Lonci, šerpe i tiganji ležali su razbacani po podu. Iza te gomile bile su četiri sudopere. Jedna je bila puna ustajale vode sa debelim slojem algi na površini. Odaju su osvetljavale fluorescentne lampe. Samo su neke sijale postojanim sjajem. Većina se palila i gasila, obasjavajući metež nadrealnom i zlokobnom svetlošću.

Probijala se kroz kuhinju šutirajući lonce i šerpe koje bi joj se našle na putu. Išla je ka četiri velike rerne. Vrata treće bila su odškrinuta. Iz nje se širio blagi talas toplote kao iz šporeta u kojem su zadnji ugarci ugasli pre šest ili osam časova. Osećao se i miris od kog joj je stomak poludeo. Aroma sveže pečenog mesa.

Otvorila je vrata. Unutra je bilo pečeno meso. Njome se gostio pacov veličine mačke. Okrenuo je glavu na zvuk otvaranja vrata pogledavši je bez trunke straha u očima. Trgnuo je brkovima sjajnim od masti, zatim se vratio pečenju. Čula je vlažno životinjsko coktanje i zvuk kidanja mesa.

Jok, gospodine Pacove. Nije to za tebe. To je za mene i mog momka.

„Dajem ti šansu, mali prijatelju!" pevušila je idući ka radnim stolovima i fiokama ispod njih. „Beži dok možeš! Pošteno te upozoravam!" Znala je da zverčica neće otići i gospodin Pacov je bio veoma gladan. Otvorila je najbližu fioku. Nije pronašla ništa izuzev daski za sečenje hleba i oklagije. Za trenutak je razmišljala o oklagiji, ali je odustala. Nije htela puno pacovske krvi na pečenici. Otvorila je sledeću, odmah ispod prve i pronašla plehove za hleb i kalupe za fine kolače. Krenula je levo i otvorila narednu. Našla je ono što je tražila.

Razmišljala je o noževima, ali se na kraju odlučila za viljušku za meso sa dva zupca od šest centimetara. Vratila se rernama i pažljivo istražila preostale tri, ali uzalud. Bile su prazne, baš kao što je očekivala. Sudbina, proviđenje ili ka je u jednoj ostavilo vruće pečenje, ali ga je bilo samo za jednu gladnu utrobu. Gospodin Pacov je mislio da je njegovo, gospodin Pacov je pogrešio. To će mu biti poslednja greška. Bar na ovoj strane čistine.

Sagnula se i ponovo osetila miris svežeg prasećeg pečenja. Razvukla je usta u osmeh, pljuvačka joj je curila iz uglova usana. Gospodin Pacov nije prekidao obrok. Gospodin Pacov je procenio da mu od nje ne preti nikakva opasnost. Tako je bolje. Nagla se napred i duboko udahnula, bocnuvši ga viljuškom za meso. Pacovski kebab! Izvukla ga je i pogledala. Besno je skičao i kružio nožicama po vazduhu. Trzao je glavom napred-nazad dok mu je krv tekla niz dršku viljuške za meso kapajući po njenoj ruci. Ponela ga je uskoprcanog do sudopere pune ustajale vode i stresla sa viljuške. Bućnuo je u tamnu, gustu tečnost I nestao u njoj. Na trenutak se iz nje pomolio vrh uzdrhtalog repa, pa je i on nestao ispod površine.

Obišla je sudopere isprobavajući česme i iz poslednje je potekao slabašni mlaz vode. Ispirala je okrvavljenu ruku sve dok česma nije presušila. Vratila se rerni i obrisala ruku o zadnji deo pantalona. Nije videla Džejka, iako je dečak posmatrao sa kuhinjskih vrata, ne pokušavajući da se sakrije; bila je u potpunosti privučena mirisom pečenja. To neće biti dovoljno, to nije baš ono što je malom potrebno, ali će im utoliti glad na neko vreme.

Dohvatila je pleh. Odmah ga je ispustila uz laki krik. S osmehom na usnama protresla je opečene prste. Bio je to bolni osmeh, u kom je bilo i nešto humora. Gospodin Pacov je bio mnogo otporniji na toplotu od nje ili mnogo gladniji. Bilo je teško zamisliti neko biće gladnije od nje.

„Gladna sam!" povikala je, smejući se, dok je obilazila fioke otvarajući i zatvarajući jednu za dugom. „Mija je jedna izgladnela dama, nego šta! Nisam išla u Morhaus niti u bilo koju kuću, ali sam gladna! I moj mali je gladan!"

U poslednjoj fioci (to uvek tako biva) pronašla je rukavice za kojima je tragala. Navukla ih je i požurila do rerne. Sagnula se i izvadila pečenje. Smeh je zamro preobrazivši se u preneraženi uzdah... trenutak kasnije je prsnula u još jači i glasniji smeh. Baš je prava budala! Ponekad je veoma glupa! Na trenutak je pomislila da je hrskavo pečenje koje je gospodin Pacov tek načeo, telo deteta. Pečeno prase zbilja malo liči na dete... bebu... nečije momče... Jasno je videla zatvorene oči, hrskave, šiljate uši i jabuku u otvorenim ustima. Nije bilo sumnje u pogledu pečenja.

Sela je na radnu površinu i pomislila na odraz koji je videla u foajeu. To joj sad nije bilo važno. Utroba je urlala od gladi. Uzela je mesarski nož iz fioke u kojoj je našla viljušku za meso i isekla deo koji je gospodin Pacov glodao kao da odseca truli deo jabuke. Bacila je taj komad preko ramena. Zgrabila je pečenicu s obe ruke i zarila lice u nju.

Džejk je posmatrao sa kuhinjskih vrata.

Kad je ublažila najžešću glad osvrnula se po kuhinji sa mešavinom proračunatosti i očajanja. Šta će učiniti kad proždere pečenje? Šta će učiniti kad sledeći put doživi ovakav nalet gladi? Gde će naći ono što njen mali zahteva, ono što mu toliko treba? Učinila bi sve da pronađe tu stvar i osigura dovoljne zalihe te naročite hrane, vitaminskog napitka ili ko zna već čega. Prasetina je bila blizu (dovoljno blizu da ga uljuljka u san, hvala Čoveku Isusu), ali ne dovoljno blizu toj stvari.

Vratila je sai Pigi u rernu i svukla majicu. Htela je da pročita šta na njoj piše. Videla je crtež dobro pečenog praseta. Ono se blaženo smešilo uprkos hrskavoj, jarkocrvenoj koži. Iznad njega je starim, vestern logotipom, pisalo: DIKSI PIG, UGAO LEKS I 61. Ispod: „NAJBOLJA REBARCA U NJUJORKU" - GURMANSKI VODIČ.

Diksi Pig, pomislila je. Diksi Pig. Gde li sam to čula?

Nije bila sigurna, ali je verovala da će naći Leks. Ako bude morala. „To je između Treće i Park avenije", rekla je. „Tako je, zar ne?"

Dečak je kliznuo nazad ostavivši otvorena vrata. Čuo je njene reči i snuždeno klimnuo. To je baš na tom mestu.

Dobro, dobro, pomislila je Mija. Zasad sve ide kako treba, dobro je koliko to može biti. Ona ženska u romanu kaže, sutra je novi dan. Tada ću brinuti. Je T tako?

Tako je. Dohvatila je pečenje i nastavila da jede. Zvuci koje je proizvodila nisu se mnogo razlikovali od pacovskog mljackanja. Bili su gotovo isti.

2

Tijan i Zalija pokušali su da Edija i Suzanu smeste u svoju spavaću sobu. Gostima je bilo teško da im objasne da ne žele njihovu spavaću sobu i da se ne bi osećali udobno u njoj. Suzana ih je konačno ubedila posluživši se trikom. Oklevajućim i poverljivim šapatom objasnila je Džafordsovima da im se u Ludu desilo nešto toliko traumatično da ne mogu ni pomisliti na spavanje u kući. Biće im mnogo bolje u ambaru gde kroz širom otvorena vrata uvek vide široki svet.

Bila je to dobra i ubedljivo prezentirana pričica. Tijan i Zalija su je saslušali saosećajno i s poverenjem zbog kojeg je Edi osećao grižu savesti. U Ludu su ih snašle mnoge nevolje ali nijedna zbog koje bi se ustezali da spavaju u kući. Bar je on tako mislio; otkad su napustili njihov svet, proveli su samo jednu noć (prethodnu) pod čvrstim krovom u pravoj kući.

Sedeo je prekrštenih nogu na jednom od ćebadi koje im je Zalija dala. Prostrli su ga po slami, druga dva su stajala po strani. Gledao je dvorište, trem na kom mu je deda ispričao priču i još dalje ka reci. Mesec je naizmenično provirivao i nestajao iza oblaka. Dvorište bi se očas obojilo srebrnkastom svetlošću i jednako brzo utonulu u tamu. Edi je gledao ne videći mnogo. Uši su mu pretraživale pod ambara, štale i obore. Bio je siguran da je negde dole, ali bože, bila je tako tiha.

Kadsmo kod toga, ko je ona? Mija, rekao je Roland, alije to samo ime. Ko je ona?

Ali to nije bilo samo ime. Na uzvišenom govoru to znači majka, rekao je revolveraš.

To znači, majka.

Da. Ali ona nije majka biću moje vrste. Momče nije moj sin.

Odozdo se čuo mukli zveket, praćen škripom dasaka. Ukočio se. Bila je dole, to je sigurno. Javile su mu se razne sumnje, ali je bila tu.

Probudio se nakon šest časova dubokog sna bez snova i otkrio da je još nema. Otišao je do ambarskog prozora kog su ostavili otvorenim i pogledao napolje. Bila je u dvorištu. I pod mesečinom je video da u kolicima nije Suzana; ne njegova Suzi, niti Odeta Holms ili Deta Voker. Pa ipak nije bila stranac. Ona...

Video si je u Njujorku, samo što je tada imala noge i znala kako da ih upotrebljava. Imala je noge i nije želela da pride ruži.

Imala je svojih razloga, dobrih razloga. Znate li šta ja mislim o njima? Strahovala je da će ruža povrediti ono što nosi u utrobi.

Ipak je žalio tu ženu. Bez obzira šta je bila ili šta je nosila u sebi, uvalila se u nevolju spasavajući Džejka Čembersa. Zadržavala je demona van kruga, zarobljavajući ga unutar sebe onoliko dugo koliko je Ediju trebalo da izdelje spasonosni ključ.

Da si ga završio ranije - da nisi bio bedna kukavica - mogla se spasti ove nevolje, pomisliš li nekad na to? Odbacio je ovu misao. U njoj je bilo nešto istine, naravno. Izgubio je samopouzdanje dok je deljao ključ.

Zatim ga je dovršio tek kad je počelo Džejkovo prevlačenje, ali je s tim načinom razmišljanja raskrtio. Od njega nije bilo koristi, proizvodilo je samo brojne duševne rane.

Ko god da je bila, njegovo srce joj je pripadalo. U sanjivoj tišini noći, u smenama mesečine i tame, gurala je Suzanina kolica napred preko dvorišta... zatim nazad... pa ponovo napred... levo... pa desno. Podsetila ga je na male robote na Šadrikovoj čistini. Na one koje je ustrelio na Rolandovo insistiranje. Da li je to tako iznenadujuće? Utonuo je u san misleći na robote i ono što je Roland o njima rekao: To su na svoj način tužna bića. Edi će im skratiti muke. Poslušao ga je posle malo ubedivanja, sredio ih je jednog po jednog: mnogočlanu zmiju, onog što je ličio na Tonka traktor kog je jednom dobio za rođendan i razgoropađenog pacova od nerdajućeg čelika. Razneo je sve sem poslednjeg, neku vrstu mehaničkog letača. Roland se pobrinuo za njega.

Žena u dvorištu je, kao i drevni roboti, htela da ode negde, ali nije znala gde. Htela je da dobavi nešto, ali nije znala šta. Šta on treba da radi?

Sedeće i čekaće. Smisliće neku usranu priču ako se neko od ukućana probudi i opazi gošću kako baza po dvorištu u kolicima. Možda je nastavak priče o posttraumatskom stresu uzrokovanom boravkom u Ludu najbolje rešenje.

„Hej, to dobro objašnjava moje ponašanje", promrljao je, baš kad se Suzana obrnula i krenula ka ambaru, ovaj put sa jasnom namerom. Opružio se, praveći se da spava. Nije bilo očekivanog zvuka penjanja. Umesto toga, registrovao je laki zveket, naporno stenjanje i škripu dasaka u pravcu zadnjeg dela ambara. Zamišljao je kako silazi sa kolica i puzeći kreće... ka čemu?

Istrpeo je pet minuta tišine. Nervoza ga je opasno drmala kada je začuo kratko i oštro skičanje. Toliko je ličilo na dečji plač da je pretrnuo, naježivši se. Gledao je merdevine koje su vodile na pod ambara. Primorao je sebe na strpljivo čekanje.

To je bila svinja. Mala životinja. Neko prasence.

Moguće, ali je zbog nečega mislio na jedno od mlađih blizanaca, na devojčicu, Liju. Ime joj se rimuje sa Mija. Doskora je bila beba. Bilo je ludo zamišljati Suzanu kako para dečje grlo, potpuno ludo, ali...

Ali to dole nije Suzana. Spustićeš gard ako misliš da jeste, pa će te opet povrediti.

Povrediti, malo sutra. Umalo me nije ubila. Jastogovišta su mu skoro iskasapila lice.

Deta me je bacila čudovištima. Ovo nije ona.

Da, dobio je ideju plod intuicije da je ova možda mnogo bolja od Dete, ali bi bio budala ako bi zbog toga rizikovao život.

Ili živote dece? Tijanove i Zalijine dece?

Sedeo je okupan znojem. Nije znao šta da radi.

Posle naizgled beskrajnog čekanja čuo je skičanje i škripanje. Poslednji zvuci su doprli odozdo, nedaleko od merdevina koje vode na tavan. Opružio se i zatvorio oči. Ipak ne sasvim. Kroz trepavice je video njenu glavu kako se izdiže iznad tavanskih dasaka. U tom trenutku je mesec izašao iza oblaka obasjavši tavan. Imala je krv na uglovima usana, tamnu kao čokolada. Obrisaće je ujutru. Takva ne sme izaći pred Džafordsove.

Zeleo bih da vidim blizance, pomislio je Edi. Oba para, sve četvoro, žive izdrave. Naročito Liju. Šta bih još želeo? Da se Tijan pojavi u ambaru smrknutog izraza lica. Da pita da li smo nočas nešto čuli, možda lisicu ili neku od divljih mačaka o kojima se toliko priča. Da nas obavesti da je jedno prasence nestalo. Nadam se da si sakrila njegove ostatke, Mija, ili kako se ono zvaše. Nadam se da si ih dobro sakrila.

Dopuzala je do njega i legla. Prevrnula se i odmah zaspala - znao je to po njenom disanju. Okrenuo je glavu i pogledao u pravcu usnulog doma Džafordsovih.

Nije prilazila kući.

Osim ako nije odgurala kolica kroz ambar do zadnjeg dela kuće. Mogla je zaobići kuću... i uspuzati se kroz prozor... uzeti jedno od mladih blizanaca... devojčicu... dovesti je u ambar... i...

Nije to učinila. Kao prvo, nije imala vremena.

Možda nije, ali će mu ujutru pasti veliki teret sa srca. Laknuće mu kad vidi svu decu za doručkom.

Uključujući i Arona, mališana punačkih nogu i nadutog stomačića. Setio se onog što mu je mama govorila kada bi videla bebu u kolicima: Vidi kako je sladak. Mogla bih ga pojesti!

Prestani. Spavaj!

Trebalo mu je mnogo vremena da zaspi.

3

Džejk se stenjući prenuo iz noćne more. Isprva nije znao gde je. Uspravio se u sedeći položaj. Obgrlio je telo, drhteći. Imao je preveliku pamučnu košulju i stari, nekoliko brojeva veći pamučni šorts. Šta...?

Čuo je roktanje začinjeno prigušenim prdežom. Pogledao je u pravcu zvukova i video Bena Slajtmena pokrivenog sa dva ćebeta, navučena do ušiju. Sinulo mu je pred očima. Nosio je Benijevu potkošulju i bokserice. Bili su u Benijevom šatoru, na litici iznad reke. Rečne obale su ovde bile veoma kamenite, tu nije uspevao pirinač ali je bilo odličnih mesta za ribolov. Ako budu imali sreće, izvadiće lep doručak iz Devar Tet Vhaja. Beni je znao da će se Džejk i Oj vratiti kod Matorog da bi se sastali sa dinhom i ostalim članovima ka-teta. Provešće tamo dan-dva, možda i više, ali bi se Džejk posle toga mogao vratiti. Ovde je bilo dobrih mesta za pecanje. Malo uzvodno bilo je lepih mesta za kupanje i pećina sa zidovima i gušterima što sijaju u tami. Zaspao je misleći o svim tim čudesima. Nije mu se dopadalo što spava na otvorenom bez revolvera (video je previše toga da bi se osećao bezbedno bez oružja), ali je bio siguran da Andi dobro pazi na njih. To mu je omogućilo da utone u dubok san.

Dobro znaš da to nije bio san. Moraš upoznati Rolanda s njegovim sadrzajem.

Sledeća misao bila je još alarmantnija: Roland već zna. Kao i Edi.

Seo je privukavši kolena uz grudi. Obgrlio je noge rukama. Nije se osećao bednije još od kada je pročitao esej iz engleskog za završnu ocenu kod gospođice Averi, Moje razumevanje istine. Danas ga je mnogo bolje razumeo - shvatao je koliko u njemu ima onog što bi Roland nazvao dodirom - ali je njegova prva reakcija bila čist užas. Užas više nije bio u toj meri dominantan već... pa...

Tuga, pomislio je.

Da. Trebalo je da budu ka-tet, jedno sastavljeno iz mnoštva, ali je jedinstvo izgubljeno. Suzana je postala druga osoba a Roland nije hteo da je o tome obavesti, ne dok su Vukovi bili pred vratima, ovde i u drugom svetu.

Vukovi Kale, Vukovi Njujorka.

Hteo je da se ljuti ali nije znao na koga. Suzana je zatrudnela pomažući njemu. Roland i Edi je nisu obaveštavali o preobražaju da bi je zaštitili.

Dabome, čuo se glas pun prezira. Hoće da budu sigurni da će biti uz njih kad Vukovi nagrnu iz Zemlje Gromova. Ako bude zauzeta pobačajem ili nervnim slomom, imaće jedan revolver manje.

Nije bilo fer, ali ga je san iz osnove potresao. Stalno se vraćao na pacova; koprcao se na vrhu viljuške za meso. Podigla ga je i razvukla usta u osmeh. Nije to mogao zaboraviti. Cerekala se. U tom trenutku je pročitao misao koja joj se motala po glavi: pacovski kebab.

„Hriste", prošaputao je.

Mislio je da razume zašto Roland nije rekao Suzani za Miju i bebu koju ona zove momče. Da li je revolveraš shvatao da tako gubi nešto mnogo dragocenije i da će toga sa svakim danom odlaganja biti sve manje?

Odrasli su, znaju više od tebe.

To je bilo obično sranje. Ako je odrastanje donosilo posebnu mudrost, njegov otac ne bi pušio tri pakle cigareta bez filtera dnevno i ušmrkivao kokain dok mu nos ne prokrvari. Ako je odrastanje donosilo naročita znanja o pravilnim postupcima, zbog čega je njegova majka spavala sa maserom bez mozga, golemih bicepsa? Kako da niko od njih dvoje, dok proleće 1977. maršira ka letu, nije primetio da njihov dečak (koji je imao nadimak - Bama - poznat samo kućepaziteljici) lagano gubi jebeni razum?

To nije isto.

A šta ako jeste? Šta ako su Roland i Edi tako blizu problemu da ne vide istinu?

Šta je istina? Kakvo je tvoje razumevanje istine?

Oni više nisu ka-tet, eto šta je njegovo razumevanje istine.

Šta je Roland u početku rekao Kalahanu? Okrugli smo, kotrljamo se kao jedno. To je tad bilo istina, ali je Džejk znao da više nije. Sećao se stare šale koju su ljudi pričali kad bi im se ispumpala guma; Pa, nije tako strašno ravna je samo na dnu. To je bio njihov slučaj, bili su ravni na dnu. Više nisu bili istinski ka-tet - kako bi mogli biti sa toliko tajni? Da li su Mija i dete koje je raslo u Suzaninom stomaku bile jedine tajne? Džejk je mislio da nisu. Bilo ih je još. Roland je nešto krio, ne samo od Suzane već od svih njih.

Sredićemo Vukove ako budemo jedinstveni, pomislio je. Ako budemo ka-tet. Ali ne ovakvi kakvi smo sada. Ni ovde, ni u Njujorku. Jednostavno ne verujem u to.

Na temelju ove izrasla je nova misao. Bila je tako strašna da je pokušao da je odgurne što dalje od sebe. Samo je on to mogao učiniti. Ideja mu je bila mrska, ali je morao o njoj razmisliti.

Mogao bih uzeti stvari u svoje ruke. Mogao bih joj reći.

I šta onda? Šta će reći Rolandu? Kako će objasniti svoj postupak?

Ne mogu. Ne mogu smisliti objašnjenje koje bi on saslušao. Mogu samo da...

Setio se Rolandove priče o suočavanju sa Kortom. Stari veteran pun ožiljaka sa palicom protiv neiskusnog dečaka sa sokolom. Ako se Džejk ogluši o Rolandovu odluku i ispriča Suzani ono što je revolveraš krio od nje, biće to uvod u njegov test muškosti.

Za tako nešto nisam spreman. Možda je Roland bio - i to jedva -alija nisam on. Niko nije. Nadmašiće me i poslati na istok u Zemlju Gromova. Oj će pokušati da me sledi, ali mu to neću dozvoliti. Tamo vreba smrt. Verovatno bi pokosila i ćitav ka-tet, da i ne govorimo o usamljenom dečaku.

A ipak, Roland je grešio čuvajući tajne. Šta sledi? Skupiće se da bi saslušali ostatak Kalahanove priče i da bi se, možda, pozabavili stvarčicom u Kalahanovoj crkvi. Šta će revolveraš učiniti posle toga?

Pričaj s njim. Pokušaj da ga ubediš da greši.

U redu. To može. Biće teško, ali to može. Da li da razgovara i sa Edijem? To nije bila dobra ideja. Edijevo uključivanje samo bi dodatno zakomplikovalo stvar. Neka Roland odluči šta da kaže Ediju. Ipak je on dinh.

Šatorsko krilo je zalepršalo pa je Džejkova ruka poletala ka mestu gde je inače visio ruger. Nije bio tamo, naravno. Oružje mu nije bilo potrebno. Bio je to Oj, proturio je njuškicu ispod platna da bi uvukao glavu u šator.

Džejk je hteo da pomiluje bambura po glavi. Oj je zubima uhvatio dečakovu šaku, zagrizao je i blago povukao. San mu se činio beskrajno dalekim pa je rado pošao za njim.

Svet izvan šatora bio je studija oštrih kontrasta crnog i belog. Kamenita padina spuštala se do reke koja je na ovom mestu bila široka i plitka. Mesec je goreo nad njom kao divovska lampa. Džek se sledio ugledavši dve figure na kamenitoj plaži. Mesec je, upravo u tom času, zašao za oblake, svetlosti je nestalo i zavladala je tama. Bamburova čeljust se sklopila oko dečakova ruke. Životinja ga je povela napred. Pošao je za njom, skliznuvši niz kratki usek. Oj je sve vreme bio pored njega, dahtao mu je u uvo kao mali motor.

Mesec je provirio iza oblaka. Svetlost je nanovo obasjala svet. Oj ga je odveo do velikog komada granita. Štrčao je iz zemlje kao pramac zakopanog broda. Bilo je to dobro skrovište. Osvrnuo se oko sebe i pogledao dole ka reci.

Nije bilo sumnje u pogledu identiteta jedne osobe; njegova visina i odsjaj mesečine na metalu nedvosmisleno su upućivale na Andija, robota-glasnika (sa mnoštvom različitih funkcija). Drugi, pak... ko je bio onaj drugi? Džejk je uzaludno žmirkao. Od njegovog skrovišta do reke bilo je najmanje dve stotine metara. Mesečina je bila jaka i varljiva. Muškarac je podigao glavu posmatrajući Andija, pa mu je mesečina obasjala lice. Džejk je razabirao samo nejasne crte. Isticao se samo njegov šešir... poznavao je taj šešir...

Možda grešim,

Čovek je blago nakrivio glavu, nakon čega se na njegovom licu pojavio dvostruki odblesak. Više nije bilo sumnji. U Kali je bilo dosta kauboja sa sličnim šeširima, ali je Džejk znao samo jednog sa naočarima.

To je Benijev otac, u redu. Pa šta s tim? Nisu svi roditelji isti, neki brinu za svoju decu, naročito ako su već izgubili jedno kao što je gospodin Slajtmen izgubio kćer, Benijevu sestru bliznakinju. Benije rekao da je umrla od grudobolje, što je verovatno značilo zapaljenje pluća. Umrla je pre šest godina. Ovde smo razapeli šator, gospodin Slajtmen je poslao Andija da se brine o nama, ali se probudio u gluvo doba noći i odlučio da sam proveri logorište. Možda i on pati od noćnih mora.

To može biti istina, ali to ne objašnjava zašto Andi i gospodin Slajtmen razgovaraju tako daleko od šatora pored reke, zar ne?

Pa, možda se plaši da nas ne probudi. Možda namerava da se popne i obide šator. U tom slučaju je bolje da se odmah vratim. Možda će se zadovoljiti sa Andijevim izveštajem i vratiti na Roking B.

Mesec je zašao za oblak. Džejk je pomislio da je bolje da ostane tu gde je, dok se ponovo ne pojavi. Prizor koji se ukazao nakon što je mesec izvirio iza oblaka ispunio ga je istom smetenošću kao i upravo proživljena noćna mora u kojoj je sledio Miju kroz napušteni zamak. Na trenutak je pomislio da sanja, da je samo neopaženo prešao iz jednog u drugi san, ali su mu bockanje kamenčića pod nogama i Ojev dah drugačije govorili. Ovo nije san, već java.

Gospodin Sjajtmen nije pošao ka uzvisini na kojoj su logorovali dečaci, niti je krenuo nazad ka ranču Roking B, (iako je Andi hitao ka njemu dugim koracima duž obale). Ne, Beni je otišao na drugu stranu reke, pravo na istok.

Mozda je imao razlog da ide tamo. Možda je imao savršeno dobar razlog.

Zbilja? Kakav je to savršeno dobar razlog mogao imati? Kala se pružala do reke. Džejk je to znao. S druge strane nije bilo ničega do jalovog tla i pustinje, tampon zone između graničnog pojasa i kraljevstva smrti, Zemlje Gromova.

Prvo nešto nije bilo u redu sa Suzanom - njegovom prijateljicom Suzanom. Sada je, kako mu se činilo, nešto pošlo naopako i sa ocem njegovog novog prijatelja. Džejk je shvatio da je ponovo počeo da gricka nokte. Tu ružnu naviku stekao je poslednjih nekoliko nedelja u školi Pajper, u međuvremenu je naterao sebe da prestane.

„Znaš, ovo nije fer", obratio se Oju. „Ovo uopšte nije fer."

Životinja ga je liznula po uvetu. Džejk se okrenuo i zagrlio bambura, pritiskajući lice uz njegov krzneni kaput. Bambur je mirno stajao, trpeći ovaj izliv nežnosti. Džejk se, nakon nekog vremena, uspravio izravnavši se s bamburom. Osećao se malo bolje, smirenije.

Mesec se sakrio iza sledećeg oblaka pa se svet nanovo zamračio. Džejk je stajao na istom mestu. Oj je tiho cvileo. „Samo trenutak", promrmljao je Džejk.

Mesec se pojavio. Dečak je pažljivo pogledao mesto sastanka Andija i Bena Slajtmena, beležeći ga u sećanju. Upamtio je veliku okruglu stenu sjajnu na površini. Na njoj je stajao mrtvi panj. Bio je siguran da može naći ovo mesto čak i bez Benijevog šatora kao orijentira.

Hoćeš li obavestiti Rolanda?

„Ne znam", promrmljao je.

„Znam", oglasio se Oj, s pozicije pored njegovog članka. Dečak je lako poskočio. Možda mu se pričinilo?

Šta je bambur zapravo rekao?

Jesi li lud?

Nije bio. Nekada je mislio da je lud - da je lud ili da hita ka ludilu paklenom brzinom - više nije mislio o tome. Znao je da Oj ponekad može da mu čita misli.

Zavukao se u šator. Beni je još čvrsto spavao. Džejk je nekoliko sekundi posmatrao dečaka - po godinama starijeg, ali na mnogo načina znatno mladeg od sebe - nervozno grickajući usnu. Nije hteo da Benijevog oca uvali u nevolju, izuzev ako to ne bude neophodno.

Legao je i navukao ćebad do brade. Nikada u životu nije bio tako neodlučan u pogledu toliko stvari. Zaspao je tek u svanuće.

Poglavlje 8
TUKOVA TRGOVINA, NEPRONAĐENA VRATA

1

Prvih pola sata nakon napuštanja Roking B ranča, Roland i Džejk su jahali na istok ka malim imanjima u potpunoj tišini. Konji su kasali jedan pored drugog u savršenom skladu. Znao je da Džejk razmišlja o nečem ozbiljnom; to se videlo na dečakovom zabrinutom licu. Ipak se zaprepastio kad je Džejk skupio pesnicu naslonivši je na desnu stranu grudi i rekao: „Mogu li da govorim s tobom dan-dinh, pre no što se sastanemo sa Edijem i Suzanom?"

Mogu li otvoriti srce tvojoj zapovesti. Iza tih reči se po Vanejevom mišljenju krio mnogo složeniji i drevniji podtekst, znatno stariji od Artura Elda. Podrazumevao je otkrivanje nerešivog emocionalnog problema, obično povezanog sa ljubavnom vezom, svom dinhu. Ko god da to učini unapred prihvata da će postupiti po dinhovoj sugestiji, odmah i bez pitanja. Džejk Čembers sigurno nije imao ljubavnih problema -sem ako se nije zaljubio u dražesnu Frensin Taveri. Kako li je, do đavola, saznao za tu rečenicu?

Džejk ga je posmatrao raširenih očiju i bledih obraza sa ozbiljnošću koja mu se nije dopadala. „Dan-dinh - gde si čuo za to, Džejk?

„Nije važno. Pokupio sam ga iz tvog uma, rekao bih." Užurbano je dodao: „Ne šunjam se ja po njemu, ne daj bože, ali ponekad nešto uhvatim. Najčešće se radi o besmislenim odlomcima, ali pokatkad naletim na čitave rečenice."

„Pokupiš ih kao što vrana zgrabi sjajni predmet koji joj privuče pažnju u letu."

„Otprilike tako, da."

„Šta je s ostalim mislima. Daj mi neki primer."

Džejk je delovao postiđeno. „Većine se ne sećam. Dan-dinh, to znači da ti otvaram srce spreman da se bez ostatka povinujem tvom sudu."

To je bio slojevitiji običaj, ali je dečko shvatio suštinu. Roland je klimnuo. Sunce ga je ugodno milovalo po licu dok su jezdili prašnjavim drumom. Iznenadujuće uspešna demonstracija Margaret Ajzenhart ispunila ga je spokojstvom. Njena veština u upotrebi poslužavnika ostavila ga je bez daha. Imao je plodonosan sastanak sa gospa-sainim ocem nakon čega se dobro naspavao, prvi put posle dugo vremena. „Tako je."

„Hajde da vidimo. Stvar počinje sa rec'mi, što podrazumeva - mislim - ogovaranje nekog koga ne bi valjalo ogovarati. Zapamtio sam, zato što ogovaranje upravo tako zvuči: rec'mu Džejk je prineo ruku uvu.

Roland se nasmejao. Izraz je bio reci mi, ali ga je Džejk pokupio fonetski. To je bilo zbilja čudesno. Podsetio je sebe da odsad pažljivije krije najdublje misli. Bilo je načina za to, hvala bogovima.

„Postoji i daš-dinh, neka vrsta religioznog vode. O tome si jutros razmišljao, zbog... da li zbog starog Manija? Da li je on daš-dinh?

Roland je klimnuo. „U velikoj meri. A njegovo ime, Džejk?" Revolveraš se koncentrisao na njega. „Vidiš li njegovo ime u mom umu?"

„Naravno, Henčik", Džejk je govorio opušteno i bez oklevanja. „Razgovarao si s njim... kada? Prošle noći?"

„Da." Na to nije bio usredsređen. Osećao bi se bolje da Džejk to nije doznao. Dečak je imao snažan dar. Verovao je da se nije šunjao po njegovom umu. Bar ne namerno.

„Gospođa Ajzenhart misli da ga mrzi, ali vi mislite da ga se samo plaši."

„Tako je." reče Roland. „Imaš snažan dodir. Snažniji nego što je Alejnov ikad bio, i daleko snažniji od mog. To je zbog ruže, zar ne?"

Džejk je klimnuo. Zbog ruže, dabome. Jahali su u tišini, konji su im dizali niske oblačiće prašine. Bilo je sveže uprkos suncu, što je nagoveštavalo dolazak jeseni.

„U redu, Džejk. Pričaj mi dan-dinh ako hoćeš, blagodarim ti na poverenju koje ukazuješ meni i mojoj mudrosti."

Džejk je ćutao duže od dva minuta. Roland je pokušao da ude u dečakov um kao što je on ušao u njegov (i to s kakvom lakoćom), ali tamo nije bilo ničeg. Ničeg što...

Ipak je bilo nečeg. Video je pacova... skičao je, naboden na nešto...

„Gde je taj zamak koji stalno pohodi?" pitao je Džejk. „Znaš li to?"

Roland nije mogao da sakrije iznenađenje. Tačnije rečeno, preneraženost. Bilo je tu i osećaja krivice.

Shvatio je u trenu... pa, ne sve, ali najveći deo.

„Nema takvog zamka niti je ikada postojao", rekao je. „Mesto koje pohodi postoji isključivo u njenom umu, verovatno ga je izgradila na temelju čitalačkog iskustva i priča koje je čula od mene pokraj logorske vatre. Pohodi ga da ne bi videla šta jede. Šta je njenoj bebi potrebno.

„Video sam kako jede pečeno prase", rekao je Džejk. „Pacov ga je načeo, pre no što je naišla. Sredila ga je viljuškom za meso."

„Gde si to video?"

„U zamku." Zastao je. „U njenom snu. Bio sam u njenom snu."

„Da li te je videla?" Revolveraš ga je prostrelio pronicljivim, usplamtelim plavim očima. Njegov konj je zastao osetivši promenu jahačevog raspoloženja, kao i Džejkov. Bili su na Istočnom putu, kilometar od mesta na kojem je Crvena Moli Dulin nekad ubila Vuka iz Zemlje Gromova. Stajali su, posmatrajući jedan drugog.

„Ne", rekao je Džejk. „Nije me videla."

Roland se setio kako se pre neku noć šunjao za njom u močvari. Znao je da zamišlja da je na drugom mestu, toliko je mogao da oseti, ali nije znao na kom. Iz njenog uma je izvlačio samo nejasne slike. Sada je znao. Saznao je i nešto drugo: Džejk se brinuo zbog dinhove odluke da pusti Suzanu da ide svojim putem. Verovatno se nije brinuo bez razloga. Ali...

„Nisi video Suzanu, Džejk."

„Znam, već onu koja ima noge, Miju. Trudna je i na smrt preplašena.

Roland reče, „Ako hoćeš da mi govoriš dan-dinh, ispričaj mi sve što si video u snu i sve što te je tištilo nakon budenja. Ja ću ti zatim predati mudrost svog srca, svu koju posedujem." „Nećeš me... Rolande, nećeš me grditi?"

Roland ni ovaj put nije mogao sakriti zaprepašćenje. „Ne, Džejk. Daleko od toga. Možda ću tražiti da ti mene ne grdiš."

Dečak se neodlučno nasmejao. Konji su pošli napred, ovaj put nešto brže, kao da su želeli da se što pre udalje od mesta sučeljavanja.

2

Džejk nije znao koliko toga će izvući iz sebe dok nije počeo da priča. Probudio se neodlučan, razmišljajući šta da kaže Rolandu o Endiju i Slajtmenu starijem. Na kraju se rešio da posluša Rolanda. Ispričaće sve što je video u snu i sve što ga je tištilo nakon budenja, ali o sastanku na obali neće progovoriti ni reč. Taj deo mu se činio daleko manje važnim.

Ispričao je Rolandu kako je Mija jurila niz stepenice. Opisao je strah koji je obuzeo kada je shvatila da u trpezariji ili sali za obedovanje nema hrane. Pričao je o kuhinji, kako je pronašla pečenicu kojom se gostio gladni pacov. Opisao je njen obračun sa konkurencijom i proždiranje plena. Zatim je govorio o sebi, kako se probudio drhteći s krikom u grlu.

Pogledao je Rolanda oklevajući. Revolveraš je izveo nestrpljiv gest - hajde, požuri, završi.

Pa, pomislio je, obećao je da me neće grditi i održao reč.

To je bila istina, ali Džejk nije poverio Rolandu svoje planove da sve saopšti Suzani.

Ipak je izrazio najveći strah: da će situaciju u kojoj troje nešto znaju a jedno ne zna izazvati pucanje ka-teta baš u trenutku kad im je najpotrebniji. Ispričao je Rolandu i vic s bradom, o momku sa ispumpanom gumom koji kaže Ravna je samo na dnu. Nije očekivao da će se Roland nasmejati, revolveraš ga nije razočarao. Osetio je da je Roland donekle postiđen, što ga je uplašilo. Mislio je da stid najčešće pokazuju osobe koje ne znaju šta rade.

„Do prošle noći odnos je bio gori od tri prema jedan", rekao je Džejk. „Pokušao si da i od mene sve sakriješ. Zar nisi?"

„Nisam", odgovorio je Roland.

„Nisi?"

„Pustio sam da stvari idu svojim tokom. Ediju sam rekao, strahujući da se, pošto spavaju zajedno, jedne noći ne probudi i otkrije da je nema. Mogao je poći za njom i pokušati da je probudi. Plašio sam se od onog što im se moglo dogoditi ako bi to učinio."

„Zbog čega joj nisi rekao?"

Roland je uzdahnuo. „Slušaj me, Džejk. Kort je bio zadužen za fizičku obuku dečaka, Vanej za mentalnu.

Obojica su nam preneli svoje shvatanje etike. Očevi su, u Gileadu, bili zaduženi za učenje o ka. Razlikovali su se među sobom, pa je svako od nas odrastao sa ponešto drugačijom idejom šta je ka i kako funkcioniše. Da li ti je ovo jasno?"

Jasno mi je da izvrdavaš odgovor na jednostavno pitanje, pomislio je Džejk i uprkos tome klimnuo.

„Otac mi je mnogo pričao o tome, većinu sam zaboravio ali mi se nešto urezalo u pamćenje. Rekao mi je da kad god nisam siguran, moram pustiti ka da ide svojim putem."

„Znači, pozivaš se na ka." Džejk je zvučao razočarano. „Rolande, to nije od bog zna kakve pomoći." Osetio je zabrinutost u dečakovom glasu, ali ga je dublje žacnulo njegovo razočaranje. Okrenuo se u sedlu i otvorio usta u nameri da izgovori neko prazno opravdanje, ali se u poslednji čas predomislio. Rekao mu je istinu, odustavši od okolišanja.

„Ne znam šta da radim. Imaš li neki predlog?"

Dečakovo lice se u trenu oblilo jarkim rumenilo. Roland je shvatio da Džejk misli da je bio sarkastičan.

Bože mili. Misli da sam besan. Uplašio se od tolikog nerazumevanja. Ima pravo, pomislio je revolveraš. Skrhani smo. Neka nam bogovi budu u pomoći.

„Sad znaš kakomi je", rekaoje Roland. „Slušaj me, molim te, dobro me slušaj. Vukovi dolaze u Kala Brin Stardžis. U Njujork dolazi Balazar sa svojom 'gospodom'. I jedni i drugi će ubrzo biti tu. Da li će Suzanino dete čekati da se ti problemi na ovaj ili onaj način reše? Ne znam."

„Na njoj se ne vidi da je trudna", konačno je progovorio Džejk. Nešto crvenila se povuklo sa njegovih obraza, ali je još uvek gledao u zemlju.

„Ne", rekao je Roland, „ne vidi se. Grudi su joj malo veće - možda i bokovi - ali je to sve što se da zapaziti. To mi daje nadu. Moram se nadati, kao i ti. Pored Vukova i ruže u vašem svetu imamo i problem Crne trinaestice, moramo se s njom pozabaviti. Mislim da znam kako - nadam se da znam - ali moram ponovo razgovarati sa Henčikom. Moramo čuti ostatak priče oca Kalahana. Da li si razmišljao da Suzani sam sve ispričaš?"

„Ja..." Džejk se ujeo za usnu i zaćutao.

„Vidim da jesi. Zaboravi na to. Ako bi išta sem smrti moglo poremetiti naše prijateljstvo, bila bi to tvoja odluka da joj se poveriš bez moje dozvole, Džejk. Ja sam tvoj dinh."

„Znam!" Džejk je gotovo vikao. „Misliš da nisam znao?"

„Misliš da je meni prijatno?" pitao je Roland, gotovo jednako uzrujan. „Zar ne vidiš koliko mi je nekada bilo lakše..." Zaustavio se, zapanjen onim što mu se zamalo omaklo.

„Pre no što smo se mi pojavili", završio je Džejk njegovu misao ravnim glasom. „Pa, znaš šta? Niko od nas nije hteo da dođe." Niti sam tražio da me pustiš u mračni ponor. Da me ubiješ.

„Džejk..." Revolveraš je s uzdahom podigao ruke, da bi ih odmah zatim nemoćno spustio. Bili su blizu skretanja na imanje Džafordsovih gde ih čekaju Edi i Suzana. „Mogu samo ponoviti ono što sam ti već rekao: Kad neko nije siguran u pogledu ka, najbolje je da pusti ka da ide svojim putem. Ako se umeša, gotovo uvek napravi grešku."

„Narod u Njujorškom kraljevstvu nazvao bi to vrdanjem, Rolande. Nudiš odgovor koji nije odgovor. Pokušavaš da nateraš ljude da stanu na tvoju stranu."

Roland je razmišljao. Stisnuo je usne. „Tražio si da zapovedim tvom srcu."

Džejk je klimnuo s vidnim oklevanjem.

„Saslušao sam tvoj dan-dinh pa ću ti reći dve stvari. Prvo, nas troje - ja, ti i Edi -razgovaraćemo sa Suzanom pre dolaska Vukova. Obavestićemo je o svemu što znamo. Saznaće da je trudna, da gotovo sigurno nosi demonsko dete i da je stvorila ženu zvanu Mija, koja obavlja ulogu majke. Drugo, o ovome više neće biti govora dok ne dođe vreme da joj sve saopštimo."

Džejk je razmišljao o dinhovim rečima. Lice mu se lagano opustilo. „Zaista ćeš to učiniti?"

„Da." Roland je pokušao da prikrije koliko ga je ovo pitanje povredilo i razljutilo. Znao je zašto ga je dečak postavio. „Dajem obećanje i kunem se da će baš tako biti. Da li je to dovoljno?"

„Jeste! Itekako!"

Roland je klimnuo. „Ne radim ovo zato što sam ubeden da je to prava stvar, već zato što ti veruješ u to,

Džejk. Ja..."

„Čekaj malo, čekaj", reagovao je Džejk. Osmeh mu je izbledeo. „Ne pokušavaj da na mene prebaciš taj teret. Nikad..."

„Poštedi me tih gluposti." Roland je progovorio suvim i oštrim tonom kakav Džejk nije često čuo. „Tražio si učešće u donošenje muške odluke. Dozvolio sam ti - morao sam ti dozvoliti - zato što ti ka nalaže da igraš mušku ulogu u velikim događajima. Osporio si moj sud i otvorio ta vrata. Poričeš li to?"

Džejk je za nekoliko sekundi prebledeo, pocrveneo pa opet prebledeo. Izgledao je preplašeno. Ćutke je vrteo glavom. O, bogovi, pomislio je Roland, mrzim svaki trenutak ove govorancije. Ovo zaudara gore nego mrtvačevo govno.

Nastavio je nešto tišim glasom, „Ne, nisi tražio da ovde dođeš. Niti sam hteo da te lišim detinjstva. Ipak smo ovde, a ka stoji na drumu i smeje nam se. Moramo se povinovati volji ka ili platiti visoku cenu."

Džejk je oborio glavu. Progovorio je drhtavim šapatom: „Znam."

„Ti veruješ da se Suzani mora sve reći. Ja, s druge strane, ne znam šta da radim - izgubio sam kompas po toin pitanju. Kada jedan zna a drugi ne zna, onaj ko ne zna mora pognuti glavu a onaj ko zna mora preuzeti odgovornost. Shvataš li me, Džejk?"

„Da", šapnuo je dečak, i prineo šaku čelu.

„Dobro. Blagodarim. Manućemo se toga. Tvoj dodir je snažan." „Voleo bih da ga nemam!" otelo se Džejku.

„Nije važno. Možeš li dodirnuti njen um?"

„Da. Iako ne cunjam po njenom umu - niti po bilo čijem - ali ponekad je dodirnem. Pokupim deliće pesama, ili sećanja na njen stan u Njujorku. On joj jako nedostaje. Jednom je pomislila sledeće, 'Želela bih da pročitam novi roman Alena Drurija, preporučen u književnom klubu.' Mislim da je Alen Druri priznati autor iz njenog kada."

„Drugim rečima, hvataš površinske stvari."

„Da."

„Možeš li da prodreš dublje od tog?"

„Možda bih mogao i da je posmatram dok se svlači", neraspoloženo je rekao Džejk, „ali to ne bi bilo u redu."

„Pod ovim okolnostima je u redu, Džejk. Misli na nju kao na bunar koji svakog dana moraš obići i popiti malo vode da bi bio siguran da je dobra za piće. Želim da znam da li se menja. Naročito bih želeo da znam da li planira bekstvo."

Džejk ga je pogledao raširenih očiju. „Da pobegne? Gde bi pobegla?"

Roland je zavrteo glavom. „Ne znam. Gde ide mačka kad mora da kenja? U orman? Ispod ambara?"

„Šta ako joj kažemo a ona druga prevlada? Šta ako Mija pobegne i odvuče Suzanu sa sobom?"

Roland nije odgovorio. Toga se zapravo i plašio, Džejk je bio dovoljno pametan da to razume.

Dečak ga je gledao sa prirodnom ozlojeđenošću... ali i sa razumevanjem. „Jednom dnevno. Ništa više od toga."

„I češće, ako naslutiš promenu."

„U redu", reče Džejk. „Mrska mi je i sama pomisao na to, ali me niko nije terao da tražim dan-dinh.

Mislim da si pobedio."

„Nije ovo obaranje ruku, Džejk. Ovo nije igra."

„Znam." Džejk je odmahnuo glavom. „Čini mi se da si nekako sve okrenuo protiv mene, ali šta je tu je." Okrenuo sam sve protiv tebe, pomislio je Roland. Pretpostavio je da je dobro što niko od njih ne zna koliko je izgubljen. Ostao je bez intuicije koja ga je dosad provela kroz bezbrojne teškoće. Uradio sam to... ali samo zato što sam morao.

„Zasad ćemo ćutati, ali ćemo joj reći sve pre dolaska Vukova", rekao je Džejk. „Pre obračuna. Dogovoreno?"

Roland je klimnuo.

„Ako se pokaže da prvo moramo da se obračunamo sa Balazarom u drugom svetu, obavezi smo da joj sve kažemo pre borbe. Važi?"

„Tako je", reče Roland. „Baš tako."

„Mrzim ovo pogađanje", turobno je prokomentarisao Džejk.

Roland je dodao. „I ja."

3

Edi je sedeo i deljao drvce na tremu pred domom Džafordsovih. Slušao je dedine zbrkane priče trudeći se da klima glavom na pravim mestima kad su Roland i Džejk dojahali. Odložio je nož i lagano sišao niz stepenice, njima u susret. Pozvao je Suzi da im se pridruži.

Jutro je dočekao u najboljem raspoloženju. Strahovi od prethodne noći nestali su kao rukom odneseni, kako to često biva sa najekstravagantnijim noćnim morama; zazirali su od dnevnog svetla kao Kalahanovi vampiri prvog i drugog reda. Sva deca su sedela za stolom i doručkovala. Iz obora je nestalo jedno svinjče. Domaćini su pitali Edija i Suzanu da li su nešto čuli tokom noći. Klimnuli su s mračnim zadovoljstvom kad su gosti odmahnuli glavom.

„Jašta. Mutantski soj je gotovo nestao u ovom delu sveta, ali ih još uvek ima na severu. Svake jeseni odande dolaze krda divljih pasa. Pre dve nedelje muvali su se oko Kale Amiti; iduće nedelje ćemo ih se otresti pa će postati problem Kale Lokvud. Veoma su tihi. Nemi su. Ovde nemaju ništa." Tijan se kucnuo rukom po grlu. „Ipak, nije da od njih nismo imali neke vajde. Pronašao sam golemog ambarskog pacova. Načisto crknutog. Jedan od njih mu je gotovo odgriz'o glavu."

„Grozno", rekla je Heda, teatralno odgurnuvši činiju.

„Brzo pojedi svoju kašu, mlada damo", rekla je Zalija. „Inače ćeš vešati odeću po omorini."

„Zaštooo, mamice?"

Edi je presreo Suzanin pogled i namignuo. Uzvratila mu je, što je značilo da je sve u redu. Tačno je, malo je cunjala noćas. Probudila se kasno i malo gricnula. Uredno je zakopala ostatke noćnog obroka. I da, to sa trudnoćom moraju raspraviti. Nema zbora. Na kraju će sve ispasti kako treba. Edi je bio siguran u to. Ideja da bi Suzana mogla naškoditi detetu na dnevnom svetu je delovala smešno.

„Zdravo da ste, Rolande i Džejk." Edi se okrenuo ka Zaliji koja se pojavila na tremu. Ljubazno se naklonila. Roland je skinuo šešir, ispružio ga ka domaćici i vratio nazad na glavu.

„Sai", pitao je, „vi podržavate muža u nameri da se suprotstavi Vukovima, zar ne?"

Uzdahnula je, ali je i dalje gledala direktno u njega. „Podržavam ga, revolverašu."

„Da li tražite pomoć i podršku?"

Izrekao je pitanje bez trunke pompeznosti - gotovo običnim tonom - ali je Edijevo srce divlje poskočilo.

Uhvatio je Suzanu za ruku. Evo trećeg, ključnog pitanja. Nije bilo upućeno velikim farmerima Kale, krupnim rančerima ili biznismenima. Postavljeno je zemljoradnikovoj ženi neugledne, smeđe kose, stegnute u pundu na potiljku. Supruzi sitnog seljaka sa preplanulom, ispucalom i ogrubelom kožom, u svakodnevnoj haljini izbledeloj od silnog pranja. Ipak nije bilo sumnje da je postavljeno na odgovarajućem mestu. Edi je znao da su mali posedi slični ovom bili duša Kale Brin Stardžis. Nek Zalija Džafords odgovori u ime svih. Zašto da ne?

„Tražim je i blagodarim", jednostavno je odgovorila. „Neka Gospod Bog i Čovek Isus blagoslove tebe i tvoje."

Roland je klimnuo kao da vodi najobičniji razgovor. „Margaret Ajzenhart mi je nešto pokazala."

„Da li je?" pitala je Zalija, smeškajući se krajičkom usana. Tijan je izbio iza ćoška koračajući teškim koracima, umoran i znojav, iako je bilo tek devet ujutro. Preko ramena je zabacio dotrajali am. Pozdravio je Rolanda i Džejka i stao pored svoje žene. Obgrlio je oko struka tako da mu je ruka počivala na njenom boku.

„Jašta, ispričala nam je priču o gospa Orizi i Diku Greju."

„To je dobra priča", rekla je.

„Jeste", reče Roland. „Neću okolišati, gospa sai. Hoćete li, kad kucne čas, izaći na crtu sa poslužavnikom u rukama?"

Tijan je raširio oči. Otvorio je i zatvorio usta. Pogledao je suprugu kao čovek kojeg je obasjalo iznenadno otkrovenje.

„Jašta", odgovorila je Zalija.

Odbacio je am, zagrlivši je. Uzvratila mu je kratkim i snažnim zagrljajem, zatim se okrenula Rolandu i njegovim prijateljima.

Roland se osmehnuo. Kod Edija je taj retki fenomen uvek izazivao laku ošamušćenost i gubitak veze sa realnošću. „Dobro. Hoćeš li pokazati Suzani kako se baca?"

Zalija je zamišljeno pogledala Suzanu. „Da li ona želi da uči?"

„Ne znam", odgovorila je Suzana. „Da li treba da se učim takvoj veštini, Rolande?"

„Kada, revolverašu?" pitala je Zalija.

Roland je računao. „Za tri ili četiri dana, ako sve bude išlo kako valja. Ako ne pokaže potrebno umeće, pošalji je k meni, pa ćemo probati s Džejkom."

Dečak se vidno trznuo.

„Ne sumnjam da će biti dobra učenica. Nikad nisam sreo revolveraša koji ima problema sa privikavanjem na novo oružje. Lako se adaptiraju, kao ptičice na novu baru. Moram imati bar jednog saradnika uvežbanog u korišćenju poslužavnika ili samostrela zato što nas je četvoro a imamo samo tri pouzdana revolvera. Poslužavnik mi se dopada. Mnogo mi se dopada."

„Pokazaću joj sve što znam, naravski", rekla je Zalija, stidljivo pogledujući Suzanu.

„Za devet dana ćeš sa Margaretom, Rozalitom i Seri Adams doći kod Matorog pa ćemo videti s čim raspolažemo."

„Imaš li plan?" pitao je Tijan. Pogled mu je plamteo od nade.

„Do tada ću ga imati", odgovorio je Roland.

4

Jahali su naporedo prema gradu, laganim i ujednačenim korakom. Roland je zaustavio konja na raskrsnici Istočnog puta odakle se jedan krak pružao na sever a drugi na jug. „Ovde ćemo se nakratko rastati", rekao je. Pokazao je na sever ka brdima. „Na dva sata odavde je ono što neki Tragači zovu Kala Manija a drugi Manijeva Crvena staza. Kako god ga zvali to je njihova naseobina, gradić na obodu većeg grada. Idem na sastanak sa Henčikom."

„Njihovim dinhom", pojasnio je Edi.

Roland je klimnuo. „Na sat jahanja od sela Manijevih nalazi se nekoliko napuštenih rudnika i veliki broj pećina."

„Da li govoriš o mestu koje si nam pokazao na mapi Taverijevih blizanaca?" pitala je Suzana.

„Ne, ali nije daleko od njega. Pećinu koja me interesuje zovu Pećinom vrata. Kalahan će nam je večeras spomenuti. Pojavljuje se na kraju njegove priče."

„Siguran si u to ili slediš intuieiju?" pitala je Suzan.

„Henčik mi je spomenuo to mesto. Sinoć sam razgovarao s njim. Pričao mi je i o padreu. Mogao bih vam prepričati taj razgovor, ali je bolje da sve čujete od samog Kalahana. Ta pećina će, u svakom slučaju, biti od velikog značaja za nas.

„To je put nazad, zar ne?" pitao je Džejk. „Misliš da je to put za Njujork?"

„I više od toga", odgovori revolveraš. „Sa Crnom trinaesticom mogao bi to biti put do svakog mesta u svakom vremenu."

„Uključujući i Crnu Kulu?" pitao je Edi, hrapavim i jedva čujnim glasom.

„Ne znam", odgovorio je Roland, „ali verujem da će mi Henčik pokazati pećinu i da ću saznati nešto više o njoj. Od vas očekujem da obiđete Tukovu prodavnicu."

„Je l’ to obavezno?" pitao je Džejk.

„Jeste." Roland je stavio torbu na krilo, otvorio je i zabunario duboko. Konačno je izvadio kožnu kesu vezanu oputom koju ranije nisu videli.

„Ovo mi je dar od oca", nehajno je rekao. „Ruinirano lice i ova kesica su jedino što sam sačuvao iz dana kad sam nekada davno, kao mladić, ujahao u Mehis sa prijateljima iz ka-teta."

Posmatrali su je sa strahopoštovanjem, mislili su isto: ako revolveraš govori istinu, kožna vrećica ima bar nekoliko stotina godina. Roland je otvorio, pogledao unutra i klimnuo glavom. „Suzana, pruži ruke."

Poslušala ga je. Ispraznio je vrećicu. U skupljenim dlanovima držala je desetak srebrnjaka.

„Edi, ispruži svoje."

„Rolande, ne znam kako da ti kažem, ali kasica je prazna."

„Ispruži ruke."

Edi ga je poslušao, sležući ramenima. Roland mu je prišao i ispraznio kesu. U rukama mu se našlo dvanaest zlatnika.

„Džejk?"

Džejk je ispružio ruke. Oj je znatiželjno virio iz džepa na ponču. Iz kese je ovaj put ispalo pola tuceta dragog kamenja. Suzana je zastenjala od iznenađenja.

„To je samo granat", rekao je Roland, gotovo se izvinjavajući. „Priznato sredstvo za razmenu u ovim krajevima, kako sam čuo. Nije mnogo, ali će biti dovoljno za dečačke potrebe."

„Super!" Džejk se široko osmehnuo. „Blagodarim! Puno, puno!"

Gledali su praznu vrećicu sa nemim poštovanjem. Revolveraš se nasmejao. „Najveći deo magije koju sam nekad poznavao i kojoj sam imao pristupa je nestao, ali se ponegde mogu naći tragovi, kao vlažni listovi na dnu čajnika."

„Ima li nečeg unutra?" pitao je Džejk.

„Ne. Skupiće se vremenom. To je akumulirajuća vrećica." Vratio je prastaru kožnu vrećicu u torbu, odakle je izvukao Kalahanov duvan i smotao cigaretu. „Idi u radnju. Kupi sebi nešto lepo. Nekoliko košulja, možda - i jednu za mene, ako ti nije teško; treba mi. Izađi na trem i kuliraj, kao svi momci iz Kale. Sai Tuk se neće preterano uzbuditi zbog toga. Dućandžija bi nas najradije gledao kako jašemo na istok u Zemlju Gromova, ali vas neće oterati."

„Voleo bih da proba", progundao je Edi. Pomazio je dršku Rolandovog pištolja.

„To ti neće biti potrebno", rekao je Roland. „Trgovački običaji će ga zadržati s one strane tezge, pored kase. To i narodno raspoloženje.

„Ono je na našoj strani, zar ne?" pitala je Suzana.

„Tako je Suzana. Ako bi ih direktno pitali, kao što sam ja pitao Džafordsove, ne bi vam odgovorili, pa je najbolje da ih i ne pitate, ne još. Inače, imaš pravo. Hoće da se bore, ili da nas puste da se borimo za njih. Ne možemo ih zbog toga osuđivati. Borba za one koji se ne mogu boriti je naš posao."

Edi je otvorio usta sa namerom da ga upozna s dedinim iskustvom, ali se u poslednji čas predomislio. Roland ga ništa nije pitao, iako ga je zbog toga poslao kod Džafordsovih. Niti ga je, sinulo mu je, pitala Suzana. O razgovoru s Džejmijem ni sa kim nije progovorio ni reč.

„Hoćeš li i Henčika pitati isto što i Džafordsove?" pitao je Džejk.

„Da", rekao je Roland. „Njega ću pitati."

„Zato što znaš šta će ti reći."

Roland je klimnuo nasmešivši se. Bio je to neprijatan osmeh; hladan kao odsjaj sunca na smrznutom snegu. „Revolveraš ne postavlja to pitanje ako unapred ne zna odgovor", rekao je. „Videćemo se kod Matorog na večeri. Ako sve bude išlo kako treba bićemo tamo kad sunce potone ispod linije horizonta. Da li je s vama sve u redu? Edi? Džejk?" Usledila je kratka pauza. „Suzana?"

Svi su klimnuli. I Oj je klimnuo.

„Vidimo se večeras. Dobro se provedite i ne dopustite da vam sunce zaslepi oči."

Podbo je konja i krenuo zapuštenim i uskim puteljkom ka severu. Gledali su za njim sve dok nije iščezao u daljini. Kao i uvek u sličnim prilikama osetili su kompleksnu mešavinu straha, usamljenosti i nervoznog ponosa.

Nastavili su da jašu u nešto zbijenijoj formaciji.

5

Jok, jok, ne pokušavaj da unideš s tom prokletinjom. Nemoj da ti je palo na pamet da unilaziš s bamburom u moj dućan!" vikao je Eben Tuk sa sigurnog položaja iza tezge. Imao je visok, ženski glas; reči su sekle učmalu tišinu prodavnice kao krhotine rasutog stakla. Pokazivao je na Oja. Bambur je stidljivo provirivao iz džepa na Džekovom ponču. Privukli su pažnju tuceta kupaca, većinom zaludnih žena u haljinama iz kućne radinosti.

Dva poljska radnika u smedim košuljama, prljavim belim pantalonama stajala su naslonjena uz tezgu. Žurno su odstupili od nje kao da očekuju da će dva putnika iz belog sveta povaditi pucaljke, prosuti olovo i razneti sai Tuka sve do lokalnog groblja.

„Kako vi kažete, gospodine", blago je prozborio Džejk. „Žao mi je." Izvadio je Oja iz džepa na ponču i spustio na suncem obasjani trem pored vrata. „Sedi tu, momče."

„Oj sedi", reče bambur. Obavio je spiralni rep oko zadnjih nogu.

Džejk je ušao u radnju sa ostalima. Suzanu je miris podsetio na stari Misisipi: mešavinu aroma usoljenog mesa, kože, začina, kafe, naftalina i starog inventara. Iza tezge je stajalo veliko drveno bure sa delimično otvorenim poklopcem, na ekseru pokraj njega visile su mašice. Iz bureta je dopirao jak i prodoran miris kiselih krastavčića.

„Nema veresije!" povikao je Tuk istim, piskutavim i neprijatnim glasom. „Nikad nisam dav'o veresije dođošima, pa neću ni sad! Tako je! Blagodarim!"

Suzana je uhvatila Edija za ruku stisnuvši ga u znak upozorenja. Edi se nervozno oteo iz njenog stiska, ali je progovorio ljubaznim glasom kao i Džejk. „Blagodarim, sai Tuk, nismo je ni tražili." Setio se reči oca Kalahana i dodao: „To nam nikad ne bi palo na pamet."

Radnjom je odjeknuo žamor odobravanja. Niko se više nije pretvarao da kupuje. Tuk je porumeneo.

Suzana je ponovo uhvatila Edija za ruku, ovaj put je stisak propratila ohrabrujućim osmehom.

Ispočetka su pazarili u tišini, ali ih je nekoliko ljudi, koji su preksinoć bili u Paviljonu, pozdravilo i (stidljivo) pitalo kako su. Rekli su kako se dobro osećaju. Pazarili su košulje, uključujući i dve za Rolanda, farmerke, vunene potkošulje i tri para plitkih čizama naizgled ružnih ali korisnih. Džejk je uzeo kesicu slatkiša. Išao je od tegle do tegle birajući poslastice dok ih je Tuk iritirajuće sporo trpao u kesu od pletene trave. Kada je pokušao da kupi kesicu duvana i nešto papirića za zavijanje cigareta za Rolanda, Tuk je sa neskrivenim zadovoljstvom odbio da ga usluži. „Neće moći, nikako. Nesam prodav'o duvančinu dečaku. Dosad to nesam radio."

„To je hvale vredan stav", reče Edi. „Jedan korak u pravcu đavolje trave i Ministarstvo zdravlja vam je za vratom. Meni ćete ga prodati, zar ne, sai? Naš dinh voli da potegne koji dim kad posle večere smišlja kako da pomogne ljudima u nevolji."

Nasmejao je nekoliko posetilaca. Radnjaje već bila dobrano puna. Ediju nije smetalo što igraju pred brojnom publikom. Tuk je ispadao budala, što nije bilo neko iznenađenje. On i jeste bio budala.

„Nisam nikad video boljeg igrača komale od njega!" reče neki muškarac iz pozadine. Gomila je odgovorila žamorom odobravanja.

„Blagodarim", reče Edi. „Preneću mu vaše pohvale."

„Vaša gospoja lepo peva", reče drugi.

Suzana im je odgovorila naklonom, pridržavajući nepostojeću suknju. Iz bureta sa krastavcima izlovila je mašicama poveći komad, bilo je to poslednje što je pazarila. Edi ga je pažljivo osmotrio i rekao, „Možda sam i ja jednom iščeprkao sličan zeleniš iz nosa, ali nisam siguran."

„Ne budi tako gnusan, dragi moj", prokomentarisala je Suzana sa slatkim osmehom.

Edi i Džejk su joj prepustili zadovoljstvo cenkanja. Suzana je junački obavila povereni joj zadatak. Tuk je dao sve od sebe da im papreno uveća račun. Edi nije mislio da dućandžija to čini zbog njih već iz dugogodišnje navike (možda je to smatrao svojim tajnim pozivom). Bio je dovoljno pametan da se prilagodi raspoloženju mušterija. Gundao je sve manje kako je pogađanje odmicalo. To ga nije sprečilo da odvaga njihove novčiće na specijalnim terazijama, niti da pažljivo proveri Džejkovo kamenje. Svaki je okrenuo prema svetlu. Na kraju mu je vratio jednog od njih. (Ediju, Džejku i Suzani izgledao je isto kao i drugi).

„Koliko dugo ostajete ovde, narode?" pitao ih je nakon cenkanja, za nijansu ljubaznijim tonom. Odmerio ih je pronicljivim pogledom. Edi nije sumnjao da će sve što budu rekli do kraja dana naći put do Ajzenhartovih, Overholzerovih i drugih značajnih ušiju.

„Pa, to zavisi od onog što budemo videli", rekao je Edi. „Ono što budemo videli zavisi od onog što će nam narod pokazati, zar ne?"

„Jašta", složio se zbunjeni Tuk. U prostranoj radnji mešovite robe već se tiskalo pedesetak nervoznih ljudi. U vazduhu se osećalo uzbuđenje i eksplozivna atmosfera. Ediju se to dopadalo. Nije znao da li je to dobro ili loše, ali mu se atmosfera svakako dopadala.

„To zavisi i od narodnih želja", nastavila je Suzana.

„Reći ću ti ja šta oni 'oće, zagorela!" odvratio je Tuk piskavim glasom, oštrim kao staklene krhotine.

„'Oće mir, k'o i uvek! Oni će da sede ovde i pošto vas četvoro..."

Suzana ga je uhvatila za palac savivši ga unazad. Učinila je to izuzetno vešto. Džejk je sumnjao da je iko sem dvoje-troje tezgi najbližih ljudi išta video. Tuk je prebledeo, oči samo što mu nisu iskočile iz duplji. - „Mogu da trpim takve uvrede od starca kome je mozak skoro sasvim izlapeo", rekla je, „ali ih neću trpeti od tebe. Nazovi me zagorelom još jedared, debeljko, pa ću ti izvući jezik iz usta i išibati te njime po dupetu."

„Molim za oproštaj!" zastenjao je Tuk. Niz obraze mu je potekao znoj u velikim, uljastim kapljicama. „Molim za oproštaj, smesta!"

„Fino", reče Suzana. Pustila je dućandžijin prst. „Sad ćemo da izađemo napolje i malo posedimo na tremu. Kupovina je vraški zamoran posao."

6

Isperd Tukove bakalnice nije bilo čuvara Staze zraka kao ispred one u Mehisu, već više od dva tuceta stolica za ljuljanje. Stepenište su opkolili ljudi od slame, izvešani u slavu godišnjeg doba. Rolandovi drugari iz ka-teta izašli su napolje i zauzeli tri stolice nasred trema. Oj se udobno smestio između Džejkovih nogu. Činilo se da spava sa glavom na dečakovom stopalu.

Edi je pokazao palcem preko ramena u pravcu Ebena Tuka. „Šteta što Deta Voker nije bila tu da mazne nekoliko sitnica od tog kurvinog sina."

„Nemoj da misliš da nisam bila u iskušenju da to uradim u njeno ime", rekla je Suzana. „Svet se skuplja", reče Džejk. „Mislim da žele da pričaju s nama.

„Sigurno", rekao je Edi. „Zato smo ovde." Nasmejao se, što je njegovo zgodno lice učinilo još privlačnijim. Dodao je u pola glasa, „Upoznajte revolveraše, narode. Hajde, hajde, uz malo sreće biće i pucnjave.

„Zatvori ta pogana usta, sinko", rekla je Suzana, kroz smeh.

Baš su blesavi, pomislio je Džejk. Ali zašto se i sam smejao, ako je odudarao od tog društva?

7

Henčik od Manija i Roland od Gileada sedeli su u podne u senci goleme stene. Jeli su hladnu piletinu s pirinčem u tortilji i pili jabukovaču iz krčaga koji je išao od ruke do ruke. Henčik je pre jela izrekao molitvu posvećenu Sili i Prelazu. Od tada je ćutao. Tišina je odgovarala Rolandu. Starac mu je već odgovorio na jedino pitanje koje je nameravao da mu postavi.

Završili su s obrokom. Sunce je, u međuvremenu, zašlo iza visokih stena i vrleti. Hodali su u senci, napredujući uz kamenjem posutu stazu, preusku za konje. Životinje su ostavili u gaju požutelih jasika na početku staze. Čitave porodice malenih guštera bežale su ispred njih, tražeći sklonište u stenju i pukotinama.

Hladovina ili ne, bilo je vrelije nego u paklu. Posle kilometar i po neprekidnog uspona Roland je počeo da stenje i maramicom otire znoj sa obraza i vrata. Henčik je koračao ispred njega kao da je zaboravio na svoje godine (nije imao manje od osamdeset). Disao je bez teškoća, kao da šete po parku. Ostavio je ogrtač u podnožju uzvišenja obešen o granu drveta. Roland nije video nijednu mrlju od znoja na starčevoj crnoj košulji.

Stigli su do oštre krivine. Odatle je pucao pogled na magličaste daljine na severu i zapadu. Roland je video braonkaste pravougaonike pašnjaka i sićušna goveda nalik igračkama. Polja su prema jugu i zapadu, bliže reci, bila zelenija. Video je Kalu, i čak - na dalekom zapadu - ivicu velike šume kroz koju su prošli na putu ovamo. Zastenjao je pogođen naletom hladnog povetarca koji je duvao po izloženom deliću staze. Zatvorio je oči uživajući u naletima vetra. Mirisao je na sve ono što je činilo Kalu: volove, konje, žito, rečnu vodu i pirinač, pirinač, pirinač.

Henčik je s poštovanjem skinuo šešir širokog oboda. Stajao je uzdignute glave i zatvorenih očiju, slika i prilika čoveka posvećenog tihoj molitvi. Vetar mu je mrsio dugu kosu, razdvajajući starčevu do pojasa dugu bradu na dva pramena. Stajali su tako najmanje tri minuta, uživajući u naletima svežeg vetra. Henčik je vratio šešir na glavu. Pogledao je Rolanda. „Misliš li da će svet završti pod ledom ili u plamenovima, revolverašu?"

Roland je razmišljao o ponudenim opcijama. „Ništa od toga", konačno je rekao. „Mislim da će zaroniti u tamu."

„Tako veliš?" „Jašta."

Henčik je nakratko razmišljao, zatim je nastavio put uzbrdo. Roland je žurio nestrpljiv da stigne do odredišta, ali je ipak dodirnuo Manija po ramenu. Obećanje je obećanje. Naročito ako je dato jednoj dami.

„Bio sam sa jednim od zaboravljenih prošle noći", reče Ronald. „Mislim da tako zovete one koji se odluče da napuste vaš ka-tet?"

„Govorimo o zaboravljenim, jašta", reče Henčik, pažljivo ga posmatrajući, „ali ne koristimo reč ka-tet. Znamo za tu reč, ali je ne smatramo svojom, revolverašu."

„U svakom slučaju, ja..."

„U svakom slučaju prespavao si na ranču Roking B sa Vonom Ajzenhartom i našom kćerkom Margaret.

Bacala je poslužavnik za tebe. Sinoć nisam o tome pričao, zato što smo obojica znali za to. Imali smo važnijih tema, zar ne? Pećina i slično."

„Jesmo." Roland se trudio da ne pokaže iznenađenje. Nije uspeo. Henčik je lako klimnuo, iskrivivši usne u jedva vidljiv osmeh.

„Mani ima načine da nešto dozna, revolverašu; uvek je imao."

„Zar me nećeš zvati Roland?"

„Jok."

„Rekla je da ti kažem da Margaret iz klana Crvene staze nema ništa protiv svoje muške sabraće."

Henčik je klimnuo. Ako je i osećao neku duševnu bol to se nije videlo. Nije je bilo ni u njegovom pogledu.

„Ona je prokleta", rekao je. To je zvučalo kao: Izgleda da ćemo danas imati sunčano popodne. „Hoćeš li da joj prenesem tvoj odgovor?" pitao je Roland. Bio je podjednako zaintrigiran i užasnut starčevom reakcijom.

Revolveraševo pitanje izazvalo je blesak iskrenog iznenađenja u Henčikovim plavim očima, izbledelim i razvodnjenim od silnog vremena. Začuđeno je podigao guste obrve. „Čemu to?" pitao je. „Ona sve zna. U dubinama Naara dugo će okajavati život u luksuzu s nevernikom. Ona to dobro zna. Hajdemo, revolverašu. Još četvrt točka i stigli smo. Ali biće strmo, upozoravam te."

8

I bilo je strmo, zapravo, veoma strmo. Posle pola sata naišli su na kamenčinu. Pala je preko staze i blokirala najveći deo prolaza. Henčik je lagano obišao. Crne pantalone su lepršale na vetru, brada mu je letela postrance a prsti sa dugim noktima zarivali u potrazi za osloncem. Stena je bila topla od sunca, ali je vetar bio tako hladan da je revolveraš drhtao. Osećao je da pete njegovih iznošenih čizama štrče preko ivice staze, iznad ponora dubokog nekoliko stotina metara. Ako starac odluči da ga gurne, njegova životna priča će se završiti na nimalo dramatičan način.

Neće, pomislio je. Edi će nastaviti misiju, ostali će ga pratiti dok ne pokleknu.

Na drugoj strani kamenčine, staza se završavala pred mračnom rupom nepravilnih ivica visokoj tri a širokoj metar i po. Iz nje je tukla vazdušna struja Rolandu u lice. Za razliku od vetra koji ih je pratio na usponu, ova je neprijatno mirisala. Sa sobom je nosila krike koje nije mogao razabrati. Znao je samo da su to ljudski glasovi.

„Da li su to glasovi ljudi zatočenih u Naaru?" pitao je Henčika.

Starac je bio veoma ozbiljan. „S tim se nemoj šaliti", rekao je. „Ne ovde. Stojimo na par koraka od večnosti."

Roland mu je poverovao. Oprezno je krenuo napred. Čizme su škripale po rasutom kamenju. Rukom je milovao dršku revolvera - sada ga je nosio na levoj strani; ispod zdrave ruke.

Iz jame je dopirao sve jači zadah. Bio je nepodnošljiv, mada ne i otrovan. Obogaljenom desnicom prislonio je maramu na nos i usta. Nešto se naziralo u pećinskim senkama. To su bile kosti guštera i drugih sitnih životinja, ali i nešto drugo, poznati oblik...

„Budi oprezan, revolverašu", upozorio ga je Henčik. Stao je u stranu omogućivši Rolandu da ude u pećinu.

Moje želje sad nisu važne, pomislio je Roland. Ovo se mora obaviti. To pojednostavljuje situaciju.

Oblik u senkama je bio sve jasniji. Nije bio iznenađen kad je ugledao vrata, ista kao ona na plaži; zbog čega bi ovo mesto inače zvali Pećina vrata? Bila su načinjena od gvozdendrveta. Stajala su sedam metara unutar pećine. Bila su dva metra visoka kao i vrata na plaži. Lebdela su u vazduhu držeći se šarkama za ništavilo.

Ipak će se lako okrenuti na šarkama, pomislio je. Okrenuće se. Kad kucne čas.

Nije bilo ključaonice. Na vratima je bila okrugla kvaka od kristala, sa izrezbarenom ružom. Na obali Zapadnog mora, troja vrata bila su označena uzvišenim govorom: Zatvorenik, Gospa od Senki i Diler. Primetio je hijeroglife koje je video na kutiji skrivenoj u Kalahanovoj bogomolji.

„Ovde piše 'nepronađena'", reče Roland.

Henčik je klimnuo, ali kad se Roland primakao vratima, starac je koraknuo napred uhvativši ga za ruku.

„Čuvaj se il' ćeš doznati kome pripadaju ovi glasovi."

Roland je video o čemu govori. Dva-tri metra iza vrata, pod pećine se naginjao pod uglom od pedeset ili šezdeset stepeni. Stena je bila glatka kao staklo pa se onaj koji bi tamo pao nije imao gde uhvatiti. Klizavi nagib se posle desetak metara završavao u ponoru. Iz njega su dopirali brojni, cvileći glasovi. Jedan se izdvojio iz mnoštva, pripadao je Gabrijeli Desčejn.

„Rolande, nemoj!" vrištao je glas njegove mrtve majke iz tame. „Ne pucaj, to sam ja! Tvoja m..." Nije završila, ućutkao je snažni prasak revolvera. Bol je zasvrdlao Rolandovim umom. Pritisnuo je maramu uz lice tako snažno da je umalo polomio nos. Bezuspešno je pokušao da zagospodari mišićima u ruci.

Iz smrdljive tame dopro je glas njegovog oca.

„Otkad si prohodao, znao sam da nisi nikakav genije", govorio je Stiven Desčejn umornim glasom, „ali do juče nisam verovao da si idiot. Dopustio si mu da te vodi za uzicu kao goveče? Bogovi!"

Ne obraćaj pažnju. Ovo nisu duhovi već eho sećanja izvućenih iz dubine tvog uma.

Zaobišao je vrata (vodeći računa o procepu koji je sad zjapio zdesna), vrata su nestala. Video je samo Henčikovu siluetu, ljudski oblik kao izrezan od crnog papira na ulazu u pećinu.

Vrata su na istom mestu, ali se mogu videti samo sa jedne strane. Tako je bilo i sa ranijim vratima. „Malo ti je neprijatno, zar ne?" titrao je Valterov glas iz dubokog ponora u Pećini vrata. „Odustani Rolande! Bolje da digneš ruke i umreš nego da otkriješ da je soba na vrhu Mračne Kule prazna." Zatim je pećinom odjeknuo zov Eldovog roga. Naježio se po rukama i na zadnjem delu vrata; čuo je poslednji bojni poklič Kutberta 01-guda. Njegov drug ga je ispustio dok je jurišao niz Jerihonsko brdo u susret smrti. Poginuo je u borbi s varvarima plavo obojenih lica.

Roland je spustio maramu i nastavio da hoda. Jedan korak; dva, tri. Kosti su pucale pod donovima njegovih čizama. Vrata su se ponovo pojavila posle tri koraka, u prvi mah postrance. Brava je zadirala u ništavilo baš kao šarke na drugoj strani. Zastao je na tren. Posmatrao je njihovu debljinu, procenjujući čvrstinu kao što je činio s onima na plaži. Na obali Zapadnog mora bio je smrtno bolestan. Kad bi malo pomerio glavu napred, vrata bi nestala. Ako bi je povukao nazad, vratila bi se. Vrata nikada nisu lelujala ili titrala. Bila su tu ili ih nije bilo.

Koraknuo je unazad i pritisnuo raširene dlanove na gvozdendrvo. Osećao je slabu ali primetnu vibraciju koja kao da je poticala iz moćne mašinerije. Veštica Rija je vrištala na njega iz mračnih dubina nazivajući ga propalicom koja nikad neće videti očevo lice. Gorela je. Krici su joj parali grlo. Ni agonijaje nije sprečavala u tome. Zgrabio je kristalnu kvaku ignorišući galamu.

„Ne, revolverašu, ne čini to!" povikao je uspaničeni Henčik.

„Već sam se usudio", rekao je Roland. Kvaka se, uprkos njegovoj odvažnosti nije okrenula ni na jednu stranu. Ustuknuo je za korak.

„Vrata su bila otvorena kad si pronašao sveštenika?" pitao je Henčika. Pričali su o ovome prošle noći, ali je Roland hteo još podataka.

„Jašta. Nađosmo ga ja i Džemin. Ti znaš da starešine Manija tragaju za drugim svetovima? Ne zbog bogatstva već prosvetljenja?"

Roland je klimnuo. Znao je i da su se neki s tih putovanja vratili poremećenog uma. Neki se nikada nisu vratili.

„Namagnetisana brda su premrežena mnoštvom puteva ka brojnim svetovima. Ušli smo u pećinu pored starih rudnika granata i pronašli poruku."

„Kakvu vrstu poruke?"

„Na ulazu u pećinu pronašli smo mašinu", rekao je Henčik. „Pritisneš dugme i aktiviraš glas. On nam je rekao da dođemo ovamo."

„Pećina je poznata odranije?"

„Jakako, ali smo je pre padreovog dolaska zvali Pećina glasova. Iz očiglednog razloga."

Roland je klimnuo i zamolio Henčika da nastavi.

„Glas iz mašine je govorio jezikom starine kao tvoji prijatelji iz ka-teta, revolverašu. Rekao nam je da dodemo ovde, gde ćemo naći vrata, čoveka i čudo. Tako je i bilo."

„Neko vam je ostavio uputstva", glasno je razmišljao Roland. Na pamet mu je pao Valter. Čovek u crnom. On je ostavio i kolače koje je Edi zvao keblers. Valter je bio Fleg, a Fleg je bio Marten, a Marten... da li je on bio Merlin, stari čarobnjak iz legendi? Roland u ovo poslednje nije bio siguran. „Obratio vam se po imenu?"

„Ne, nije znao naša imena. Zvao nas je Manijima."

„Kako je mogao znati gde da ostavi glasovnu mašinu?

Henčik je stisnuo usne. „Zbog čega misliš da je to neka osoba? Zar to ne bi mogao biti bog što nam se obraća ljudskim glasom? Sluga Prelaza?

Roland je odgovorio, „Bogovi se služe sigulima. Ljudi koriste mašine." Zastao je. „Bar po mom iskustvu, oče."

Henčik je načinio kratak pokret rukom kao da poručuje Rolandu da ga poštedi nepotrebnog laskanja. „Koliko ljudi je znalo da se interesujete za pećine, pre nego što ste našli glasovnu mašinu?"

Henčik je mrzovoljno slegnuo ramenima. „Pretpostavljam da nas je neko video. Ljudi vide kilometrima sa dvogledima i durbinima. Tu je i mehanički Čovek. On vidi sve i razgovara sa svima."

Roland je ovo shvatio kao potvrdan odgovor. Pomislio je kako je neko znao da padre Kalahan dolazi. I da će mu biti potrebna pomoć kad se pojavi na obodu Kale.

„Koliko su vrata bila otvorena?" pitao je Roland.

„To pitajte Kalahana", rekao je Henčik. „Obećao sam da ću ti pokazati ovo mesto. To sam i učinio.

Očekivao sam da ćeš se time zadovoljiti."

„Da li je bio pri svesti kad ste ga pronašli?"

Oklevao je s odgovorom. Zatim: „Jok. Mumlao je, kao da preživljava noćnu moru."

„Onda mi on ne može ništa reći, zar ne? Bar ne o tom delu. Henčik, tražio si pomoć i podršku. Istupio si u ime svog klana. Pomozi mi! Pomozi mi da ti pomognem!"

Možda im to neće pomoći, ne u obračunu s Vukovima koji je za ovog starca i ostatak Kale Brin Stardžisa bio od presudne važnosti, ali je Roland imao i drugih briga i potreba. Bilo je još ribe koju je valjalo upecati, kako je Suzana ponekad govorila. Stajao je posmatrajući Hen-Čika, s rukom na bravi.

„Bila su blago odškrinuta", konačno je progovorio Henčik. „Kao i kutija. Ali samo malo. Onaj kog zovu Matori ležao jeokrenut licem ka tlu, tamo." Pokazao je na mesto pokriveno kostima i kamenjem, na kojem je Roland stajao. „Kutija mu je bila pored desne ruke, malčice otvorena." Henčik je držao palac na centimetar-dva od kažiprsta. „Iz nje je dopirao zvuk kamena. Čuo sam ih i ranije, ali nikad tako jako. Zaplakao sam, oči su me zabolele. Džemin je kriknuo i krenuo ka vratima. Gazio je po padreovim raširenim rukama kao da ih ne vidi.

„Vrata su bila odškrinuta, kao i na kutiji. Propuštala su stravičnu svetlost. Puno sam putovao, revolverašu. Obišao sam veliki broj gde i kada. Videh druga vrata i Todaš tanken, rupe u tkanju stvarnosti, ali nikad ranije ne videh takvo svetlo. Bilo je crno, kao najpraznija praznina, ali je u njemu bilo nečeg crvenog."

„Oko", reče Roland.

Henčik ga je pogledao. „Oko? Jesi li to rekao?"

„Mislim da je to u pitanju", rekao je Roland. „Tama koju si video je isijavanje Crne trinaestice. Crvenilo bi moglo biti oko Grimiznog Kralja."

„Ko je to?"

„Ne znam", odgovorio je Roland. „Samo znam da živi istočno odavde, u Zemlji Gromova ili negde iza njega. Verujem da je on Čuvar Mračne Kule. Možda misli i da je njegova."

Starac je pokrio lice rukama na Rolandovo pominjanje Kule. Bila je to manifestacija dubokog religioznog straha.

„Šta se zatim desilo, Henčik? Reci mi, molim te."

„Posegao sam za Džeminijem, ali sam se predomislio setivši se kako je ovaj petom stao na čovekovu ruku ne znajući šta čini. Pomislio sam, 'Henčik, ako to učiniš, odvući će te za sobom.'" Oči su mu se susrele s Rolandovim. „Često putujemo, baš kao i tvoja vrsta, i retko kad se plašimo, zato što verujemo Prelazu. Ipak sam se uplašio tog svetla i te zvonjave." Zastao je. „Užasnuo sam se. Nikad o tome nisam pričao."

„Čak ni s padreom Kalahanom?"

Henčik je odmahnuo glavom. „Šta je rekao kad se probudio?"

„Pitao je da li je mrtav. Rekao sam mu da ako je on mrtav, mrtvi su i svi ostali."

„Šta je bilo s Džeminom?"

„Umro je dve godine kasnije." Kucnuo se po prednjoj strani košulje. „Od srca."

„Koliko godina je prošlo otkad ste pronašli Kalahana?"

Henčik je lagano tresao glavom napred-nazad, taj nemi manijevski komentar možda je bio genetski prenosiva osobina. „Ne znam, revolverašu. Vreme je..."

„Znam, u pokretu", nestrpljivo ga je prekinuo Roland. „Koliko je otprilike prošlo od tada?"

„Prošlo je više od pet godina. On danas ima crkvu punu praznoverne pastve."

„Šta si učinio? Kako si spasao Džemina?"

„Kleknuo sam i zatvorio kutiju", rekao je Henčik. „Samo sam to mogao da smislim. Bio bih izgubljen da sam oklevao samo još jednu sekundu. Iz nje je izbijala crna svetost. Slabio sam i... kopneo."

„Kladio bih se da jesi", reče Roland ozbiljnim glasom.

„Bio sam brz. Vrata su se zalupila čim se poklopac kutije uz škljocaj zatvorio. Džemin je lupao pesnicama po njima, vrištao i molio da ga puste. Zatim se onesvestio. Odvukao sam ga iz pećine. Obojicu sam izvukao napolje. Povratili su se posle kraćeg boravka na čistom vazduhu." Henčik je podigao pa spustio ruke kao da mu poručuje To tije to.

Roland je poslednji put okrenuo kvaku. Nije se mrdnula. Ali sa kuglom...

„Hajdemo natrag", rekao je. „Treba da stignem do padreovog doma pre večere. Sledi nam brza šetnja nizbrdo do konja i još brže jahanje kad stignemo do njih."

Henčik je klimnuo. Malo se toga moglo pročitati sa bradatog lica, ali je Roland stekao utisak da je i njemu drago što idu. I revolverašu je malo laknulo. Ko bi uživao u slušanju optužujućih krikova davno preminulih roditelja u smrdljivoj tami? Da i ne govorimo o urlicima poginulih prijatelja?

„Šta se desilo sa govornom mašinom?" pitao je Roland dok su silazili.

Henčik je slegnuo ramenima. „Znadeš li za baderije?"

Baterije. Roland je klimnuo.

„Dok je radila, mašina je ponavljala istu poruku. Govorila je da odemo do Pećine glasova i pronađemo čoveka, vrata i čudo. Bila je tu i jedna pesma. Padre se rasplakao kad smo mu je jednom pustili. Pitaj ga o tome. To je njegov deo priče."

Roland je ponovo klimnuo.

„Baderije supocrkale." Henčikje slegnuo ramenima, izrazivši prezir prema mašinama i prohujalom svetu, ili možda oboma. „Izvadili smo ih. Bile su Duraselove. Znadeš li za Durasel, revolverašu?"

Roland je odmahnuo glavom.

„Odneli smo ih Andiju. Zamolili smo ga da ih napuni. Ubacio ih je u sebe. Kad ih je izvadio bile su podjednako beskorisne kao i pre.

Izvinio nam se. Mi smo se zahvalili." Henčik je opet prezrivo slegnuo ramenima. „Otvorili smo mašinu -pritisnuli smo drugo dugme - iz nje je ispao jezik. Ovol'ko dugačak." Razmaknuo je prste pet centimetara. „Imao je dve rupe. Unutra je bila neka sjajna braon stvar, kao uzica. Padre je to nazvao 'kasetom'."

Roland je klimnuo. „Zelim da ti se zahvalim na šetnji do pećine, Henčik. i zato što si mi rekao sve što znaš."

„Uradio sam ono što sam morao", reče Henčik. „Ti ćeš uraditi ono što si obećao. Je l' tako?"

Roland od Gileada je klimnuo. „Neka Bog izabere pobednika."

„To i mi kažemo. Govoriš kao da si nas nekada poznavao." Zastao je posmatrajući Rolanda sa izvesnom dozom gorke pronicljivosti. „Ili se samo pretvaraš da nas poznaješ? Ko god je bar jednom pročitao dobru knjigu može o njoj lepo govoriti."

„Tvrdiš li da sam ti se ulagivao i to tamo gore, gde nas sem njih niko nije mogao čuti?" Roland je pokazao ka uzburkanoj tami. „Nadam se da imaš neku bolju ideju, inače si budala."

Starac je razmišljao. Ispružio je izboranu ruku s dugim prstima. „Neka te sreća prati, Rolande. Izdanak si dobre i svetle loze."

Revolveraš mu je pružio ruku. Starac je prihvatio i stegao. Prostrelio ga je oštar bol na najnezgodnijem mestu.

Ne, ne još. Poslednji put sam ga osetio u drugoj ruci. Onoj zdravoj. „Možda će nas Vukovi ovaj put sve pobiti", reče Henčik.

„Možda će."

„Možda ćemo ipak biti bolje sreće."

„Možda", odgovorio je revolveraš.

Poglavlje 9
PATROVA PRIČA SE ZAKLJUČI

1

Kreveti su spremni", obratila im se Rozalita Munjoz po dolasku u parohijski dom.

Edi je bio tako umoran da je pomislio da žena govori nešto drugo - Vreme jeza čišćenje korova u bašti, možda, ili Pred crkvom je pedeset-šezdeset ljudi. Hoće da vas vide. Ko bi pričao o krevetima u tri po podne?

„Ha?" zbunjeno je upitala Suzana. „Šta kažete? Nisam vas najbolje razumela."

„Kreveti su spremni", ponovi padreova kućepaziteljka. „Vas dvoje ćete provesti noć tamo gde ste preksinoć spavali; momčiću sleduje padreova postelja. Bambur može s tobom, ako to želiš; padre mi je naložio da vam to kažem. On bi vam se najradije lično obratio, ali je ovo njegovo popodne za obilazak bolesnih. Pričešćuje ih." Ovo poslednje je izgovorila sa nepatvorenim ponosom.

„Kreveti", ponovio je Edi nastojeći da pronikne u značenje te reči. Osvrnuo se oko sebe kao da želi da se uveri kako je još uvek popodne i da sunce žarko sija. „Kreveti?"

„Padre vas je video u radnji", nastavila je Rozalita, „pomislio je da će vam odmor biti potreban nakon razgovora sa tolikim svetom."

Edi je konačno shvatio šta se dešava. Pretpostavio je da je nekad u životu morao osećati veću zahvalnost zbog ukazane mu pažnje, ali se i pored najbolje volje nije mogao setiti takvog događaja. Sedeli su u stolicama za ljuljanje ispred Tukove radnje. Ljudi su im u početku stidljivo prilazili, sami ili u malim grupama. Ohrabrili su se kad ih nisu dočekali psovkama ili hicem u glavu, već sa osmehom i dobro raspoloženi za razgovor. Potočić se ubrzo preobrazio u bujicu. Edi je konačno shvatio kakve obaveze sa sobom nosi položaj javne ličnosti. Zaprepastilo ga je koliko je to bio težak i iscrpljujuć posao. Svi su tražili jednostavne odgovore na hiljadu pitanja. Prva dva su bila: odakle su revolveraši dolazili i kuda idu. Na neka pitanja mogao je pošteno da odgovori, ali je sve više hvatao sebe kako deli ljigave, diplomatske odgovore. Nisu to bile laži, ne baš, već male propagandne pilule, placebo odgovori. Svako je želeo pogled pravo u oči i pozdrav direktno iz srca. Čak je i Oj morao da odradi svoj deo posla; bezbroj puta su ga milovali i terali da govori sve dok Džejk nije ustao i ušao u radnju, zamolivši bokal vode od Ebena Tuka. Taj džentlmen mu je umesto bokala dao plehano lonče rekavši mu da može da ga napuni u valovu ispred dućana. Džejk je i ovaj jednostavni zadatak obavio okružen gomilom neutaživo radoznalih građana. Oj je halapljivo iskapio lonče. Odmah se okrenuo brojnim poštovaocima dok se Džejk vratio valovu po još malo vode.

Sve u svemu, tamo je proveo najdužih pet sati u životu. Slavne ličnosti će odsad posmatrati drugačijim očima. Što se tiče koristi od uloženog truda, Edi je ustao iz stolice nakon pet sati i pomislio da su sigurno popričali sa svim žiteljima grada i velikim brojem seljaka, rančera, kauboja i nadničara iz okoline. Vesti se brzo šire: putnici iz belog sveta sede na tremu ispred bakalnice, raspoloženi za razgovor. Pohitajte pred Tukovu radnju i popričajte s njima.

Ova žena - ovaj anđeo - posle te torture govorila im je o krevetima. „Koliko vremena imamo?" pitao je Rozalitu.

„Padre se obično vraća oko četiri", rekla je, „ali nećemo večerati pre šest i to samo ako vaš dinh dođe na vreme. Da vas probudim u pola šest? Tako ćete imati dovoljno vremena da se operete i spremite. Da li vam to odgovara?"

„Naravski", odgovori Džejk uz osmeh. „Nisam znao da razgovor s ljudima toliko zamara. I da se od toga može ovoliko ožedneti."

Klimnula je s razumevanjem. „U ostavi je bokal hladne vode."

„Spremna sam da vam pomognem u pripremi hrane", rekla je Suzana, da bi odmah zatim široko zevnula.

„Sari Adams će doći da mi pomogne", rekla je Rozalita, „biće to hladna večera. Idite. Odmorite se. Iz daleka se vidi koliko ste umorni.

2

Džejk je otišao u ostavu i otpio dobar gutljaj vode. Nasuo je nešto vode u činiju za Oja. Poneo je sa sobom u spavaću sobu padrea Kalahana. Prebacivao je sebi zbog izležavanja u tudoj sobi (skupa s bamburom). Uski sveštenikov krevet zastrt čistim čaršavima i meki, debeli jastuk neodoljivo su ga privlačili. Oj je halapljivo laptao iz činije. Džejk je obukao novi donji veš, legao na postelju i zatvorio oči.

Verovatno neću zaspati, pomislio je, nikad nisam vol'o popodnevnu dremku, čak i kad me je gospođa Šo zvala Bama.

Nepun minut kasnije hrkao je s rukom preko očiju. Oj je spavao na podu s nosom položenim preko šapice.

3

Edi i Suzana sedeli su jedno pokraj drugog na krevetu u gostinskoj sobi. Nije se mogao načuditi neočekivanoj sreći: ne samo da će dremnuti, već će dremnuti na pravoj postelji. To je luksuz nad luksuzima. Više od svega želeo je da legne, stegne Suzanu u naručje i zaspi, ali su pre toga morali nešto da raščiste. Nešto što ga je mučilo čitavog dana, još pre neplaniranog i napornog izleta u politiku.

„Suzi, što se tiče Tijanovog dede..."

„Ne želim da čujem", hitro je reagovala.

Začuđeno je podigao obrve. Pretpostavljao je da zna razlog takvog reagovanja.

„Mogli bismo se pozabaviti time", rekla je, „ali sam sad umorna. Želim da spavam. Reci Rolandu ono što ti je stari rekao, reci i Džejku ako hoćeš, ali mene zaobiđi. Nisam spremna." Sela je uz njega. Crna butina je dodirivala belu. Smeđe oči posmatrale su kestenjaste. „Čuješ li me?"

„Čujem te veoma dobro."

„Kaži jedno blagodarim."

Nasmejao se. Stegao je u naručje i poljubio.

Uskoro su tako zagrljeni i zaspali, čelom uz čelo. Sunce je tonulo na horizontu dok se svetlosni pravougaonik lagano peo uz usnula tela. Konačno je, na neko vreme, nestalo na zapadu. I Roland je posmatrao isti prizor lagano jašući prema padreovom parohijskom domu. Klatio je bolnim nogama, oslobođenim uzengija.

4

Dočekala ga je Rozalita. „Zdravo da si, Rolande - dugi dani i prijatne noći."

Klimnuo je. „Želim ti da u njima uživaš dvostruko duže od mene.

„Čuh da ćeš možda tražiti od nas da bacamo poslužavnike na Vukove kad ovi jednom naidu." „Ko ti je to rekao?" „0... neka ptičica mi je šapnula u uvo." „I, hoćeš li? Ako te budem pitao?"

Nacerila se pokazujući sve zube. „Ništa na svetu mi ne bi pričinilo veće zadovoljstvo." Zubi su se povukli. Cerek se transformisao u pravi osmeh „Ne moramo toliko čekati na malo zadovoljstva. Hoćeš li da posetiš moju skromnu kolibu, Rolande?"

„Jakako. Hoćeš li me istrljati onim magičnim uljem?" „Želiš li to?" „Iz sveg srca."

„Hoćeš da trljam jako ili polako?"

„Čuo sam da kombinacija tih tehnika ima čudesno dejstvo na bolne zglobove."

Nakratko je razmislila i prasnula u smeh. „Hajde. Dok sunce još sija i dok ovaj sićušni komad sveta još spava."

Spremno je pošao za njom, prepustivši se njenom vođstvu. Odvela ga je do skrivenog izvora, okruženog slatkom mahovinom.

5

Kalahan se vratio tek oko pola šest, baš kad su Edi, Suzana i Džejk ustali. Rozalita i Seri Adams poslužile su večeru od variva i hladne piletine na natkrivenoj verandi iza parohijskog doma. Roland i njegova družina su halapljivo jeli. Revolveraš je punio tanjir ne dva, već tri puta. Kalahan, pak, nije jeo, samo je rastreseno premeštao hranu po tanjiru. Imao je svež ten i zdrav izgled, ali i tamne krugove oko očiju. Odmahnuo je glavom kad je Seri, živahna, debeljuškasta, okretna i vesela žena iznela kolač.

Roland je sačekao da na stolu ostanu samo šoljice i lonče s kafom. Tek tada je izvadio kesu s duvanom i znatiželjno podigao obrve.

„Tako znači", reče Kalahan, povišenim glasom. „Rozi, donesi nešto u šta će gost otresati pepeo!" „Veliki čoveče, mogao bih te slušati čitav dan", reče Edi.

„I ja bih", složio se Džejk.

Kalahan se nasmejao. „I ja bih voleo da čujem nešto od vas momci." Nasuo je sebi malo kafe. Rozalita je donela glinenu pepeljaru. Čim se udaljila, Matori je nastavio, „Bolje da sam juče završio priču. Čitavu noć sam se prevrtao po krevetu, razmišljajući kako da ispričam ostatak."

„Da li će ti biti lakše ako ti kažem da mi je jedan deo poznat?" pitao je Ronald.

„Verovatno neće. Uspeo si se do Pećine vrata sa Henčikom, zar ne?"

„Da. Rekao je da je na govornoj mašini koja ih je tamo poslala bila i neka pesma i da si se rasplakao kad si je čuo. Da li je to bila ona koju si već spomenuo?

„'Neko mi je noćas spasao život', da. Ne mogu vam opisati koliko je čudno bilo slušati Eltona Džona u Manijevoj brvnari u Kala Brin Stardžisu, s pogledom na Zemlju Gromova."

„0pa, bato", reče Suzana. „Otišao si daleko ispred nas, padre. Poslednje što smo čuli jeste da si 1981. bio u Sakramentu gde si saznao da su tvog prijatelja iskasapila takozvana Hitlerova braća." Strogo je odmerila Kalahana, Džejka i konačno Edija. „Moram vam reći, gospodo, da mi se čini da niste mnogo odmakli u stvaranju uslova za miran suživot otkad sam napustila Ameriku."

„Nemoj mene kriviti", rekao je Džejk. „U to vreme sam bio u školi."

„Ja sam bio ufiksan", rekao je Edi.

„U redu, ja sam kriv", rekao je Kalahan, na šta su se svi nasmejali.

„Završi priču", rekao je Roland. „Možda ćeš posle toga bolje spavati."

„Možda i hoću", odvratio je sveštenik. Kratko je razmišljao i progovorio: „Iz bolnice pamtim stvari kojih se većina ljudi seća, miris dezinfekcionih sredstava i pištanja mašina. Uglavnom mašine. Način na koji su pištale. Jedino mesto na kome se sličan zvuk može čuti jeste pilotska kabina. Pitao sam jednog pilota, rekao mi je da taj zvuk proizvodi navigaciona oprema. Sećam se kako mi je te noći palo na pamet da u bolničkim odeljenjima za hitnu pomoć ima veoma mnogo navigacionih aktivnosti.

„Rovan Magruder nije bio oženjen kad smo radili u Domu, ali se to od tada promenilo. U stolici pokraj njegove postelje zatekao sam neku ženu. Čitala je knjigu mekih korica. Bila je ukusno obučena, nosila je dobro skrojeno zeleno odelo, tesne pantalone i cipele sa niskim štiklama. Nisam zazirao od susreta s njom; udesio sam se i očešljao koliko sam mogao, nisam pio još od Sakramenta. To mi nije pomoglo pri susretu licem u lice. Sedela je leđima okrenuta vratima, znate. Pokucao sam na dovratak. Okrenula se ka meni, kad me je savladao uslovni refleks. Ustuknuo sam i prekrstio se. Učinio sam to po prvi put otkad sam sa Rovanom posetio Lupa na istom mestu. Znate li zašto?"

„Naravno", reče Suzana. „Zato što su se delovi uklopili. Uvek se uklope. To stalno vidamo. Jedino ne znamo šta je na slici."

„Ili ne možemo da je sagledamo", rekao je Edi.

Kalahan je klimnuo. „Kao da sam gledao Rovana, samo sa dugom plavom kosom i čvrstim dojkama.

Njegovu sestru bliznakinju. Nasmejanu. Pitala me je da li sam video duha. Osećao sam se... nadrealno. Kao da sam prešao u jedan od drugih svetova, nalik stvarnom - ako takav i postoji - ali ne baš isti. Osećao sam taj blesavi poriv da izvučem novčanik i proverim lica na novčanicama. Nije se radilo samo o sličnosti; bio je to njen smeh. Sedela je pored čoveka koji je imao njeno lice, pod pretpostavkom da je pod zavojima još bilo nekog lica. Sedela je i smejala se."

„Dobro došli u sobu broj 19, bolnice Todaš", rekao je Edi.

„Šta kažeš?"

„Hteo sam da kažem da poznajem taj osećaj, padre. Svi ga poznajemo. Nastavite."

„Predstavio sam se i zatražio dozvolu da udem. Pomislio sam na vampira, Barloa. Setio sam se kako ih prviput morate zamoliti da udu. Posle toga mogu po želji ulaziti i izlaziti. Pozvala me je unutra, naravno. Rekla mi je da je stigla iz Čikaga da bi bila uz njega, u 'poslednjim časovima'. Zatim je, istim prijatnim glasom nastavila, 'Odmah sam vas prepoznala. Po ožiljku na ruci. Rovan je u pismima rekao da je bio prilično siguran da ste u drugom životu bili sveštenik. Često je govorio o drugom životu, misleći na ono što su ljudi bili pre no što su počeli piti, drogirati se, ludeti ili sve troje odjednom. Ovaj je u prethodnom životu bio drvodelja. Ona je bila model. Da li je imao pravo, kad ste vi u pitanju?' Sve vreme je govorila tim prijatnim glasom kao Klod Rejn u Nevidljivom čoveku.

„Ušao sam. Rekao sam da sam jednom bio sveštenik, ali da je to bilo davno. Ispružila je ruku. Ja sam pružio svoju. Vidite, pomislio sam..."

6

Ispružio je ruku zato što je pretpostavio da želi da se rukuje s njim. Obmanuo ga je njen ljubazni ton. Nije shvatio da Rovena Magruder Rolings ne pruža već diže ruku. Trebalo mu je vremena da shvati da je ošamaren i to tako snažno da mu je levo uvo zazvonilo, a levo oko zasuzilo; palo mu je na pamet da je uzrok iznenadne toplote na levom obrazu hiperbrza alergijska reakcija na stres. Zena uplakanog rovanovskog lica se svom snagom obrušila na njega.

„Pridi ipogledaj ga", rekla je. „Znaš li zašto? Ovo je drugi život mog brata! Jedini koji mu je ostao! Priđi i dobro ga pogledaj. Izvadili su mu oči, odrezali su mu obraz - zubi se dobro vide! Policija mi je pokazala fotografije. Nisu hteli, ali sam ih naterala. Izbušili su rupu u njegovom srcu. Doktori su je, pretpostavljam, zakrpili. Jetra ga ubija. Probušili su je, umire."

„Gospođo Magruder, ja..."

„Ja sam gospodica Rolings", rekla je, „iako vas se to ni najmanje ne tiče. Hajde. Dobro ga pogledaj. Vidi šta si uradio."

„Bio sam u Kaliforniji... Saznao sam iz novina..."

„0, sigurna sam", rekla je. „Sigurna sam. Ali si mi samo ti pod rukom, zar ne vidiš! Jedini koji mu je bio blizak. Njegov drugi ortak je umro od perveznjačke bolesti, a ostali nisu ovde. Jedu besplatnu hranu u njegovom svratištu, pretpostavljam, ilipričaju o onom što se desilo na sastancima. Objašnjavaju kako se zbog toga osećaju. Pa, presvetli Kalahane - ili samo oče? Videla sam kako se krstite - dozvolite mi da kažem kako se ja osećam. Ja... sam... BESNA." Govorila je prijatnim glasom, ali ga je, čim je otvorio usta da nešto kaže, ućutkala prstom. Odustao je od priče. Osetio je strahovitu snagu kojom ga je taj prst pritiskao po zubima. Zašto je ne bi pustio da govori? Godinama nije čuo ispoved, a neke stvari su kao vožnja biciklom.

„Diplomiraoje na Njujorškom univerzitetu sa najvišim ocenama", rekla je. „Da li ste to znali? Bio je drugi na takmičenju za poetsku nagradu Beloa 1949, da li ste to znali? Pre završetka studija! Napisao je roman... divan roman... još skuplja prašinu na mom tavanu."

Vrelina mu se s obraza proširila na čitavo lice.

„Tražila sam - ne, molila sam ga - da nastavi da piše. On se samo smejao, govoreći kako nije dobar.

'Ostavimo to Majlerima i O'Harama ovogsveta', rekao je, 'oni to valjano rade. Ja ću završti u kancelariji u kuli odslonovaće, pućkaću lulu i izgledati kao mister Čips.'

„Ni to ne bi bilo loše", rekla je, „alisezainteresovao za Udruženje anonimnih alkoholičara. Odatlega je od uprave nad svratištem za beskućnike delio samo jedan korak. Tamo se družio sa prijateljima. Prijateljima poput tebe."

Kalahan je bio zapanjen. Nikada ranije nije čuo reč prijatelji izgovorenu sa toliko prezira.

„Gde su sad, dok leži na umoru?" pitala ga je Rovena Magruder Rolings. „Aaaa? Gde su svi kojeje izlečio, svi novinski reporteri, autori prigodnih panagerika? Gde je Džejn Poli? Intervjuisala ga je za šou Tudej, znate. Dvaput! Gdej e ta jebena Majka Tereza? U jednom pismu je rekao da su je prilikom posete Domu zvali sveticom. Sad mu samo svetica može pomoći. Gde je, do đavola, sad, kad je njena isceliteljska ruka zbilja neophodna?"

Suze su joj tekle niz obraze. Grudi su joj se divlje dizale i spuštale. Bila je istovremeno divna i strašna. Podsetila ga je na sliku Šive, hindu boginje uništenja. Nema dovoljno ruku, pomislio je i jedva savladao ludi, samoubilački poriv za smehom.

„Nema ih. Ovde smo samo nas dvoje, je l' tako? I on. Mogao je dobiti Nobelovu nagradu za literaturu. Ili je trideset godina mogao podučavati četiri stotine studenata godišnje. Mogao je uticati na dvanaest hiljada umova. Umesto toga, leži u bolničkom krevetu iskasapljenog lica. Novac za lečenje bolesti skinuće sa računa svratišta - ako se isečeno lice može smatrati bolešću - ostaće nešto i za kovčeg i troškove sahrane."

Pogledala ga je. Smešila se. Po obrazima su joj tekle suze, a iz nozdrva curele sline.

„ U prethodnom, drugom životu, oče Kalahane, bio je ulični anđeo. Ovo je njegov poslednji drugi život.

Glamurozno, zar ne? Idem na kraj hodnika do kantine po kafu i kroasan. Zadržaću se desetak minuta. To vam daje dovoljno vremena da dovršite posetu. Učinite mi uslugu i nestanite. Ne želim da vas ovde zateknem po povratku. Muka mi je od vas i vama sličnih dušebrižnika."

Otišla je. Čuo je sve slabije udarce štikli u hodniku. Bilo je potrebno da sasvim utihnu i da ostane u društvu pištećih mašina da bi shvatio koliko drhti. Odavno ništa nije popio, inače bi se mogao zakleti da je u prvim fazama delirijum tremensa.

Skoro je zavrištao kad se Rovan oglasio ispod debelih zavoja. Bez teškoća ga je razumeo, iako je njegov stari prijatelj govorio jedva čujnim glasom.

„Istu malu propoved ponovila je danas bar osam puta. Nijednom nije pomenula da je te godine samo četvoro ljudi učestvovalo na poetskom takmičenju. Verovatno je rat ljudima izbio poeziju iz glave. Kako si, Don?"

Dikcija je bila loša, jedva ga je čuo kroz krkljanje, ali je to bez sumnje bio Rovan. Kalahan mu je prišao i stegao za ruke opružne po čaršavima. Odgovorio mu je iznenadujuće snažnim stiskom.

„Što se romana tiče... čoveče, bio je to trećerazredni Džejms Džojs, a to nije dobro."

„Kako si ti Rovane? " pitao je Kalahan. Zaplakao je. Prokleta soba će uskoro plivati u suzama.

„Istini za volju, usrano", reče čovekpodzavojima. Zatim: „Hvala ti na poseti."

„Nema problema", rekao je Kalahan. „Šta ti treba, Rovane? Šta mogu da učinim za tebe? "

„Drži se dalje odDoma", rekao je Rovan. Glas mu je kopneo, ali ga je još uvek čvrsto držao. „Nisu hteli mene. Tražili su tebe. Razumeš li me, Don? Tražili su tebe. Pitali su gde si. Rekao bih da sam samo znao, veruj mi. Ali naravno, nisam."

Jedna od mašina je zapištala u bržem ritmu, signali su jurili ka granici na kojoj se aktivira alarm. Kalahan ovo nije mogao znati, ali je ipak, nekim čudom, znao.

„Rovane da li su imali crvene oči? Da li su nosili... kako da kažem... duge mantile? Slične kišnim? Da li su se dovezli u velikim crnim limuzinama?

„Ništa od toga", prošaputao je Roland. „Imali su tridesetak godina, ali su bili obučeni kao tinejdžeri. Izgledali su kao tinejdžeri. Još dvadeset godina će izgledati kao tinejdžeri - ako dotle požive - zatim će preko noći ostariti."

Kalahan je razmišljao. Opis je govorio o običnim propalicama. O tome se radi? Tako je, ali to neznači da Hitlerovu braću nisu iznajmili nišči ljudi. To je imalo smisla. Čak je i kratki novinski članak sadržao natuknicu da Rovan Magruder nije uobičajena žrtva nacističkog bratstva.

„Drži se dalje od Doma", prošaputao je Rovan. Alarm se oglasio pre no što je Kalahan stigao da mu bilo šta obeća. Ranjenikove ruke su ga čvršće stegle. Na trenutak je osetio senku njegove stare energije, te divlje, intenzivne energije koja je nekada držala vrata Doma otvorenim uprkos nuli na bankovnom računu. Ista energija je privlačila ljude sposobne da urade ono što Rovan Magruder nije mogao.

Soba se začas ispunila medicinskim sestrama, pojavio se i doktor arogantnog držanja. Urlao je tražeći bolesničku listu. Uskoro će stići i Rovanova sestra, ovaj put će verovatno bljuvati vatru. Kalahan je odlučio da je vreme da napusti bolnicu i čitavu njujoršku scenu. Izgleda da se nišči ljudi još uvek interesuju za njega, veoma interesuju. Ako igde imaju bazu, ona mora biti baš ovde u Gradu zabave, SAD. Povratak na Zapadnu obalu bio bi sjajan potez. Nije imao para za avionsku kartu, alije verovatno imao dovoljno gotovine za vožnju Velikim Sivim Psom. Ne bi mu bio prvi put. Još jedno putovanje na zapad, zašto da ne? Video je sebe potpuno jasno, kao čoveka na sedištu 29-c: nova, neotvorena paklica cigareta u džepu košulje; nova, neotvorena flaša Erli Tajmsa u plastičnoj vrećici; roman Džona D. Mekdonalda u krilu, takode nov i neotvoren. Možda će stići na drugu stranu Hadsona i prolaziti kroz Fort Li, zadubljen u prvo poglavlje, potežući drugi gutljaj pre no što se isključe sve mašine u sobi 577 i njegov stari prijatelj ne ode u tamu u susret onome što nas u njoj čeka.

7

"577", reče Edi.

"Devetnaest", reče Džejk.

,Šta kažete?" ponovo je pitao Kalahan.

„Pet, sedam i sedam", rekla je Suzana. „Saberite ih pa ćete dobiti devetnaest."

„Da li to nešto znači?"

„Uzeti zajedno, daju reč majka, reč koja mi znači više od svega na svetu", rekao je Edi sa sentimentalnim osmehom.

Suzana ga je ignorisala. „Ne znamo", rekla je. „Nisi napustio Njujork, zar ne? Da jesi, ne bi to nikad zaradio." Pokazala je ožiljak na sveštenikovom čelu.

„Otišao sam", reče Kalahan. „Ali ne baš tako brzo. Hteo sam da iz bolnice odem do Lučke kapetanije i kupim kartu za autobus četrdeset.

„Šta je to?" pitao je Džejk.

„To je izraz iz sveta skitnica. Znači najdalje odredište. Ako kupiš katru do Ferbanksa, Aljaska, vozićeš se autobusom četrdeset."

„Ovde bi to bio autobus devetnaest", rekao je Edi.

„Šetao sam prisećajući se starih vremena. Bilo je veselih uspomena, kao ona kad je ekipa iz Doma priredila cirkusku predstavu. Bilo je i stravičnih sećanja. Jedne noći, tik pre večere, jedan štićenik rekao je drugome, 'Prestani da čačkaš nos, Džefi, muka mi je od toga', našta mu je Džefi odgovorio, 'Pročačkaću te ja malo ovim, momče', i potegao golemi skakavac. Pre no što se bilo ko od nas pomakao ili shvatio šta se događa, Džefi je brbljivom momku prerezao vrat. Lup je urlao a ja sam vrištao 'Isuse! Sveti Isuse!' dok je krv šikljala na sve strane. Prerezao mu je žilu kucavicu ili neki drugi vitalni krvni sud. U tom trenutku je Rovan izleteo iz nužnika, pridržavajući pantalone jednom i rolnu taolet papira drugom rukom. Znaš li šta je uradio?"

„Upotrebio je papir", reče Suzana.

Kalahan se nacerio. Izgledao je mlađe. „Nego šta, upravo je to učinio. Pritisnuo je čitavu rolnu na mesto odakle je krv šikljala i doviknuo Lupu da pozove 211, što je tada bio broj hitne pomoći. Stajao sam tamo, gledajući kako beli taolet papir postaje crven i kako crvenilo napreduje ka kartonu u sredini. Rovan je izvalio, 'Smatrajte ovo najvećom posekotinom pri brijanju na svetu.' Nasmejao je sve prisutne. Smejali smo se dok nam suze nisu pošle na oči.

„Po glavi su mi se vrtele silne uspomene iz dobrih starih vremena. Bilo je dobrih, loših i zlih. Kao kroz maglu se sećam kako sam se zaustavio u Smilerovom supermarketu i kupio par konzervi badvajzer piva u papirnoj kesici. Popio sam jedno i nastavio da šetam. Nisam mislio gde idem ne na svesnom nivou ali su moje noge znale šta rade. Ubrzo sam se našao pred mestom na koje smo odlazili na večeru kada smo - kako se to kaže bili pri parama. Na uglu Druge i Pedeset druge

„Ču Ču Mamas", rekao je Džejk.

Kalahan se zagledao u njega sa iskrenim zaprepašćenjem. Obratio se Rolandu. „Revolverašu, tvoji momci me ponekad plaše."

Roland je samo zavrteo prstima, poručujući: Samo ti nastavi ortak.

„Odlučio sam da uđem i smažem hamburger zbog 'dobrih starih vremena"', reče Kalahan. „Pojeo sam pljeskavicu i rešio da ne odem iz Njujorka pre no što bacim pogled na izlog Doma. Biću na drugoj strani ulice, tamo gde sam visio posle Lupove smrti. Zašto da ne? Tu me niko nikada nije gnjavio. Ni vampiri ni nišči ljudi." Pogledao ih je. „Ne znam da li sam zaista u to verovao, ili sam igrao neku složenu samoubilačku igru. Mogu da se setim većine osećanja od te noći, misli i reči, ali ne i toga.

„Bilo kako bilo, do Doma nisam nikad stigao. Platio sam račun i krenuo niz Drugu aveniju. Dom je bio na uglu Prve i Četrdeset sedme. Nisam želeo da prodem pored njega već sam odlučio da dođem do Prve i Četrdeset šeste i tamo pređem ulicu."

„Zašto nisi išao Četrdeset osmom?" tiho ga je pitao Edi. „Mogao si da skreneš u Četrdeset osmu, to bi bilo brže. Uštedeo bi jedan blok."

Kalahan je razmislio, pa odmahnuo glavom. „Ako je razlog i postojao, više ga se ne sećam." „Postojao je razlog", rekla je Suzana. „Hteo si da prodeš pored praznog placa."

„Zbog čega bi..."

„Iz istog razloga zbog kojeg ljudi prolaze pored pekare kad se vadi pecivo iz peći", rekao je Edi. „Neke stvari su privlačne, to je sve."

Kalahan je s nevericom slegnuo ramenima. „Kad ti kažeš."

„Kako ja kažem, sai."

„U svakom slučaju, šetao sam, ispijajući drugu konzervu piva. Stigao sam skoro do Druge i Četrdeset šeste kad..."

„Šta je bilo tamo?" strastveno je zapitao Džejk. „Šta je 1981. bilo na tom uglu?"

„Ne mogu..." Kalahan je počeo da govori, ali se zaustavio. „Ograda", rekao je. „Prilično visoka. Tri, možda četiri metra."

„To nije ona koju smo mi preskočili", reče Edi Rolandu. „Sem ako nije porasla za metar i po."

„Na njoj je bila neka slika", reče Kalahan. „Sećam se toga. Neki mural, ali nisam video njegov sadržaj, zato što ulična svetla nisu bila upaljena. Odjednom mi je sinulo da to nije u redu. U glavi mi je zazujao alarm. Zvučao je isto kao onaj koji je prizvao silne ljude u Rovanovu bolesničku sobu. Zapanjio sam se, shvativši gde se nalazim. To je bilo ludo. Ali sam u isto vreme razmišljao..."

8

U isto vreme je razmišljao Dobro je, nekoliko uličnih sijalica ne radi, to je sve, da ima vampira, video bi ih, da ima niščih ljudi čuo bi zvona i namirisao užegli luk i usijani metal. Ipak je odlučio da bez odlaganja napusti taj kraj. Svaki nerv mu je vrištao bez obzira na odsustvo zvonjave. Hteo je da iskoči iz sopstvene kože.

Okrenuo se i suočio sa dvojicom ljudi. Zbunio ih je iznenadnom promenom pravca. Zabuna je potrajala nekoliko sekundi, dovoljno da seprobije između njih ijurne nazad ka Drugoj aveniji. Ali avaj, i on je bio jednako smeten. Nepomično su stajali na trotoaru.

Našao se licem u lice sa velikim i malim Hitlerovim bratom. Mali je imao oko metar pedeset pet. Nosio je široku košulju preko crnih pantalona. Na glavi je imao naopako navučenu bejzbol kapu. Oči su mu bile crne kao kapljice katrana a ten veoma nezdrav. Kalahan ga je krstio Leni. Veliki je imao skoro dva metra, nosio je duksericu Jenkija, farmerke i patike. Imao je retke, svetle brkove. Oko pojasa je nosio torbicu. Visila je ispod pupka kao da štiti genitalije. Kalahan ga je krstio Džordž.

Okrenuo se. Planirao je da jurne Drugom avenijom ako ga posluže semafori ili ako zaključi da se može probiti kroz saobraćaj. Ako proceni da je to nemoguće, krenuće Četrdeset šestom do Un Plaza hotela i utrčati u predvorje...

Rmpalija ga je uhvatio za okovratnik košulje. Trznuo ga je unazad. Okovratnik se iscepao, ali nedovoljno da bi se oslobodio stiska.

„Nećeš batice", oglasio se mališa. „Nećeš ga majci." Sunuo je napred, brzinom insekta. Pre no što je Kalahan shvatio šta se dešava, Leni mu je gurnuo ruku u međunožje. Ščepao ga je za jaja. Preplavio ga je stravičan bol. Narastajuća mučnina ga je zapljusnula kao talas rastopljenog olova.

„ Svida ti se ovo, ljubitelju crnčuga? " pitao ga je Leni iskreno zabrinutim tonom, kao da mu poručuje: „Zelimo da u ovome uživaš koliko i mi." Povukao je Kalahanova jaja nagore pa se bol umnogostručio.

Ogromni zubi zardale testere zarili su se u Kalahanov trbuh pa je pomislio, Otkinuće ih, već ih je samleo u kašu pa će ih sad otkinuti, ionako vise na parčetu mlohave kože...

Počeo je da vrišti, ali ga je Džordž brzo ućutkao položivši mu šaketinu preko usta. „Zaveži!" zarežao je na svog kompanjona. „Zar si zaboravio da stojimo nasred ulice? "

Iako ga je bol izjedao iznutra, Kalahan je o svemu razmišljao iz otkačenog ugla: Džordž je glavni Hitlerov brat, a ne Leni. Džordž je pametni Hitlerov brat. Štajnbek se sigurno ne bi odlučio za takav raspored likova.

Sa desne strane začulo se brujanje. U prvi mah je pomislio da je to zvonjava, alije ovajzvuk bio prijatan i veoma snažan. Džordž i Leni su ga osetili. Nije im se dopao.

„Šta je to?" pitao je Leni. „Jesi l' čuo nešta?"

„Ne znam. 'Ajde da ga sklonimo odavde. Drži ruke dalje od njegovih jaja. Kasnije ih poteži kol'ko 'oćeš, ali mi sad pomozi."

Hodao je Drugom avenijom uklešten među Hitlerovom braćom. Visoka ograda bila je sa desne strane. Taj prijatni, moćni zvuk dopirao je iz ogradenog prostora. Ako bih samo mogao da preskočim preko, bio bih na bezbednom, pomislio je Kalahan. Tamo ima nečeg, nečeg moćnog i dobrog. Ne bi se usudili da podu za njim.

Možda je u pravu, ali nije verovao da bi uspeo da se prebaci preko tri metra visoke ograde čak i da mu mošnice nisu slale neshvatljivo snažne signale u Morzeovoj azbuci bola, čak i da mu muda nisu oticala u gaćama. Glava mu je pala napred, ispovraćao je tovar polusvarene hrane po košulji i pantalonama. Osećao je kako mu povraćka natapa odeću dodirujući mu kožu topla kao pišaćka.

U susret su im dolazila dva mlada, očigledno zaljubljena, para. Mladići su bili krupni, počistili bi ulicu sa Lenijem. Složnim nastupom naterali bi Džordža da se dobro pomuči za dobijeni novac. Ali avaj, bilo je jasno da su zgađeni prizorom i da žele da se što pre udalje od Kalahana.

„Preterao je s pićem", reče Džordž, ljubazno se osmehujući, „zatim se malo uneredio. To se ponekad događa i najboljima od nas."

Oni su Hitlerova braća! Pokušao je da vrisne. Ovi momci su Hitlerova braća. Ubili su mog prijatelja i sad hoće da ubiju i mene! Zovite policiju. Ali naravno, u ovakvim noćnim morama ništa nije izlazilo iz grla. Čim su parovi odmakli, Džordž i Leni su nastavili da vuku Kalahana duž Druge avenije, između Četrdeset šeste i Četrdeset sedme ulice. Jedva da je dodirivao pločnik. Ostaci Ču Ču Mamine švajcarske pljeskavice lagano su mu klizili niz košulju. O, gospode, mogao je da namiriše i senf.

„Pogledaj mu šaku", rekao je Džordž kad su se približili raskrsnici. Leni je zgrabio Kalahanovu levu ruku. Rovan je rekao, „Ne tu, gluperdo, drugu." ^

Lenije dograbio Kalahanovu desnicu. Ovaj nije nipokušao da ga spreči. Utroba mu je bilapuna vrelog, vlažnog cementa. Stomak mu se koprcao odmah ispod grla kao mala, preplašena životinja.

Džordž je pogledao ožiljak na Kalahanovoj desnoj ruci klimnuvši glavom. „Super, imamo pravog čoveka. Nije zgoreg proveriti. 'Ajmo, oče. Samo fino!"

Stigli su do Četrdeset sedme i odvukli Kalahana sa glavne ulice. Nizbrdo s leve strane bio je izvor jarke svetlosti: Dom. Video je nekoliko pognutih muških silueta. Stajali su na uglu, razgovarali o programu i pušili. Možda i poznajem neke od njih, zbunjeno je pomislio. Do đavola, verovatno ih poznajem.

Do njih nisu stigli. Džordž je uvukao Kalahana u ulaz napuštenog skladišta na početku bloka između Druge i Prve avenije. Na prefarbanim prozorima stajao je natpis: NA PRODAJU ILI IZDAVANJE. Leni je kružio oko njih, kao razgoropadeni terijer oko para zaostalih goveda.

„ Ovde ćemo te sjebati, ljubitelju crnčuga!" zvocao je. „Sredili smo već hiljadu takvih, sredićemo milion ako treba. Možemo da sjebemo svaku crnčugu, čak i ako je crnčuga veći od nas. To je odlomak iz moje pesme, 'Ubij sve pederaste ljubitelje crnčuga', poslaću je Merlu Hagardu kad bude gotova, on je najbolji, poručio je svim hipijima da seposeru u šešir.jebeni Merlje za Ameriku, imam mustang 380 luger Hermana Geringa, znaš li to, ljubitelju crnčuga?"

„Začepigubicu, glupava barabo", reče Džordž. Govorio je odsutnim tonom. Tragao je za odgovarajučim ključem na debelom svežnju, za onim što otvara vrata napuštenog skladišta. Kalahan je pomislio, kako je Leni svom saradniku bio ekvivalent povazdan upaljenog radioaparata u radionici za opravku automobila ili kuhinji restorana brze hrane. Odavno je prestao da ga sluša, njegov glas je postao deo pozadinske buke.

„ Važi, Nort", rekao je Leni, i nastavio. „Imam jebeni Geringov luger, tako je. S kojim ću ti razneti jebena jaja, zato što znamo šta vi ljubitelji crnčuga radite ovoj zemlji, jel' tako, Nort? "

„Rekli smo, bez imena", blago ga je ukorio Džordž Nort. Kalahan je znao i zašto: ako se sve bude odvijalo po zamisli bezdušnih propalica nikad neće doći u priliku da ih saopšti policiji.

„Izvini, Norte, ali vi ljubitelji crnčuga, vi jebeni Jevrejčići-intelektualci. Vaš soj sjebava ovu zemlju, pa želim da razmišljaš o tome dok ti budem trgao jebena jajca iz jebenih mošnica..."

„ Jaja su isto što i mošnice, praznoglavče", reče Džorž Nort neobično učenim glasom i zatim: „Bingo!" Vrata su se otvorila. Džordž Nort je gurnuo Kalahana unutra. Dočekala ga je mračna praznina i zadah izbeljivača, sapuna i štirka. Odasvud su štrčale debele žice i cevi. Zidovi su bili prljavi sa nešto čistijim kvadratima na mestima gde su nekad stajale velike mašine za pranje i sušenje veša. Na podu u tami bio je jedva vidljiv natpis: TARTL BEJ VEŠERAJ, KAKO GOD DA PERETE SVE IZLAZI ČISTO!

Sve izlazi čisto, sto posto, pomislio je Kalahan. Okrenuo se prema njima, nije se iznenadio kad je video kako ga Džordž Nort nišani pištoljem. To nije bio luger Hermana Geringa već jeftina trideset dvojka koja se u barovima gornjeg Menhetna može nabaviti za šezdesetak dolara. Nije bila bogzna šta, alije mogla obaviti posao. Džordž Nort je otvorio torbicu ne skidajući oči s Kalahana - radio je to i ranije, obojica su. Bili su to iskusni igrači, stari vukovi koji su zajedno prešli hiljade kilometara. Izvukao je namotaj lepljive trake. Kalahan se setio Lupovih reči. Njegov prijatelj je tvrdio kako bi se Amerika bez lepljive trake raspala za nedelju dana. Zvao je našim „ tajnim oružjem".

Džordž Nort dodao je traku Leniju. On je dohvatio i požurio ka Kalahanu sa za njega karakterističnom insektolikom hitrinom.

„Stavi ruke pozadi, crnački dupeliscu", reče Leni.

Kalahan ga nije poslušao.

Džordž Nort je mahnuo pištoljem. „Poslušaj ga ili ču ti ispaliti hitac u trbu, pederčino. Garantujem ti da strašniji bol nisi iskusio."

Kalahan ga je poslušao. Nije imao kud. Leni je prhnuo iza njega.

„Skupi ih crnački dupeliscu", reče Leni. „Zar ne znaš kako se to radi? Zar nisi išao u bioskop? " Smejao se kao mahnit.

Sastavio je zglobove. Začuo je reski zvuk odvajanja trake. Leni je začas oblepio Kalahanove ruke. Disao je duboko. Grabio je vazduh bogat prašinom, izbeljivačem i prijatnim, malčice slatkastim mirisom omekšivača.

„Ko vas je unajmio?" pitao je Džordža Norta. „Nišči ljudi?"

Džordž Nort nije odgovorio, ali se Kalahanu učinilo da su mu oči zaiskrile. S ulice su dopirali zvučni talasi saobračaja. Nekoliko pešaka prošlo je pored skladišta. Šta bi se desilo ako bi zavrištao? Pa, verovatno zna odgovor na to pitanje, zar ne? Biblija>kaže kako su sveštenici i Leviti prošli pored ranjenika, oglušivši se na njegove krike, „Ali se neki Samaričanin... sažalio na njega." Kalahanu je bio potreban dobar Samaričanin, ali takvih u Njujorku nije bilo mnogo.

„Da li su imali crvene oči, Norte?"

Nortove oči su još jednom zaiskrile, alije cev pištolja nepokolebljivo nišanila Kalahanov stomak. „Da li su vozili velike, raskošne limuzine? Jesu, jel' tako? Koliko će tvoj život i život ovog usranog žrepčeta vredeti kad jednom..."

Leni ga je ponovo zgrabio za jaja, stiskao ih je, uvrtao i povukao nadole kao roletne. Kalahan je zavrištao. Svet je posiveo. Snaga mu je istekla iz nogu pa su mu kolena popustila.

„I eeevo ga, DOLE!" Veselo je povikao Leni. „Mohammeed Ali je DOLE! VELIKA BELA NADA JE SRUŠILA LAJAVU CRNČUGU, BACIO GA JE NA KONOPCE! NEEE MOOOOGU DA VEEEEEERUJEM!" Imitirao je Hauarda Kozela i to tako vešto da je Kalahan usred agonije hteo da se nasmeje. Čuo je rezak zvuk odvajanja lepljive trake. Trenutak kasnije su mu i noge bile vezane.

Džordž Nort je doneo ranac iz ćoška. Otvorio ga je, kratko preturao po njemu i izvadio polaroid instant kameru. Nagnuo se nad Kalahanom. Svet je, na trenutak, postao bleštavo beo. Kalahan nije mogao videti ništa osim fantomskih obrisa iza velike plave lopte u središtu vidokruga. Iz nje je odjeknuo glas Džordža Norta.

„Podseti me da posle snimim još jednu. Hoće obe."

„Naravski, Nort, naravski!" Malecki je govorio uzbudenim glasom. Kalahan je znao da će tek sad početi prava zabava. Setio se stare Dilanove pesme: „Pašće teška kiša". Pomislio je, Ona se uklapa. Uklapa se mnogo bolje od „Neko mi je noćas spasao život", to je sigurno.

Zapahnuo ga je miris belog luka i paradajza. Neko je ručao italijansku hranu i to nedavno, baš kad je Kalahan dobio šamar u bolnici. Iz magle se pojavilo lice. Pripadalo je rmpaliji. „Nije važno ko nas je unajmio", reče Džordž Nort. „ Važno je da su nas unajmili. Što se nas tiče, oče, ti si običan crnački dupelizac, kao onaj Magruder. Hitlerova braća su zakleti istrebljivači vašeg soja. Uglavnom to radimo iz ubedenja, ali ponekad i za novac, kao i svi pošteni Amerikanci." Zastao je. Dokusurio ga je poslednjom, suštinski apsurdom opaskom: „Vole nas u Kvinsu, da znaš."

„Jebite se", reče Kalahan. Istog trenutka mu je čitava desna strana lica eksplodirala u agoniji. Leni ga je pogodio vrhom gvoždem ojačane bakandže. Kasnije će se ispostaviti da mu je polomio vilicu na ravno četiri mesta.

„Pristojna izjava", čuo je Lenijev glas iz ludog univerzuma u kojem je mrtvi bog ležao na prljavom podu opustošenog raja. „Pristojna izjava kakva priliči svešteniku." Glas mu se povisio, cvileo je kao dečak: „Pusti me, Nort! Hajde, pusti me! Hoću da to uradim!"

„Nema šanse", rekao je Džordž Nort. „Ja ću mu izrezbariti kukasti krst na čelu, ti uvek zabrljaš. Ti odradi one na rukama, jel' važi? "

„ Vezan je! Ruke su mu pokrivene tom jebenom..."

„ Uradićeš to kad crkne ", objašnjavao je Džordž Nort sa zastrašujućim strpljenjem. „Odvezaćemo mu ruke, kad umre. Ondak ćeš moći..."

„Norte, molim te! Uradiću to baš po tvom ukusu. I slušaj!" zvučao je ozareno. „Slušaj 'vamo! Ako počnem da brljam, reci mi i prestaću! Molim te, Norte? Molim te?"

„Pa..." Kalahan je i ranije čuo taj ton. Ton popustljivog oca, nemoćnog da uskrati želju svom ljubimcu, mentalno poremećenom detetu. „Pa, može."

Vid mu se razbistrio. Bolje da nije. Video je kako Leni izvlači baterijsku lampu iz ranca. Džordžje izvadio skalpel iz kompleta za zabavu. Izmenjali su alatke. Džordž je uperio baterijsku lampu u Kalahanovo podnadulo lice. Trgnuo se i zatvorio oči. Ostale su otvorene taman toliko da vide skalpel u Lenijevim malenim, okretnim rukama.

„Ovo će biti dobro", urlao je Leni. Gušio se od uzbuđenja. „Biće to pravo zadovoljstvo." „Nemoj da zasereš, molim te", reče Džordž.

Kalahan je razmišljao, da je ovo film, konjica bi baš sada naišla. Ili panduri. Ili bi jebeni Šerlok Holms izašao iz Velsovog vremeplova.

Leni je kleknuo ispred njega. Imao je napadnu nabreklinu u pantalonama, a od konjice ni traga. Nagnuo se napred sa spremnim skalpelom, ali se panduri nisu pojavili. Kalahan ovaj put nije namirisao beli luk i paradajz već mešavinu znoja i cigareta.

„Čekaj malo, Bili", rekao je Džordž Nort, „imam ideju, pusti da ga prvo nacrtam. Imam olovku u džepu." „Zajebi to", prostenjao je Leni Bil. Potegao je skalpel. Kalahan je video kako izvanredno oštro sečivo podrhtava u rukama napaljenog mališe. Već sledećeg trenutka nestalo je iz njegovog vidokruga. Nešto hladno mu je dotaklo čelo. Hladno je postalo vruće, a Šerloka Holmsa ni od korova. Krv mu je potekla u oči zamagljujući mu vid, a nigde nije bilo ni Džejmsa Bonda, Perija Mejsona, Trevisa Mekgija, Herkula Poaroa, nitijebene gospodice Marpl.

U glavi mu je iskrslo dugo, bledo lice vampira Barloua. Kosa mu je lepršala oko glave. Ispružio je ruku. „Hajde, lažni svešteniče", govorio je, „spoznaj istinsku religiju." Čuo je suvo prskanje drveta, vampirovi prsti su lomili krake krsta, davnašnjeg majčinog poklona.

„ Jebena ništarijo", zarežao je Džordž Nort, „to nije svastika, to je jebeni krst! Daj mi to!"

„Prekini, Norte, daj mi šansu. Vidiš da nisam završio!"

Prepirali su se oko njega kao obesni dečaci, dok su ga jaja bolela, slomljena vilica probadala a vid maglio od prolivene krvi. Setio se svih jalovih prepirki iz sedamdesetih u traganju za odgovorom na pitanje da lije bog mrtav. Hriste, kad bi ga ti pametnjakovići sad videli! Kad bi ga samo mogli videti! Da li bi i dalje sumnjali?

Konjica je stigla upravo u tom trenutku.

9

„Šta si hteo da kažeš?" pitao je Roland. „Prekinuo si na izuzetno zanimljivom mestu, padre."

Svi su bili za stolom. Sunce je zašlo, obrok je bio gotov. Rozalita je iznela lampu. Kalahan je zamolio kućepaziteljku da im se pridruži, što je ova i učinila. Iza paravana, u mračnom dvorištu parohijskog doma, zujali su insekti, željni svetlosti.

Džejk je uhvatio misao u revolveraševom umu. Mučila ga je znatiželja, morao je postaviti pitanje: „Da li smo mi bili ta konjica, padre?"

Roland je u početku delovao šokirano, a kasnije zaintrigirano. Kalahan je bio iznenađen.

„Ne", odgovorio je. „Ne bih rekao."

„Niste ih videli, je l’ tako?" pitao je Roland. „Nikada niste videli vaše izbavitelje."

„Hitlerova braća su imala baterijsku lampu", rekao je Kalahan. „Tako je bilo. Ali ovi drugi, konjica..."

10

Ko god da su bili, imali su reflektor. Napušteni vešeraj se ispunio daleko jačom svetlošću od blica polaroid kamere. Nova svetlost je, za razliku od blica, bila daleko postojanija. Džordž Nort i Leni Bil su pokrili oči. Kalahan bi pokrio svoje, da mu ruke nisu bile vezane lepljivom trakom iza leda.

„Norte, baci pištolj! Bile, baci skalpel!" Iz velikog svetla dopirao je zastrašujuć glas. Uterivao je. strah u kosti. Bio je to glas nekog ko je mogao da učini šta god mu se prohte. „ Brojaću do pet pa ću vas obojicu ustreliti, što i zaslužujete." Glas iza golemog svetla je odmah zatim počeo da broji, ali ne polako i otegnuto već zabrinjavajuće brzo.

„Je'n dva tri čet'r " Kao da je vlasnik glasa želeo da puca, da povuče obarač i završi s ovim sranjem. Džordž Nort i Leni Bil nisu imali vremena za razmišljanje. Bacili su pištolj i skalpel. Pištoljje lupio o prašnjavi pod i opalio. Čulo se glasno BANG! kao kod dečjeg pištolja s kapislama. Kalahan nije znao gde je metak odlutao. Možda ga je i pogodio. Da li bi znao da je pogoden? U ovom stanju, verovatno ne bi.

„Ne pucaj, ne pucaj!" vrištao je Leni Bili. „Nismo, nismo, nismo..." Nisu šta? Leni Bil nije znao. „Ruke uvis!" Bio je to drugačiji glas, alije i on dolazio iza veštačkog sunca. „Ruke u nebo! Odmah, mamojebci!"

Ruke su im poletele u vazduh.

„ Skidajte se." Oglasio se prvi. To su verovatno bili sjajni momci, Kalahan je planirao da ih stavi na listu za slanje božićnih čestitki, ali mu je bilo jasno da su ovako nešto prvi put radili. „ Skidajte cipele! Pantalone! Smesta! Odmah!"

„Šta, jebote..."počeo je Džordž Nort. „ Jeste li panduri? Ako ste panduri, morate poštovati naša prava, jebenu Mirandu..."

Iz prostora iza veštačkog sunca oglasio se pucanj. Kalahan je video plamičak narandžaste vatre. To je verovatno bio revolver, alije u poređenju sa skromnom „trideset dvojkom" Hitlerove braće bio isto što i soko u porodenju s vrapcem. Odjeknuo je zaglušujući prasak, praćen padanjem maltera i oblakom prašine. Džordž Nort i Leni Bil su kriknuli. Kalahanu se učinilo da je ijedan oa spasilaca - verovatno onaj koji nije pucao - vrisnuo.

„Skidajte cipele i pantalone! Odmah! Odmah! Ako ih ne skinete dok izbrojim do trideset, mrtvi ste. Je'ndvatričet'r..."

Brzo odbrojavanje ni ovaj put nije ostavilo mesta premišljanju, da i ne govorimo o negodovanju. Džordž Nort je hteo da sedne kad se oglasio glas broj dva: „ Ako sedneš dole, ubićemo te."

Hitlerova braća su posrtali oko ranca, polaroid kamere, pištolja i baterijske Iampe kao par grotesknih ždralova. Panično su odbacili obuću dok je glas broj jedan odbrojavao nemilosrdnom brzinom. Izuli su se i poskidali pantalone. Džordž je nosio bokserice dok je Leni preferirao tesne gaćice, prošarane žućkastim mrljama. Lenijeva erekcija je iščezla bez traga; verovatno je odlučila da uzme slobodno veče.

„Izlazite napolje", oglasio se glas broj jedan.

Džordž je bio licem okrenut svetlu. Još uvek je nosio torbicu. Mišićavi listovi su mu vidno podrhtavali. Izgledao je tužno i skrhano. Posrtao je pod teretom turobne perspektive.

„Slušajte momci", rekao je. „ako odemo odavde nedovršenog posla, pobiće nas. To su veoma gadni..." 

„Ako ne otperjate odavde dok izbrojim do deset", reče glas broj jedan, „lično ću vas pobiti."

Glas broj dva je dodao, sa histeričnim prezirom: „Gei koknif an jom, strašljivi mamojebci! Samo vi ostanite i nažderite se kuršuma. Zbog vas se niko neće sekirati"

Kasnije će ponoviti ovu frazu pred dvanestoricom postarijih Jevreja, ali će ovi samo zbunjeno odmahnuti glavama. Imaće više sreće u Topeki gde mu je neki starkelja preveo gei koknifanjom. To znači: Poserite se u okean.

Glas broj jedan je počeo novo odbrojavanje: „ Je'n dva tri četiri..."

Džordž Nort i Leni Bil su izmenjali neodlučne poglede dostojne likovima iz crtaća i sunuli na vrata u donjem vešu. Reflektor ih je pratio. Izašli su; iščezli.

„Podi za njima", nestrpljivo je poručio glas broj jedan nevidljivom partneru. „Za slučaj da impadne napamet da se vrate..."

„ Važi',' reče glas broj dva i nestade.

Bleštavo svetlo se isključilo. „Okreni se na stomak", reče glas broj jedan.

Kalahan je pokušao da mu kaže da verovatno neće moći i da su mu jaja veličine šoljica za čaj, ali se zbog slomljene vilice čulo samo mumlanje. Poslušao ga je zakotrljavši se na levu stranu, koliko god je mogao.

„Budi miran", posavetovao ga je glas broj jedan. „Ne želim da te posečem." To nije bio glas osobe koja na ovaj način zaraduje hleb. Kalahan je mogao to proceniti i u ovako lošem stanju. Čovek je teško disao sa pauzama koje su trajale zabrinjavajuće dugo. Kalahan je želeo da mu se zahvali. Jedno je spasti stranca ako ste policajac, vatrogasac ili spasilac, a nešto sasvim drugo kad ste samo običan, anonimni građanin. Njegov spasilac, oba spasioca bila su baš to. Nije mu bilo jasno kako su mogli biti tako dobro pripremljeni. Kako su znali imena Hitlerove braće? Igde su, do đavola, bili dosad? Da li su došli s ulice, ili su se sve vreme krili u napuštenom vešeraju? Bilo je tu i drugih nedoumica, ali sad nije mario za njih. Zato što je neko, spasio, neko je spasio, neko je noćas spasio njegov život, što je bila velika stvar, jedina koja je bila važna. Džordž i Leni su ga skoro sredili, zar ne, dragi bogo, ali se konjica pojavila u poslednji čas baš kao u kaubojcima s Džon Vejnom.

Zeleo je da se zahvali tom momku. Zeleo je da bude na sigurnom u kolima hitne pomoći pre no što zlikovci zaskoče vlasnika glasa broj dva ili vlasnik glasa broj jedan od silnog uzbudenja ne doživi srčani udar. Pokušao je, ali mu je iz usta izašlo samo mumlanje. Samo pijani govor. Roven ga je zvao burbonjanje. Nimalo razgovetan.

Ruke su mu bile slobodne, a zatim i noge. Čovek nije doživeo srčani udar. Kalahan se prevrnuo na leda i ugledao zdepastu ruku sa skalpelom. Na trećem prstu imao je prsten sa crtežom otvorene knjige. Ispod nje je pisalo Ex Libris. Reflektor se ponovo uključio, Kalahan je rukama zaštitio oči. „Pobogu, čoveče, zašto to radiš?" Čulo se Gučoe, ta diš, ali ga je vlasnik glasa broj jedan ipak razumeo.

„To je očigledno, dragi prijatelju", rekao je. „Ako se ponovo sretnemo, biće kao da smo se prvi put sreli. Želeo bih da prodem nezapaženo pored vas na ulici. Tako je sigurnije."

Čuo je odlučne korake. Svetlost se udaljava.

„Pozvaćemo hitnu pomoć iz govornice preko puta..."

„Ne! Nemojte! Šta ako se vrate? " Strah ga je naterao da ovo izgovori potpuno razgovetno.

„Ne brini, pazićemo", reče glas broj dva. Hripanje se povlačilo. Momak je vraćao kontrolu nad sobom.

Baš fino. „Možda će se vratiti, rmpalija je bio zbilja potresen. Ako su Kinezi u pravu, sada sam odgovoran za tvoj život. Odsad moram nositi to breme. Pucaću ako se vrate. Neću gađati iznad njih." Nejasni oblik je zastao. Izgledao je kao prilično visok čovek. Imao je petlju, to je sigurno. „To su bila Hitlerova braća, prijatelju. Da li znaš o čemu govorim? "

„Da", prošaptao je Kalahan. „Nećeš mi reći ko si? "

„Bolje da ne znaš", reče gospodin Ex Libris.

„Da li znaš ko sam ja? "

Pauza i zvuk odlučnih koraka. Gospodin Ex Libris je stao na vratima napuštenog vešeraja. „Ne", rekao je.

I odmah zatim, „Sveštenik. Ali to sad nije važno."

„ Kako ste znali da sam ovde? "

„Čekaj hitnu pomoć", reče glas broj jedan. „Ne pokušavaj da se krećeš. Izgubio si mnogo krvi, možda imaš unutrašnjih povreda."

Zatim je nestao. Kalahan je ležao na podu, mirišući izbeljivač, deterdžent i sladunjavu aromu ishlapelog industrijskog omekšivača. Kako god da perete, pomislio je, sve izlazi čisto. Otečeni testisi su ga boleli. Naduta vilica je sevala. Osećao je kako mu se lice zateže i meso nadima. Ležao je čekajući hitnu pomoć i život, ili povratak Hitlerove braće i smrt. Damu ili tigra. Dijanino blago ili smrtonosnu zmiju. Posle beskrajnog, neodredenog perioda talasi crvenog svetla su se prelili prašnjavim tlom. Stigla je dama. Ovaj put je izvukao blago.

Ovaj put je izvukao život.

11

"I tako sam", reče Kalahan, „iste noći, završio u krevetu u sobi 577." Suzana ga je pogledala razrogačenih očiju. „Vi to ozbiljno?"

„Ozbiljan sam kao srčani udar", reče. „Rovan Magruder je umro, bio sam prebijen na smrt, pa su me bacili na njegov krevet. Imali su taman dovoljno vremena da ga pripreme. Ležao sam tamo dok nije došla sestra s morfijumom. Strepeo sam od Magruderove sestre. Dovršila bi ono što su Hitlerova braća započela. Zašto vas to iznenađuje? Naše priče obiluju čudesnim podudarnostima, zar ne? Zar niste zapazili sličnost između Kale Brin Stardžisa i mog prezimena, na primer?"

„Nego šta smo", odgovori Edi.

„Šta je bilo posle?" pitao je Roland.

Kalahan se nacerio. Revolveraš je opazio kako se dve strane sveštenikovog lica ne poklapaju. Polomili su mu vilicu, podsetio je sebe. „To je omiljeno pitanje svakog pripovedača, Rolande, ali mislim da je vreme da ubrzam ritam ili ćemo ovde presedeti čitavu noć. Najvažniji i za vas najinteresantniji deo je ionako na kraju."

To ti misliš, pade mu na pamet. Bio bi veoma iznenađen da je znao da su i ostali članovi ka-teta gajili slične misli.

„U bolnici sam ostao nedelju dana. Otpustili su me i poslali u državni centar za rehabilitaciju u Kvinsu. Prvo su mi ponudili mnogo bliže mesto na Menhetnu, ali je ono sarađivalo sa Domom - ponekad smo slali ljude tamo. Bojao sam se da će me tamo posetiti Hitlerova braća."

„Jesu li?" pitala je Suzana.

„Nisu. Devetnaestog maja 1989. posetio sam Rovana u sobi 577 bolnice Riversajd, da bih iste večeri završio u njegovoj postelji", reče Kalahan. „Dvadeset petog maja sam u zadnjem delu kombija, sa još troje pokretnih ranjenika odvezen u Kvins. Otprilike šest dana posle toga, malo pre napuštanja zavoda za rehabilitaciju i polaska na put, u Postu nalećem na interesantan članak. Bio je među prvim stranicama novina ali ne i na naslovnoj strani. NA KONI AJLENDU PRONAĐENA DVA USTRELJENA MUŠKARCA, pisalo je u naslovu. POLICAJCI KAŽU DA SVE UPUĆUJE NA MAFIJU. Taj zaključak je izveden na osnovu lica i ruku leševa. Bili su spaljeni kiselinom. Policija ih je ipak identifikovala. Bili su to Norton Randolf i Vilijem Garton, obojica iz Bruklina. Objavili su i fotografije iz policijske kartoteke; imali su bogata dosijea. Nema greške, to su bili moji momci. Džordž i Leni."

„Misliš da su ih sredili nišči ljudi, zar ne?" pitao je Džejk.

„Jakako. S njima se ne valja kačiti."

„Da li su ih novine identifikovale kao Hitlerovu braću?" pitao je Edi. „Ljudi su i u moje vreme zazirali od takvih."

„U tabloidima je bilo nekih nagađanja na tu temu", nastavio je Kalahan, „kladio bih se da su izveštači duboko u sebi znali da su ubistva i sakaćenja Hitlerove braće bila uglavnom delo Randolfa i Gartona. Uostalom, posle njihove smrti nije bilo ubistava, samo sporadičnih imitatorskih sakaćenja. Ipak, niko iz tabloidske štampe nije hteo da ubije bauka, jer bauk prodaje novine."

„Čoveče", prokomentarisao je Edi. „Stvarno si prošao kroz sito i rešeto."

„Niste još čuli završno poglavlje", rekao je Kalahan. „Ono će biti prava poslastica."

Roland je načinio karakteristični ali ne preterano ubedljivi nastavi s pričom gest. Smotao je cigaretu.

Prijatelji ga nikad pre nisu videli tako opuštenog. Samo je Oj, snevajući na Džejkovim nogama, bio opušteniji od njega.

„Napuštao sam Njujork, vozeći se preko GVB-a sa knjigom mekog poveza i bocom u krilu. Tragao sam pogledom za pešačkim mostom", reče Kalahan, „ali ga nije bilo. Tokom sledećih par meseci nailazio sam na sporadične titraje skrivenih autoputeva - sećam se da sam par puta u rukama imao novčanicu od deset dolara sa Čadburnom ali su najveći deo vremena bili daleko od mene. Video sam veliki broj vampira trećeg reda i pomislio kako se ta pošast širi. Ali nisam preduzeo ništa protiv njih. Izgubio sam potrebu, onako kako je Tomas Hardi izgubio potrebu za pisanjem romana i Tomas Hart Benton izgubio potrebu za slikanjem murala. 'To su obični komarci', pomislio sam. 'Neka ih.' Stigao bih u neki grad i potražio MenPauer, Brauni Men ili Džob Gaj. Našao bih i bar u kojem sam se osećao prijatno. Najviše sam voleo mesta koja su podsećala na Amerikano ili Blarni Ston u Njujorku."

„Drugim rečima, pio si k'o smuk", zaključio je Edi.

„Tako je", reče Kalahan. U Ediju je pronašao srodnu dušu. „Nego kako! Vodio sam računa o reputaciji tih svratišta. Što će reći da bih se napio u najomiljenijem baru i okončao veče - mislim na puzeći, vrišteći, rigajući deo - negde drugde. Obično, alfresko."

Džejk je počeo, „Šta..."

„Hoće da kaže da se opijao napolju, neznalico", rekla mu je Suzana. Pogladila ga je po kosi, zatim se trgla i spustila ruku na stomak.

„Kako vam je, sai?" pitala je Rozalita.

„Dobro, ali bih rado popila nešto gazirano."

Rozalita je ustala i potapšala Kalahana po ramenu. „Produžite, padre, ili ćete završiti oko dva ujutru." „U redu", rekao je. „Pio sam, sve se svodi na to. Opijao sam se svake večeri i brbljao svakome ko je hteo da sluša o Lupu, Rovanu, Roveni, crnom čoveku koji me je pokupio u Isakena Kauntiju i Ruti, koja je možda bila puna života ali koja sigurno nije bila sijamska mačka. Na kraju bih se onesvestio.

„Tako sam radio sve dok nisam stigao do Topeke. Krajem zime, 1982. Tamo sam dodirnuo dno. Da li neko od vas zna šta znači dodirnuti dno?"

Nakon duge pauze svi su klimnuli glavom. Džejk je mislio na završni esej i časove engleskog kod gospode Ajveri. Suzana se setila Oksforda Misisisipi, a Edi plaže kraj Zapadnog mora. Naginjao se nad čovekom koji će postati njegov dinh, s namerom da mu prereže grkljan zato što ga nije puštao da prode kroz jedna od magičnih vrata i snabde se dragocenom supstancom čije ime počinje malim slovom h.

„Dodirnuo sam dno u zatvorskoj ćeliji", reče Kalahan. „Sve se desilo rano ujutro, bio sam prilično trezan. Nisam bio u rupi za otrežnjenje pijanaca već u pristojnoj ćeliji sa ćebetom na krevetu i drvenom daskom na šolji. Bila je to prava palata u poredenju sa nekim mestima na kojima sam bio. Jedine problematične stvari bile su taj momak s imenima... i pesma."

12

Siva jutarnja svetlost dopirala je kroz prozorčić ćelije ojačan čeličnom žicom. Bojila je njegovu kožu u sivo. Ruke su mu bile prljave i prekrivene ogrebotinama. Prljavština pod noktima je negde bila crna (štroka) a negde braonkasta (skorena krv). Maglovito se sećao rvanja s osobom koja ga je stalno zvala ser. Strepeo je da ne sedi u ćeliji zbog izuzetno popularnog člana 48, napada na službeno lice. Samo je hteo - toga se za nijansu jasnije sećao - da proba dečakovu kapu, koja je bila tako lepa. Seća se kako je pokušao da objasni mladom policajcu (ako je suditi po njegovom izgledu. Još malo pa će početi da regrutuju i decu iz prvih razreda osnovne, bar ovde, u Topeki) da je u stalnoj potrazi za šarmantnim pokrivalima za glavu. Nigde nije išao bez kape zbog Kainovog znaka na čelu. „Liči na krst", rekao je (ili je bar pokušao da kaže), „al'je to Kainov znak." Što je trebalo da znači Kainov znak.

Sinoć se stvarno napio, ali se nije osećao toliko loše. Sedeo je na krevetskoj dasci prelazeći rukama kroz raščupanu kosu. U ustima je imao odvratan ukus -jako sličan mačjoj mokraći, ako baš želite da znate - ali ga glava nije mnogo bolela. Kad bi samo taj užasni glas ućutao! Dalje niz hodnik neko je recitovao beskrajnu listu imena po abecednom redu. U blizini je neko pevao njegovu najomraženiju pesmu: „Neko je spasio, neko je spasio, neko mi je noćas spasio život..."

„Nejlor! Noton! O'Konor! O'Šonesi! Oskovski! Osmer!"

Mišići u butinama su mu zaigrali baš kad je počeo da shvata da je on tajanstveni pevač. Neugodna drhtavica se penjala ka kolenima i butinama, jačajući usput. Video je kako se veliki mišići u nogama podižu i spuštaju kao klipovi. Šta mu se dešava?

„Palmer! Palmgren!"

Drhtanje je zahvatilo međunožje i donji deo stomaka. Donji veš mu je potamneo od pišaćke. Stopalima je zamlatarao po vazduhu, kao da istovremeno žonglira dvema nevidljivim fudbalskim loptama. Doživljavam napad, pomislio je. To je verovatno to. Gasim se. Do viđenja, crna ptico. Pokušao je da pozove pomoć ali mu je iz usta izašlo samo nerazgovetno krkljanje. Ruke su mu se trzale gore-dole. Nogama je žonglirao nevidljivim fudbalskim loptama a rukama nemoćno zazivao boga. Momak s kraja hodnika će nastaviti s prozivkom do kraja veka, možda i do sledećeg ledenog doba.

„Pešijer!... Piters!... Pajk!... Polovik!... RenU... Rankur!"

Gornji deo Kalahanovog tela poćeo je da se trza napred-nazad. Kad god bi krenuo napredpretila mu je opasnost da izgubi ravnotežu i padne na pod. Ruke su letele gore, a noge u stranu. Širenje tople, gnjecave palaćinke na dupetu poručivalo mu je da je upravo pustio čokoladu.

„Rikupero! Robijar! Rosi!"

Presavio se unazad, sve do belo okrečenog betonskog zida na kojem je neko naškrabao BANGO TVOR i Upravo sam doživeo devetnaesti nervni slom. Trznuo je napred, sa žarom muslimana na jutarnjoj molitvi. Nakratko je ugledao betonski pod između golih kolena. Preturio se i udario licem o zemlju. Vilica, koja se nekako zacelila uprkos stalnom noćnom pijančenju, nije izdržala. Polomila se na tri od prvobitna četiri mesta. Da bi sve bilo na svom mestu - četirije savršen broj - polomio je i nos. Trzao se na podu kao riba na suvom, ostavljajući trag krvi, govana i mokraće. Daa, gasim se, pomislio je.

„Rajan! Saneli! Šer!"

Neobično veliko zlo postepeno je popuštalo, prerastajući u manje zlo, koje se na kraju svelo na blage trzaje. Očekivao je dolazak čuvara, ali se niko nije pojavljivao. Trzaji su minuli pa je ponovo postao Donald Frenk Kalahan. Ležao je na podu zatvorske ćelije u Topeki, Kanzas, dok je neko dole niz hodnik nastavljao da recituje po abecednom redu.

„Sivi!... Šerou!... Šacer!"

Po prviput u proteklih nekoliko meseci pomislio je na konjicu koja se pojavila baš kad su Hitlerova braća počela da ga rezbare u napuštenom vešeraju na Istočnoj i Četrdeset sedmoj. Sredili bi ga. Za dan-dva neko bi naišao i pronašao Donalda Frenka Kalahana, mrtvog kao rasporena skuša, najverovatnije sa jajcima umesto minduša. Konjica je stigla u pravi čas i...

Nije to bila konjica, pomislio je ležeći na zemlji, dok mu se lice ponovo nadimalo. Upoznaj novo lice, isto kao staro Iice. Bili su to glas broj jedan i glas broj dva. Ali ni to nije tačno. Bila su to dva sredovečna muškarca koja su odavno prošla životni zenit. Bili su to Ex Libris i gospodin Gei kok-nifanjom, šta god to značilo. Bili su preplašeni na smrt i to s dobrim razlogom. Hitlerova braća možda nisu sredila hiljadu ljudi kao što se Leni hvalisao, ali su izmrcvarili veliki broj žrtava. Ne-ke su nosili na duši. Bili su par humanoidnih grabljivaca i da, gospo-din Ex Libris i gospodin Gei koknifimali su i previše razloga za strah. Sve se završilo dobro po njih, ali nije moralo tako biti. Da su Džordži i Leni preokrenuli situaciju, šta bi se onda desilo? Slučajni prolaznik bi u Tartl Bej vešeraju nabasao ne na jedan već na tri leša. Nesumnjivo bi osvanuli na naslovnoj strani Posta. Ljudi su rizikovali život, i to zbog koga. Šest ili osam meseci kasnije, on je prljava, mamurna, izmoždena pijanica. Upišan i usran leži na tlu zatvorske ćelije. Dnevna ispičutura i noćni pijanac.

Tad se desio preokret. Dole niz hodnik, lagano recitovanje je stiglo do Sprenga, Stjuarta i Sadbija; čovek je ležao na prljavom podu ćelije u svetlosti zore dodirnuvši dno, što je, po Hefinicije, tačka sa koje se ne može niže pasti, izuzev ako ne dohvati ašov i počne da kopa.

Ležao je i posmatrao svet sa najnižeg nivoa. Naslage prašine su, na toj visini, izgledale kao duhovi nestalog drveća, a gomile štroke kao brda usred sterilnog rudarskog pejzaža. Pomislio je: Koji je mesec, februar? Februar 1982? Tako nekako. Reći ću ti nešto. Dajem ti jednu godinu da se središ. Jednu godinu da nešto učiniš sa sobom. Bilo šta. Nešto što će opravdati rizik koji su ti ljudi preuzeli na sebe. Nastavićeš život ako uspeš da se pribereš. Ako i u februaru 1983. budeš pio, oduzećeš sebi život.

Dole u hodniku, isprani glas konačno je stigao do Targenfilda.

13

Kalahan je ćutao. Neraspoloženo je gucnuo malo kafe. Okrepio se jabukovačom.

„Kad sam rešio da se popnem, znao sam gde da nađem stepenice", rekao je. „Sam bog zna koliko posrnulih pijanaca sam doveo na AA sastanke u Ist Sajdu. Kad su me pustili, pronašao sam AA podružnicu u Topeki. Svakodnevno sam išao na sastanke. Nisam razmišljao o prošlosti niti o budućnosti. 'Prošlost je istorija, budućnost je misterija', kažu. Samo što ovaj put nisam ćutke sedeo u zadnjem redu. Progurao sam se napred. Tokom predstavljanja sam rekao, 'Ja sam Don K. ne želim da pijem.' A želeo sam i to svakog dana, ali u AA imaju izreku za svaku situaciju, jedna od njih je 'Pretvaraj se dok ne uspeš.' U jesen 1982. probudio sam se sa saznanjem da više ne želim da pijem. Pritisak je, kako kažu, prevladan. Napustio sam grad, iako stručnjaci tvrde da u prvoj godini trezvenjaštva treba izbegavati velike životne promene. Jednog dana sam šetao parkom Gejdž - tačnije, Rajnišovim ružičnjakom..." Prekinuo je, posmatrajući ih. „Šta je? Poznajete li to mesto? Nemojte mi reći da poznajete Rajnišov ružičnjak!"

„Bili smo tamo", tiho je rekla Suzana. „Videli smo dečji vozić."

„To je čudesno", rekao je Kalahan.

„Devetnaesti je čas i sve ptice pevaju", ubacio se Edi, ali bez osmeha na licu.

„Bilo kako bilo, prvi poster sam pronašao u ružičnjaku. DA LI STE VIDELI KALAHANA, NAŠEG IRSKOG SETERA. IMA OŽILJAK NA ŠAPI I OŽILJAK NA ČELU. NALAZAČU SLEDI VELIKODUŠNA NAGRADA. I tako dalje, i tako dalje. Konačno su pogodili ime. Odlučio sam da odem, dok još ima vremena. Otišao sam u Detroit i skrasio u Svetioniku, skloništu za alkoholičare. Mesto je ličilo na Dom, ali bez Rovana Magrudera. Radili su dobro, ali su jedva sastavljali kraj s krajem. Prijavio sam se. Tamo sam dočekao decembar 1983, vreme krupnih događaja."

„Kakvih događaja?" pitala je Suzana.

Odgovor je dobila od Džejka Čembersa. Znao je, bio je jedini među njima koji je mogao znati. Na kraju krajeva, i on je doživeo takvo iskustvo.

„Tada si umro", rekao je Džejk.

„Da, baš tako", potvrdio je Kalahan. Nije pokazao nikakvo iznenađenje. Govorio je mirno kao da priča o rodu pirinča ili o mogućnosti da Andiju iscure baterije. „Tada sam umro. Rolande, zavij mi jednu cigaretu, molim te. Treba mi nešto jače od jabukovače."

14

Svetionik je negovao dugu tradiciju, po nekima dužu od... četiri godine (Svetionik je postojao tek pet godina). Bila je to proslava Dana zahvalnosti u sportskoj sali gimnazije Svetog Imena na Vest kongres stritu. Gomila pijanaca ukrasila bi mesto narandžastim i smeđim krep-papirom, kartonskim čurkama, plastičnim voćem i povrćem. Drugim rečima, američkim žetvenim amajlijama. U tome su učestvovali samo štićenici koji su sastavili dve vezane nedelje bez pića. Vard Hakman, Al Mekoven i Don Kalahan su doneli zajeclničku odluku da baksuzima zabrane učešće u timu za dekoraciju, bez obzira na dostignuti stepen trezvenjaštva.

Na Čureći dan se u Svetom Imenu okupljalo stotinak najprobranijih detroitskih alkosa, hipija i poluludih beskućnika. Služena im je bajna večera od ćuretine, slatkih krompirića i ukusnih priloga. Posedali bi oko desetak dugih stolova nasred košarkaškog igrališta (noge od stolova obmotavali su filcom, zvanice su večeravale u čarapama). Domaćini bipre obeda (to je bio integralni deo obreda) na brzinu obišli sve stolove („Ko protraći više od deset sekundi, momci, leti napolje", upozorio ih je Al). Svako bi dobio šansu da kaže jednu stvar na kojojje zahvalan. Zbog Dana zahvalnosti, naravno, ali i zbog temeljnog postulata AA programa, da se zahvalni alkoholičar neće napiti i da se zahvalni narkos neće ufiksati.

Brzo su napredovali. Kalahan je mirno i opušteno sedeo. Nespremno je dočekao svoj red, što ga je umalo skupo koštalo. U najboljem slučaju zaradio bi etiketu momka sa istinski bizarnim smislom za humor.

„Zahvalan sam..." počeo je i stao. Ugrizao se za jezik nakon što je shvatio šta je hteo da kaže. Nestrpljivo su ga posmatrali muškarci zarasli u bradu i žene opuštene kose, okruženi mirisom ulice i aromom prljavog povetarca iz podzemne železnice. Neki su ga već zvali oče, a kako su mogli znati? Kako su znali? Kako bi se osećali da su znali koliko mu je neprijatno da to sluša? Koliko ga to podseća na Hitlerovu braću i slatkasti miris industrijskog omekšivača? Nisu ga samo „klijenti" posmatrali, već i Vord i Al.

„Zahvalan sam zato što danas nisam pio niti sam sefiks'o", rekao je. Oslonio se na proverene favorite. Odgovorio mu je žamor odobravanja. Čovek do njega rekao je da je zahvalan zato što će mu sestra dozvoliti da je poseti za Božić. Niko nije znao da Kalahan zamalo nije rekao, „Zahvalan sam zato što odavno nisam video vampire trećeg reda ili postere o izgubljenim kućnim ljubimcima."

Mislio je da mu se to dešava zato što ga je Bog primio natrag, iako samo na probni rad. Nadao se da je moć Barlouovog ugriza nestala. Drugim rečima, mislio je da je ostao bez prokletog vidovnjačkog dara. Nije pokušao da ovu ideju ispita odlaskom u crkvu - sportska sala u Svetom Imenu bila mu je sasvim dovoljna. Nije mu palo napamet - bar ne na racionalnom nivou - da gonioci ovaj put žele da budu sigurni da je krug čvrsto zatvoren. Kalahan će uskoro doznati da su oni možda spori učenici, ali da nisu u potpunosti lišeni sposobnosti učenja.

Početkom decembra Vord Hakman dobio je neverovatno pismo. „Božić je ovaj put dobrano poranio, Done! Čekaj da vidiš ovo, Ale!" Trijumfalno je mahao pismom. „Ako dobro odigramo svoje karte, momci, iduću godinu ćemo bezbrižno dočekati!"

Al se dočepao pisma. Pažljivo ga je čitao. Zabrinutost i oprez lagano su nestajali s njegovog lica. Dodao jepismo Donu, s kezom od uva do uva.

Pismo je poslala korporacija sa ograncima u Njujorku, Čikagu, Detroitu, Denveru, Los Andelesu i San Francisku. Stiglo je na tako finom papiru da bi svako poželeo da od njega napravi majicu koja se nosi tesno uz kožu. Obaveštavalo ih je da korporacija planira da pokloni dvadeset miliona dolara dobrotvornim organizacijama širom Sjedinjenih Država. Svaka od dvadeset izabranih organizacija dobija istu sumu od milion zelembaća. Korporacija mora pokloniti novac pre isteka kalendarske 1983. Medu potencijalnim korisnicima bilo je nekoliko javnih kuhinja, skloništa za beskućnike, dve klinike za siromašne iprototip program za testiranje na sidu u Spokejnu. Svetionik je bio među skloništima.

Dokument je potpisao neki Ričard Sajr, zamenik izvršnog direktora u detroitskom ogranku. Sve je bilo bajno i sjajno. Činjenicu da su sva trojica pozvana na sastanak u detroitskom ogranku korporacije protumačili su kao kompliment njihovom radu. Datum sastanka, ujedno i dan Kalahanove smrti, bio je devetnaesti decembar, 1983. Ponedeljak.

U zaglavlju pisma je pisalo SOBRA KORPORACIJA.

15

„Otišao si na sastanak", rekao je Roland.

„Svi smo otišli", rekao je Kalahan. „Da sam samo ja pozvan, ne bih išao. Ali, pošto su pozvali svu trojicu... i zbog poklona od milion dolara... imate li pojma šta je suma od milion dolara značila krhkoj instituciji kao što je bio Svetionik? Naročito u Reganovo doba?"

Suzana se uzvrpoljila. Edi je prostrelio nedvosmisleno trijumfalnim pogledom. Kalahan je hteo da se raspita za razloge ove neme igre, ali je Roland vrteo prstima požurujući ga. Bilo je veoma kasno. Bližila se ponoć. Niko od članova Rolandovog ka-teta nije izgledao dremljivo; gutali su padrea očima, upijajući svaku reč.

„Reći ću vam u šta verujem", rekao je Kalahan, naginjući se napred. „Postoji labav savez između vampira i niščih ljudi. Ako potražite korene ove saradnje, pronaći ćete ih u mračnim zemljama. U Zemlju Gromova."

„Ne sumnjam u to", reče Roland. Plave oči su živo bleštale na revolveraševom bledom i umornom licu. „Vampiri drugog i trećeg reda su glupi. Nišči ljudi su pametniji, ali ne mnogo. Da nije tako ne bih im tako dugo izmicao. Konačno se neko drugi zainteresovao za mene. Verujem da je u pitanju bio neki poverenik Grimiznog Kralja. Nišči ljudi su povučeni s mog traga. Kao i vampiri. Tokom poslednjih meseci nije bilo postera, bar ih ja nisam video; nije bilo kredom naškrabanih poruka na trotoarima Vest fort strita ili Džeferson avenije. Mislim da je neko drugi poveo igru. Neko mnogo bistriji. Ne zaboravite na milion dolara!" Zatresao je glavom. Na licu mu je zaigrao skromni, gorki osmeh. „Na kraju me je to zaslepilo. Prokleti novac. 'O da, ali je to bio novac za dobru stvar!' govorio sam sebi... bio je to zajednički stav, naravno. 'To će nam omogućiti najmanje pet godina nezavisnosti! Nećemo morati da obijamo pragove gradske vlade Detroita sa šeširom u rukama!' Sušta istina. Tada mi nije pala na pamet druga, veoma jednostavna, istina: gramzivost u ime dobra je ipak gramzivost."

„Šta se dogodilo?" pitao je Edi.

„Potrudili smo se da stignemo na vreme", rekao je padre. Lice mu je krasio sablasan osmeh. „Sastanak je bio u zgradi Tišman, 982 Mičigen avenije, jednoj od najprestižnijih poslovnih adresa u D. Vreme: devetnaesti decembar, u četiri i dvadeset po podne."

„Čudno vreme za poslovni sastanak", rekla je Suzana.

„To je i nama palo na pamet, ali ko bi pazio na takve sitnice kad je u pitanju suma od milion dolara?

Posle kratke rasprave složili smo se Alom, bolje reći s Alovom majkom. Tvrdila je da na važne sastanke treba stići pet minuta ranije, ni više ni manje. Ušli smo u predvorje palate Tišman u četiri i deset, u najboljoj odeći. Pronašli smo Sombra korporaciju na tabli s imenima i pošli na trideset treći sprat."

„Kako ste proverili korporaciju?" pitao je Edi.

Kalahan ga je gledao kao da je rekao duh. "U biblioteci smo doznali da je Sombra zatvorena korporacija -drugim rečima, nije imala prijavljenih akcija na berzi. Uglavnom se bavila otkupom drugih kompanija. Specijalizovala se za visoke tehnologije, nekretnine i gradevinarstvo. Ništa drugo nismo saznali. Ostali podaci bili su strogo čuvana tajna."

„Sa sedištem u Sjedinjenim Državama?" pitala je Suzana.

„Ne. U Nasauu na Bahamima."

Edi se uzvrpoljio. Prisetio se kratkotrajne karijere kokainskog kurira i čoveka žućkastog tena od kojeg je preuzeo poslednju pošiljku droge. „Bio sam tamo, da znate", rekao je. „Nisam video nikog iz Sombra korporacije."

Da li je mogao biti siguran? Šta ako je žutoliki sa britanskim akcentom radio za Sombru? Zar je bilo teško poverovati da se mračna organizacija, naporedo sa drugim poslovima, bavi i krujumčarenjem droge? Edi je mislio da nije. Ako ništa drugo, ovo upućuje na vezu sa Enrikeom Balazarom.

„Bilo kako bilo, korporacija se nalazila u svim validnim priručnicima i godišnjacima", rekao je Kalahan. „Istina, neupadljivo predstavljena. Nije bilo sumnje da je jako bogata. Ne znam šta je Sombra bila. Danas verujem da je većina ljudi koje smo videli u kancelarijama na trideset trećem spratu statirala... scenski dekor... ali da Sombra korporacija verovatno postoji.

„Popeli smo se liftom. Našli smo se u predivnom prostoru za prijem - francuski impresionisti na zidovima i šta još? - zanosna recepcionerka u savršenom skladu s ambijentom. Žena zbog koje -oprostite mi, Suzan - muškarac može poverovati da će živeti večno ako samo pomiluje njenu dojku."

Edi je prsnuo u smeh. Pogledao je postrance u Suzanu i naglo prestao.

„Bilo je četiri i sedamnaest. Zamolili su nas da sednemo i pričekamo, što smo i učinili. Bili smo veoma nervozni. Ljudi su dolazili i odlazili. S vremena na vreme bi se s desne strane otvorila vrata. Videli bismo krajičak prostorije pune stolova i pregradnih zidova. Telefoni su zvonili, a sekretarice žurile tamo-vamo, pretrpane dosijeima. Odnekud je dopirao zvuk velikog kopiraparata. Ako je to bila nameštaljka - a mislim da jeste - bila j& majstorski izvedena, kao u holivudskim filmovima. Mučila me je nervoza zbog sastanka s gospodinom Sajrom, ali ništa više od toga. Danas to ne mogu objasniti. Bežao sam duže od osam godina, još otkad sam napustio Jerusalimovo. Za to vreme razvio sam prilično osetljiv sistem ranog upozorenja, ali je on tog dana potpuno zakazao. Mislim da bi vam i Džon Dilindžer, kad biste ga mogli dobiti preko tonske centrale, rekao isto za kobno veče u bioskopu sa En Saž.

„U četiri i devetnaest nam je prišao mladić u prugastom odelu i kravati, slika i prilika manekena Huga Bosa. Zamolio nas je da krenemo za njim. Poveo nas je niz hodnik pored nekoliko veoma luksuznih kancelarija. U njima su sedeli visoki zvaničnici kompanije. Oni su, koliko smo videli, vredno radili. Išli smo ka dvokrilnim vratima na kraju hodnika. Na njima je pisalo: soba za sastanke. Naš pratilac je otvorio vrata. Rekao je, dobro se sećam, 'Božja sreća, gospodo'. Ne dobra sreća, već božja sreća. Moj alarm se tek tada oglasio, ali je bilo kasno. Vidite, sve se dogodilo veoma brzo. Nisu..."

16

Sve se dogodilo veoma brzo. Gonili su Kalahana jako dugo, ali nisu gubili vreme na isprazno likovanje. Vrata su se zalupila za njima, preglasno i toliko jako da su zadrhtala na šarkama. Pomoćnici direktora zaraduju zamašna sredstva na godišnjem nivou da bi zatvarali vrata na prihvatljiv način, sa poštovanjem prema novcu i moći pretpostavljenih - a ovo nije ličilo na to. Tako su gnevni pijanci i narkomani lupali po zatvorenim vratima. I ludaci, naravno. Ludaci su neprevazideni u lupanju vratima.

Kalahanov alarmni sistem radio je punom snagom. Nije pištao, urlao je. Ogledao se po sobi za sastanke na najvišem nivou, sa ogromnim prozorom s kog se pružao prvorazredni pogled na jezero Mičigen i shvatio da alarm ne urla bez valjanog razloga. Imao je vremena da pomisli Dragi Hriste i Marijo Majko Božja - kako sam mogao biti tako lakomislen? Nabrojao je trinaest osoba. Trojica su bili nišči ljudi. Prvi put je mogao da ih dobro osmotri. Imali su nezdrav ten, crvene oči i pune, ženske usne. Sva trojica su pušila. Bilo je tu i devet vampira trećeg reda. Trinaesta osoba u sobi za sastanke nosila je drečavu košuiju i napadnu kravatu. Bio je u odeždi niščih ljudi alije njegovo lice bilo vitko i privlačno. Zračio je inteligencijom i smislom za crni humor. Na čelu je imao crveni, krvavi krug. Krv se čudno ponašala, nije tekla niti se zgrušavala.

Čuo je oštri prskavi zvuk. Okrenuo se i video Ala i Vorda na podu. Sa obe strane ulaznih vrata stajale su osobe broj četrnaest i petnaest, nišči muškarac i nišča žena. Držali su električne omamljivače u rukama.

„Tvojim prijateljima se ništa neće dogoditi, oče Kalahane."

Okrenuo se u pravcu glasa. Bio je to čovek sa krvavom mrljom na čelu. Imao je otprilike šezdeset godina, ali se ne bi kladio u to. Nosio je drečavu žutu košulju i crvenu kravatu. Osmehnuo se, razmaknuvši tanke usne. Otkrio je niz šiljatih zuba. To je Sajr. Pomislio je Kalahan, Sajr ili potpisnik onog pisma. U svakom slučaju, mozak ove nameštaljke.

„Za tebe se to ne može reći", nastavio je.

Nišči ljudi su ga posmatrali s tupom pohlepom: konačno su se dočepali svog izgubljenog šteneta sa izgorelom šapicom i nagrđenim čelom. Vampiri su ga posmatrali s večim zanimanjem. Čuo je slaba i prigušena zvona. Prizivala su ga.

Sajr — ako je to bilo njegovo ime — okrenuo se vampirima. „To je taj ", rekao je poslovnim tonom. „ Pobio je stotine vaših u desetak verzije Amerike. Moji prijatelji", pokazao je na nišče ljude, „nisu uspeli da ga uhvate. Oni obično tragaju za drugim, manje opreznim plenom. U svakom slučaju, sada je ovde. Hajde, poslužite se. Ali ga nemojte ubiti!"

Okrenuo se Kalahanu. Rupa na čelu mu je bila puna svetlucave tečnosti koja nikad nije curila. To je oko, pomislio je Kalahan, krvavo oko. Šta ga preko njega posmatra? Šta ga i odakle vreba?

Sajr je nastavio, „Specijalni kraljevi prijatelji s kojima si se već upoznao prenose virus side. Siguran sam da znaš šta je to, zar ne? To će te ubiti. To će te zauvek izbaciti iz igre, u ovom i svim drugim svetovima. Ne sekiraj se, ovo ionako nije igra za momka poput tebe. Za lažnog sveštenika."

Kalahan nije oklevao. Ako bude oklevao biće izgubljen. Nije zazirao od side, već od njihovih prljavih usana na svojoj koži, od poljupca kakav je Lup Delgado dobio u sokačetu. Neće pobediti. Posle svega što je preturio preko glave, posle svih poslova i zatvorskih ćelija i konačnog otrežnjenja, neće pobediti.

Neće trošiti vreme na raspravu. Od toga ne bi imao vajde. Zašprintao je desnom stranom velikog stola od skupocenog mahagonija. Čovek u žutoj majici, se silno uznemirio, povikao je „Drž'te ga! Drž'te ga!" Brojne ruke posegle su za njegovim sakoom - kupljenim specijalno za ovu priliku u Grand river mensveru - ali su skliznule. Imao je vremena da razmisli Prozor se neće razbiti, napravljen je od otpornog stakla, otpornog na pokušaje samoubistva, neće se razbiti... imao je dovoljno vremena da prizove boga po prviput otkad ga je Barlou naterao da proba otrovnu vampirsku krv.

„Pomozi mi! Molim te, pomozi mi!" povikao je otac Kalahan, udarivši ramenima u prozor. Jedna ruka ga je dohvatila po glavi, pokušavajući da mu se uplete u kosu, alije i ona omanula. Prozor se razbio u bezbroj komada. Našao se na hladnom vazduhu, među snežnim pahuljama. Bacio je pogled između novih, crnih cipela (i one su kupljene za ovu priliku). Video je Mičigen aveniju. Automobili su ličili na igračke a ljudi na mrave.

Osetio je Sajra, nišče ljude i vampire čijije zadatak bio da ga zaraze i zauvek izbace iz igre. Tiskali su se na razbijenom prozoru i zevali u neverici.

Pomislio je, Ovo će me zbilja zauvek izbaciti iz igre... zar ne?

Pomislio je, sa detinjastom začudenošču: Ovo je moja poslednja misao. Ovo je moj oproštaj. 

Zatim je pao.

17

Zastao je, stidljivo se zagledavši u Džejka. „Sećaš li se?" pitao je. „Stvarnog..." Pročistio je grlo.

„Umiranja?"

Džejk je ozbiljno klimnuo. „Ti se ne sećaš?"

„Pamtim pogled na MiČigen aveniju između novih cipela. Sećam se kako stojim - ili mi se bar tako činilo -usred mećave. Pamtim kako Sajr iza mene urla na nepoznatom jeziku. Kune. Te grlene reči morale su biti kletve. Sećam se da sam pomislio, Plaši se. Bila je to moja poslednja pomisao. Sajr se plašio. Propao sam u tamu. Lebdeo sam. Čuo sam udaljena zvona. Zvuk je bio sve bliži. Kao da su montirana na nekoj mašini koja mi se približavala stravičnom brzinom.

„Video sam svetlo. Svetlo u tami. Protumačio sam ga kao Kabler-Rosovu viziju smrti i odlučno pošao ka njoj. Nije mi bilo važno gde ću izaći, molio sam boga da ne završim krvav i smrskan na pločniku Mičigen avenije, sa gomilom radoznalaca oko sebe. Nisam znao kako ću izbeći toj sudbini. Onaj ko padne sa visine od trideset tri sprata ne može očekivati da će ustati, otresti prašinu i nastaviti svojim putem.

„Hteo sam da umaknem zvonima. Bila su sve jača. Oči su mi se ovlažile. Bolele su me. Bilo mi je drago što imam oči i uši, ali su zvona ovu zahvalnost činila striktno akademskom.

„Pomislio sam, Moram stiči do svetlosti, bacio sam se ka njoj. Ja..."

18

Otvorio je oči, ali je još pre toga nešto namirisao. Bio je to vonj sena, ali veoma slab, gotovo neprimetan.

Tek senka negdašnjeg. A on? Da li je i on senka?

Uspravio se i pogledao okolo. Ako je ovo život posle smrti, onda su sve svete knjige, uključujući i onu iz koje je on propovedao, bile pogrešne. Nije bio u raju niti u paklu; već u štali. Na podu je bilo sasušenih vlati slame. Blistava svetlost provlačila se kroz brojne pukotine u daščanim zidovima. To je svetlost koju sam sledio u tami. To je pustinjska svetlost. Da li ga je nešto navelo na taj zaključak? Možda. Udisao je suv vazduh. Ličio je na atmosferu nepoznate planete.

Možda je upravo to u pitanju, pomislio je. Možda je ovo Planeta života posle smrti.

Zvona su zvonila. Zvučala su sladunjavo i stravično, ali su kopnela... kopnela... iskopnevši. Čuo je slab udar toplog vetra. Daske su propustile deo vazdušne struje. Nekoliko vlati slamepodiglo se s poda. Popadale su po tlu nakon lenjog, kratkog plesa.

Čuo je nepoznatu buku, niz potmulih aritmičnih udaraca. Po zvuku je zaključio da je to neka mašina, u ne baš sjajnom stanju. Ustao je. U sekundi ga je oblio znoj pošto je u štali vladala velika vrućina. Osmotrio je samog sebe. Skupo odelo iz Grand river mensvera je iščezlo. Nosio je farmerke i plavu flanelsku košulju, izbledelu od silnog pranja. Na nogama je imao par iznošenih čizama sa istanjenim donom. Tajpar obuće prešao je bezbroj prašnjavih kilometara. Presavio se i ispipao noge tražeći prelome. Nije ih bilo. Zatim ruke. Ništa. Pokušao je da pucne prstima. Lako su obavili povereni im posao. Proizveli su tihe zvuke nalik lomljenju grančica.

Pomislio je: Da li je moj dosadašnji život bio san? Da li je ovo stvarnost? Ako jeste, ko sam ja i šta ovde radim?

Iz dubokih senki iza njega dopirao je istrošeni, ciklični zvuk: tup-TUP-tup-TUP-tup-TUP.

Okrenuo se u tom pravcu i zinuo od čuda. Nasred napuštene štale stajala su vrata. Lebdela su u vazduhu daleko od zidova. Imala su šarke, ali su se i one držale za ništavilo. Na polovini su imale urezane hijeroglife. Nije ih mogao rastumačiti. Prišao je bliže, kao da će ih zbog toga bolje razumeti. U neku ruku ijeste. Zapazio je da je okrugla kvaka načinjena od kristala i da je na njoj ugravirana ruža. Čitao je Tomasa Vulfa: kamen, ruža, nepronađena vrata; kamen, ruža, vrata. Nije bilo kamena, alije hijeroglif mogao imati to značenje.

Ne, pomislio je. Ne, tamo piše nepronađena. Možda sam ja kamen.

Pružio je ruku i dodirnuo kristalnu kvaku. Kao da je to bio neki signal (sigul, pomislio je). Mehanički udarci su umukli. Čuo je udaljenu, slabu zvonjavu i okrenuo kvaku. Nije se pomerila ni za milimetar. Kao da je utisnuta u beton. Zvonjava se izgubila čim je pustio kvaku.

Obišao je vrata ali su ona nestala. Pojavila su se kad je zakoračio ispred njih. Obišao je tri lagana kruga, utvrdivši tačku na kojoj su vrata nestajala na jednoj da bi se pojavila na drugoj strani. Počeo je da korača u suprotnom pravcu u sve širim krugovima. Nije znao šta da radi. Kakvo je ovo čudo?

Neko vreme je posmatrao vrata, razmišljajući, zatim se uputio u unutrašnjost štale. Sledio je zvuk mašine. Koračao je ne osećajući bol. Telo očigledno nije bilo obavešteno o padu s velike visine i Hriste, ovde vlada nepodnošljiva vrućina!

Našao se u odavno napuštenoj štali za konje. Pronašao je gomilu prastarog sena. Kraj njega je bilo uredno složeno ćebe i nešto što je ličilo na dasku za hleb. Na dascije bio komad suvog mesa. Podigao ga je i omirisao. Osetio je so. Goveda pečenica, pomislio je, pre no što je odgrizao komad. Nije mario da lije otrovna. Kako neko može otrovati mrtvaca?

Zvakao je meso i njuškao okolo. U zadnjem delu štale nabasao je na sklepanu sobicu. Iz proreza među daskama dopiraia je svetlost. Bilo je dovoljno da zapazi mašinu pričvršćenu za betonski pod. Sve u prostoriji svedočilo je o dugim godinama zanemarenosti, samo je ovaj gadžet, nalik mašiniza mužu, bio nov. Na njemu nije bilo rđe, ni prašine. Približio se. Sa jedne strane je štrčala hromirana slavina. Ispod nje je bio odvod. Čelični obruč oko njega izgledao je vlažno. Na vrhu mašine bila je metalna pločica. Pored nje je bilo crveno dugme. Na pločici je pisalo:

LaMERK INDUSTRIES 834789-AA-45-776019

NE SKIDAJTE POKLOPAC POTRAŽITE POMOĆ

Na crvenom dugmetu je pisalo ON. Kalahan ga je pritisnuo. Začula se potmula tutnjava. Nedugo potom je iz hromirane slavine potekla voda. Stavio je ruke pod mlaz. Vrele ruke su mu utrnule pod zapanjujuće hladnom vodom. Pio je. Voda je imala neutralan, ni sladak ni gorak ukus. Pomislio je, ukus ne opstaje na golemim dubinama. Ovo...

„Zdravo, oče."

Zavrištao je od iznenađenja. Ruke su mu poletele uvis. Dragulji rasutih kapljica za trenutak su zablistali u prašnjavom sunčevom zraku koji se probio između dve trošne daske. Na vratima sobe s pumpom stajao je čovek s navučenom kapuljačom.

Sajr, pomislio je. To je Sajr, sledio me je, prošao je kroz prokleta vrata...

„Smiri se" reče muškarac pod kapuljačom. „ 'Oladi motore', tako bi rekao revolverašev novi prijatelj."

Nastavio je, poverljivim glasom: „Zove se Diejk, ali ga kućepaziteljka zove Bama." Zatim je, veselim tonom čoveka kome je upravo sinula divna ideja, dodao, „Pokazaću ti ga! Pokazaću ti obojicu! Mozda je kasno! Hajde!" Ispružio je ruku. Iz rukava su izvirili dugi, beli prsti. Ostavljali su neprijatan utisak, kao da su od voska. Kalahan nije pokazao spremnost da ga sledi pa je čovek pod ogrtačem progovorio umirujućim tonom. „Hajde. I sam znaš da ne možeš ostati ovde. Ovo je samo usputna stanica, ovde niko ne ostaje dugo. Hajde."

„Ko si ti? "

Čovek pod ogrtačem je ispustio nestrpljivi coktavi zvuk. „Nemamo vremena za to, oče. Ime, ime, šta je u imenu, kao što je već neko rekao. Šekspir? Virdžinija Vulf? Ko bi to znao? Hajde, pa ću ti pokazati čudesa. Neću te ni pipnuti; ići ću ispred tebe. Važi? "

Okrenuo se. Ogrtač mu je zalepršao kao široki skut na večernjoj haljini. Zakoračio je u štalu, Kalahan je oprezno pošao za njim. Soba s pumpom nije bila dobro mesto, soba s pumpom bila je ćorsokak. U štalije imao šansi za bekstvo.

Gde bi bežao?

Pa, to ćemo videti, zar ne?

Čovek u ogrtaču je u prolazu zagrebao po lebdećim vratima. „Kucni u drvo, valja se!" veselo je dobacio, zakoračivši u sjajni pravougaonik svetla koje je dopiralo kroz štalska vrata. Kalahan je opazio da nešto nosi u levoj ruci. Bila je to kutija, nekih trideset centimetara dugačka, široka i visoka. Učinilo mu se da je napravljena od istog drveta kao i vrata. Ili ipak od nešto čvršče vrste tog drveta. Imalo je tamniju i gušću teksturu.

Pažljivo je sledio čoveka u ogrtaču spreman da stane čim on bude stao. Izašao je na sunce. Vrućina je na dnevnom svetlu bila mnogo jača. Mogla se porediti s onom koju je osetio u Dolini smrti. I da, čim su iskoračili iz staje bilo mu je jasno da su u pustinji. Video je derutnu zgradu podignutu na temelju od trošnog kamena peščara. Pretpostavio je da je nekad služila kao krčma. Mogla je biti i napušteni set za snimanje vesterna. Preko puta nje bio je koral s uglavnom razrušenom ogradom. Iza njega su se pružali kilometri kamenom prošaranog peska. Ništa izuzev...

Dal Da, ipak je u daljini bilo nečeg! Dva komada nečeg! Dve malene pokretne tačke na dalekom horizontu!

„Videli ste ih! Imate izvanredan vid, oče!"

Čovek u ogrtaču je stajao na desetak metara od njega, lice mu je bilo samo bledi obris pod crnom kapuljačom. Smejuljio se. Kalahan je za taj zvuk mario koliko i za voštane prste. Podsećao ga je na skakutanje miša po kostima. To nije imalo smisla, ali...

„Ko su oni?" pitao je Kalahan suvim glasom. „Ko si ti?

Čovek u crnom je teatralno uzdahnuo. „Tako bogata predistorija, a tako malo vremena", rekao je. „Zovi me Valter, ako želiš. Što se ovog mesta tiče to je prolazna stanica, baš kao što sam ti i rekao. Malo odmorište između šapata tvog i urlika sledećeg sveta. Smatrao si sebe lutalicom, zar ne? Jezdio si skrivenim autoputevima? Oče, sada si na pravom putovanju."

„Prestani da me tako zoveš!" povikao je Kalahan. Grlo mu se osušilo. Vrelina muse skupljala navrh glave. Pritiskala ga je kao da raspolaže realnom težinom.

..Oče, oče, oče!" ponavljao je čovek u crnom. Zvučao je drsko ali je Kalahan znao da se smeje iznutra. Ovaj čovek - ako je uopšte to bio —provodio je veliki deo vremena smejući se u sebi. „Dobro de, ne ljuti se zbog toga. Zvaću te Don. Da li ti se to više sviđa? "

Crne tačke su titrale u daljini; lebdele su na talasima vrućinštine. Iščezle bi pa bi se, samo trenutak kasnije, ponovo pojavile. Uskoro će sasvim nestati iz vida.

„Ko su oni?" pitao je čoveka u crnom.

„ To su ljudi koje gotovo sigurno nećeš upoznati", izrekao je čovek u crnom zamišljenim tonom.

Kapuljača se pomakla; Kalahan je za trenutak video voštano bledi nos i krivinu oka, malu šoljicu punu tamne tečnosti. „Umreće pod planinama. Ako ne umru pod planinama, u Zapadnom moru postoje stvari koje će ih žive pojesti. Did-a-čik" Ponovo se nasmejao. Ali...

Ali odjednom više ne zvučiš tako samouvereno, prijatelju, pomislio je Kalahan.

„Ako sve drugo omane", nastavio je Valter, „ovo će ih pobiti." Podigao je kutiju. Kalahan je ponovo čuo neprijatni zvuk dalekih zvona. „Ko će im je odneti? Ka, naravno, ali čak i ka treba prijatelja, kai-mai. To ćeš biti ti."

„Ne razumem."

„Znam", tužno je rekao čovek u crnom, „ali nemam vremena za objašnjenja. Kasnim kao Beli Zec u Alisi, kasnim, na veoma važan sastanak. Prate me, vidite, ali sam morao da se vratim i popričam s tobom. Zurim-žurim-žurim! Moram poći što pre - kako bi ih inače namamio gde treba? Moramo okončati ovaj razgovor, kome je avaj, sudeno da bude kratak. U štalu, amigo. Budi brz kao zec!"

„A šta ako neću?" Znao je da nema mesta premišljanju. Štala je poslednje mesto na kome bi želeo da bude. Šta bi se dogodilo ako bi pitao ovog momka da ga pusti da krene za onim titravim tačkicama? Šta će biti ako kaže čoveku u crnom, „ Tamo bi trebalo da budem, to je mesto koje mi je ka namenio?" Znao je odgovor, bilo bi to mlaćenje prazne slame.

Valter je progovorio kao da odgovara na neizrečena pitanja, „Tvoje mišljenje nije ni od kakvog značaja. Otići ćeš na mesto koje ti je kralj odredio i čekati. Ako ona dvojica pomru usput, što će se gotovo sigurno dogoditi, provešćeš ostatak života u mirnom seoskom okruženju. Doživećeš lepu starost i najverovatnije umreti sa lažnim ali utešnim osećanjem iskupljenja. Obitavaćeš na svom nivou kule dugo nakon što se ja na mom pretvorim u kosti i prah. Garantujem ti to oče. Video sam to u staklu! Šta će biti ako prežive i nastave put? Šta će biti ako stignu do mesta koje ti je odredeno? U tom slučaju ćeš im pomoći na sve moguće načine i ubrzati njihov kraj. To je zbilja razorna zagonetka, zar ne? Hajd' reci da nije?

Pošao je ka Kalahanu. On se povlačio ka štali u kojoj su ga čekala nepronađena vrata. Nije zeleo da ide tamo, ali nije imao kud. „Beži od mene", rekao je.

„Neče moći", dobacio je Valter, čovek u crnom. „Neću te poslušati, to nikako." Ispružio je kutiju ka Kalahanu. Uhvatio se za poklopac.

„Nemoj!" vrisnuo je Kalahan. Čovek u crnom ogrtaču nije smeo da otvori kutiju. Bilo je nečeg strašnog u njoj, nečeg što bi užasnulo i samog Barloua, moćnog vampira koji je naterao Kalahana da okusi njegovu krv. Zatim ga je pustio da luta po američkim prostranstvima kao obesno dete čije mu je društvo dosadilo.

„Nastavi da hodaš, pa ću te možda poštedeti tog iskustva", začikivao ga je Valter.

Kalahan se povukao u oskudnu senku štale. Uskoro će stupiti unutra. Nije imao kud. Već je osećao teško prisustvo neobičnih samo s jedne strane postojećih vrata. „Okrutan si!" izletelo mu je.

Valter je iznenađeno zastao. Delovao je duboko povredeno. To je možda bio apsurd, ali se Kalahan zagledao u njegove duboke oči siguran da su iskazane emocije stvarne. To saznanje ga je lišilo poslednje nade da je sve ovo san, ili blistavi period pre konačne smrti. U snovima loši, strašni momci, nisu znali za složena osećanja.

„Ja sam ono što su kralj i Kula od mene stvorili. Svi smo. Svi smo u zamci."

Kalahan se setio dremljivih zapadnih pejzaža: zaboravljenih silosa, zapostavljenih zalazaka sunca, dugih seni i gorkog zadovoljstva s kojim je vukao svoju zamku, sve dok zveket lanaca nije postao slatka muzika.

„Znam", rekao je.

..Da. Vidim da znaš. Produži dalje."

Ušao je u štalu. Opet je namirisao slabu, gotovo nepostojeću aromu starog sena. Detroit je već bio nestvarno mesto, halucinacija. Kao i sva druga sećanja vezana za Ameriku.

„Ne otvaraj tu stvar", rekao je Kalahan, „pa ću teposlušati."

„Ti si zbilja sjajan otac, oče."

„Obećao si da me više nećeš tako zvati."

„Obećanja se daju da bi se kršila, oče."

„Mislim da nećeš moći da ga ubiješ", rekao je Kalahan.

Valterovo lice se iskrivilo u gadnu grimasu. „To zavisi od ka, a ne od mene."

„Možda ni ka tu nema glavnu reč. Šta ako je on iznad ka? "

Valter je ustuknuo kao da je ošamaren. Hulio sam, pomislio je Ka-Iahan. A to ovaj momak ne smatra sitnim prekršajem.

„Niko nije iznad ka, lažni svešteniče", žustro je reagovao čovek u crnom. „ Soba na vrhu Kule je prazna, znam da jeste."

Kalahan mu je odgovorio brzo i odrešito iako je samo naslučivao smisao strančevih reči. „Grešiš. Ima boga. On čeka i vidi sve sa svog uzdignutog mesta. On..."

Đavolski mnogo stvari se desilo u istom trenutku. U alkovu se aktivirala vodena pumpa, otpočevši svoj bučni ciklus. Udario je zadnjicom o teško, glatko drvo vrata. Čovek u crnom gurnuo je kutiju napred, otvorivši je. Kapuljača mu je spala, otkrivajuči bledo, iskeženo lice čoveka-lasice. (Nije to bio Sajr, alije i na Valterovom čelu bio isti crveni krug. Otvorena rana iz koje krv nikada ne curi niti zaceljuje; veoma slična oznaci kaste kod hindusp.) Kalahan je video unutrašnjost kutije; Crnu trinaesticu na crvenom baršunu kao zlokobno oko čudovišta koje raste u božjoj senci. Počeo je da vrišti spoznavši njenu beskrajnu moč: mogla ga je baciti svuda ili do najdaljeg ćorsokaka nigdine. Vrata su se uz škljocaj otvorila. Smogao je snage za razmišljanje, iako opsednut panikom. Otvaranje kutije izaziva otvaranje vrata, Zateturao se unazad u neko drugo mesto. Čuo je vrištave glasove. Jedan od njih je bio Lupov, pitao je Kalahana zašto je dopustio da umre. Drugije pripadao Rovenu Megruderu, poručivao mu je da je ovo njegov drugi život. Pitao ga je kako mu se svida? Rukama je pokrio uši. Zapeo je čizmom o čizmu ipao unazad. Strepeo je, pomislivši da ga je čovek u crnom gurnuo u sam pakao. Ispružio je ruke, što je biće s lasičjim licem iskoristilo da mu u njih gurne otvorenu kutiju sa stravičnom staklenom kuglom. Kugla se micala. Okretala se kao oko u nevidljivoj očnoj duplji. Pomislio je, Živo je. Ukradeno je nekom groznom monstrumu sa drugog sveta i bože, dragi bože, ono me posmatra.

Ipak je uzeo kutiju, to jeposlednja stvar u životu koju bi učinio, ali se nije mogao zaustaviti. Zatvori je, moraš je zatvoriti, mislio je. Padao je, sapleo se (ili ga je saplela ka čoveka u crnom) padao je, okrećući se u vazduhu. Ispod njega su dopirali zbirni glasovi prošlosti, prekorevajućiga (majka je htela da zna zašto je dozvolio prljavom Barlou da skrši krst koji mu je donela iz daleke Irske). Čovek u crnom mu je veselo poručio, „Bon vojaž, oče!"

Tresnuo je o kamenipod, među kosture sitnih životinja. Doživeo je trenutak uzvišenog olakšanja kad se poklopac na kutiji zatvorio... ali se zatim ponovo otvorio, veoma polako, otkrivajuči oko.

„Ne", prošaputao je Kalahan. „Molim te, nemoj."

Ali, nije mogao da zatvori kutiju. Onemoćao je, a đavolska kutija se nije htela sama zatvoriti. Duboko unutar crnog oka zablistala je crvena iskra, sijala je... rasla. Kalahanov strah se širio, ispunjavao mu je grlo, preteći da mu svojom hladnoćom zaustavi srce. To je kralj, pomislio je. To je oko Grimiznog Kralja. On gleda dole sa svog mesta u Mračnoj Kuli. Gleda na mene.

„NE!" vrištao je opružen na tlu pećine u severnoj, brdovitoj oblasti Kala Brin Stardžisa, koju će vremenom zavoleti. „NE! NE! NE GLEDAJ ME! O, ZA IME BOŽJE, NE GLEDAJ ME!"

Oko ga je posmatralo. Kalahan nije mogao podneti taj bezumni pogled. Onesvestio se. Proći će tri dana dok ponovo ne otvori oči, u domu Manijevih.

19

Kalahan ih je odmerio umornim pogledom. Ponoć je došla i prošla. Ostalo je još dvadeset dva dana do dolaska Vukova i do naplate dankacu krvi. Odložio je čašu nakon što je ispio poslednjih centimetar-dva jabukovače. Napravio je grimasu kao da je niz grlo sasuo kukuruzni viski. „Ostatak priče vam je poznat.

Pronašli su me Henčik i Džemin. Henčik je zatvorio kutiju pa su se i vrata zatvorila. Tako je Pećina glasova postala Pećina vrata."

„A vi, padre?" pitala je Suzana. „Šta je s vama bilo?" „Odneli su me do Henčikove brvnare - do njegovog kra. Tamo sam došao svesti. Dok sam bio u nesvesti njegove žene i kćeri su me hranile jakom kokošjom supom cedeći je iz mokre krpe kap po kap." „Zanima me, koliko žena on zapravo ima?" pitao je Edi.

„Tri, ali može biti samo s jednom u isto vreme", odsutno je objašnjavao Kalahan. „Mislim da to zavisi od zvezdanog rasporeda ili nečeg sličnog. Lepo su se brinule o meni. Uskoro sam počeo da šetam okolo, prozvali su me Hodajući Starkelja. Nisam znao gde sam, ali su me prethodna lutanja na izvestan način pripremila za ove događaje. Očvrsnuo sam na mentalnom planu. Bog sveti zna da je bilo dana kada sam mislio da se sve ovo događa u sekundi-dve od skoka kroz prozor do udarca o Mičigen aveniju i da se um priprema za smrt tvoreći čudesnu halucinaciju, privid života. Bilo je dana kada sam mislio da sam konačno postao ono čega smo se u Domu i Svetioniku najviše pribojavali: razvodnjeni mozak. Strepeo sam da trunem, zatvoren u nekoj zapuštenoj duševnoj bolnici, zarobljen u beskrajnoj halucinaciji, ali sam najčešće okolinu prihvatao kao realnost. Bilo mi je drago što sam završio na dobrom mestu, bilo ono stvarno ili imaginarno.

„Kad sam povratio fizičku snagu, počeo sam da radim isto što i u godinama provedenim u skitanju. U Kala Brin Stardžisu nije bilo kancelarija Men Pauera niti Brauni Mena, ali su to bila dobra vremena. Za vrednog čoveka bilo je mnogo posla. Bile su to blagorodne godine za pirinač, a ni drugi usevi nisu značajnije zaostajali. Na kraju sam se vratio svešteničkom pozivu. Nije to bio rezultat svesne odluke, bog zna da se za to nisam molio. Vratio sam se propovedanju i ubrzo otkrio da ovi ljudi znaju sve o Čoveku Isusu." Nasmejao se. „Kao i za Prelaz, Orizu i Bafalo Star... znaš li za Bafalo Star, Rolande?"

„Itekako", reče revolveraš, prisećajući se propovednika sa Bafa kog je jednom morao ubiti.

„Narod me je slušao", reče Kalahan. „Stekao sam veliki broj sledbenika. Ubrzo su se ponudili da naprave crkvu, blagodarim. To vam je priča o Matorom. Videli ste da ste i vi bili njen deo... istina samo vas dvoje. Džejk, da li se to desilo posle tvoje smrti?"

Džejk je oborio glavu, Oj je neraspoloženo zacvileo pogoden dečakovom uznemirenošću. Džejk je ipak progovorio kontrolisanim glasom. „Bilo je to posle prve smrti. Pre druge."

Kalahan ga je pogledao sa nepatvorenim zaprepašćenjem. Prekrstio se. „Hoćeš da kažeš da ti se to desilo više od jedanput? Sačuvaj nas Marijo, majko božja!"

Rozalita ih je napustila. Vratila se noseći visoko podignutu sveću. Ona na stolu je već gotovo dogorela, širila je oskudno svetlo stvarajući jezivu i zloguku atmosferu.

„Kreveti su spremni", rekla je. „Večeras će dečak spavati sa padreom, Edi i Suzana će spavati na istom mestu kao i sinoć."

„A Roland?" pitao je Kalahan, podigavši guste obrve.

„Spremila sam mu udoban smeštaj", odgovorila je nehajnim tonom. „Već sam mu ga pokazala."

„Jesi li?" rekao je Kalahan. „Jesi li, zaista? Pa, i to je sređeno." Ustao je. „Ne sećam se kad sam bio ovako umoran."

„Mi ćemo se još malo zadržati, ako vam to ne smeta", rekao je Roland. „Samo nas četvoro."

„Kako god želite", rekao je Kalahan.

Suzana ga je, vodeći se instinktom, poljubila u ruku. „Zahvaljujem se na vašoj priči, padre."

„Dobro je što sam konačno bio u prilici da je nekom ispričam, sai.

Roland je pitao, „Da li je kutija ostala u pećini sve dok crkva nije završena? Vaša crkva?"

„Jeste. Ne znam koliko dugo. Oko osam godina; možda i manje. Teško mi je da procenim. Koliko god da sam mrzeo i bojao se oka, jedan deo mene je čeznuo za njim."

Roland je klimnuo. „Svi delovi Čarobnjakove duge obiluju glamerom, ali se Crna trinaestica smatra najmoćnijom. Sad shvatam i zbog čega. To je, u stvari, vrebajuće oko Grimiznog Kralja."

„Šta god da je, zvalo me je natrag u pećinu... i još dalje. Šaptalo mi je da je vreme da nastavim lutanje, ovaj put zauvek. Znao sam da mogu da otvorim vrata otvarajući kutiju. Vrata bi me odvela na bilo koje mesto. I u bilo koje vreme\ Trebalo je samo da se usredsredim." Kalahan je razmišljao šta da radi i odlučio da se vrati u stolicu. Nagnuo se napred, ukrstio prste i pogledao goste preko izboranih šaka. „Saslušajte me, molim vas. Imali smo predsednika po imenu Kenedi. Ubijen je pre trinaest godina, još pre mog dolaska u Jerusalimovo... ubijen je na zapadu..."

„Da", rekla je Suzana. „Džon Kenedi. Bog da mu dušu prosti." Obratila se Rolandu. „Bio je revolveraš." Roland je podigao obrve. „Ma šta kažeš?"

„Jeste. Istinu zborim."

„U svakom slučaju", rekao je Kalahan, „još traje polemika da li je atentator radio sam, ili u sklopu šire zavere. Ponekad bih se probudio usred noći misleći, 'Zašto ne odeš da vidiš? Zbog čega ne bi stao pred vrata sa kutijom u rukama i pomislio, Dalas, dvadeset drugi novembar, 1963. Vrata bi se otvorila.' Prešao bih tamo, baš kao Veslov junak u vremeplovu. Možda bih mogao izmeniti sled događaja. To je svakako bila najveća prekretnica u istoriji SAD-a. Ako bih to izmenio, izmenio bih i sve naknadne događaje. Vijetnam... rasne nerede... sve."

„Isuse", sa poštovanjem je prokomentarisao Edi. Tako ambiciozna ideja je vredna poštovanja. Može se meriti za poterom morskog kapetana sa drvenom nogom za belim kitom. „Ali padre... šta ako bi se stvari promenile nagore?"

„Kenedi nije bio loš čovek", hladno je odvratila Suzana. „Kenedi je bio dobar čovek. Veliki čovek."

„Možda. Ali znaš šta? Mislim da veliki ljudi čine velike greške. Sem toga, mogao ga je naslediti neki zbilja loš momak. Neki Veliki Lovac Mrtvačkih Sanduka koji nije dobio šansu zahvaljujući Li Harvi Osvaldu, ili boga pitaj kome."

„Ali kugla ne dozvoljava takva razmišljanja", rekao je Kalahan. „Verujem da nagoni ljude da rade velikafela šapućući im da će iz tog proizaći silna dobra. Uverava ih da neće samo poboljšati situaciju već ispraviti sve krive Drine."

„Da", rekao je Roland. Glas mu je bio suv kao pucketanje grančica u vatri.

„Misliš li da je takvo putovanje moguće?" pitao ga je Kalahan. „Ili ta stvar samo ubedljivo laže? Da li je u pitanju samo njen glamer?"

„Verujem u to", Rekao je Roland. „I verujem da ćemo Kalu napustiti baš kroz ta vrata."

„Želeo bih da krenem s vama!" reče Kalahan. Izgovorio je to s iznenadujućom rešenošću.

„Možda ćeš i krenuti", reče Roland. „U svakom slučaju, odlučio si da kutiju - i kuglu u njoj - pohraniš ispod crkve. Da bi je umirio."

„Da. Uglavnom sam uspeo u tome. Najveći deo vremena spava."

„Ipak vas je dvaput poslala u Todaš."

Kalahan je klimnuo. Njegova rešenost je sagorela kao šišarka u kaminu i jednako brzo nestala. Delovao je jako umorno i veoma staro. „Prvi put sam otišao u Meksiko. Sećate li se početka moje priče? Pisca i dečaka koji je poverovao?"

Klimnuli su.

„Jedne noći je kugla posegla za mnom u snu. Prebacila me je Todašem do Los Zapatosa u Meksiku. Na pogreb. Piščev pogreb."

„Ben Mirs", rekao je Edi. „Pisac Vazdušnog igrača"

„Da."

„Da li su vas ljudi videli?" pitao je Džejk. „Nas nisu."

Kalahan je odmahnuo glavom. „Ne. Ali su me osetili. Odmakli bi se kad bih krenuo prema njima. Kao da sam se preobrazio u talas hladne promaje. I dečak je bio tamo, Mark Petri. Iako više nije bio dečak, već tek stasali mladić. Zbog toga i zbog načina na koji je govorio o Benu - posmrtni govor je počeo rečima, 'Nekada bih pedesetdevetogodišnjaka nazvao starcem' - skontao sam da se sve događa sredinom devedesetih. U svakom slučaju, nisam dugo ostao... Bio sam dovoljno dugo da zaključim kako se moj davnašnji mladi prijatelj izmetnuo u valjanog čoveka. Možda ipak nisam sve zabrljao u Jerusalimovu." Kratko se odmorio i nastavio, „U posmrtnom govoru, Mark je govorio o Benu kao o svom ocu. To me je duboko potreslo."

„Šta se dogodilo kada te je kugla po drugi put poslala u Todaš?" pitao je Roland. „Tom prilikom si se našao u kraljevom zamku, zar ne

„Zatekao sam ptice. Velike, ugojene, crne ptica. Više od toga vam neću reći. Ne usred noći." Govorio je reskim glasom, ne ostavljajući mesta za prigovor. Po drugi put je ustao. „Možda nekom drugom prilikom."

Roland se naklonio prihvatajući njegovu odluku. „Blagodarim."

„Još nećete u krevet, narode?"

„Uskoro ćemo i mi", rekao je Roland.

Zahvalili su mu se na pripovesti (čak je i Oj ispustio kratki, dremljivi lavež) i poželeli laku noć. Ispratili su ga pogledima, u potpunoj tišini.

20

Džejk je prvi narušio tišinu. „Taj Valter je bio iza nas, Rolande! Bio je iza nas kada smo napustili postaju!

Kao i padre Kalahan!"

„Tako je", reče Roland. „Kalahan se u našoj priči pojavljuje veoma rano. Stomak mi se od toga prevrće.

Čini mi se da gubim kontrolu.'

Edi je namignuo krajičkom oka. „Kad god iskažeš emocije, Rolande", rekao je, „preplavi me toplina i omekšam iznutra." Nastavio je, pošto ga je revolveraš samo pogledao, „Hajde. Prestani da se smeješ. Znaš da volim kad junački reaguješ na šalu, ali si sad pretero."

„Molim za oproštaj", reče Roland sa slabim osmehom. „Moj smisao za humor se automatski aktivira." „A moj ne spava po čitavu noć", raspoloženo je dodao Edi. „Drži me budnim. Zasipa me šalama. Kuc kuc, ko je tamo, kolariću paniću!"

„Da li se sad malo smirio?" pitao je Roland kad je Edi konačno ućutao.

„Zasad. Ali ne brini, Rolande, smisao za šalu mi se začas vrati. Mogu li nešto da te pitam?"

„Nešto budalasto?"

„Ne bih rekao. Bar se nadam da nije."

„Pitaj."

„0na dvojica koja su spasila Kalahanavu guzicu u vešeraju na Istočnoj obali - da li su to ona dvojica?" „Na koga misliš?"

Edi je pogledao Džejka. „Šta je s tobom, sine Elmerov? Imaš li neku ideju?"

„Naravno", reče Džejk. „To je bio Kalvin Tauer sa onim čovekom iz knjižare, njegovim prijateljem. Taj mi je ispričao zagonetku o Samsonu i onu drugu o reci." Pucnuo je prstima par puta nasmejavši se. „Aron Dipno."

„Šta je sa prstenom o kojem je Kalahan govorio?" pitao ga je Edi. „Sa natpisom Ex Librisl Nisam primetio da iko od njih nosi takav prsten."

„Da li si ih pažljivo zagledao?" pitao ga je Džejk.

„Ne, ne baš. Ali..."

„Ne zaboravi da smo ih videli 1977", rekao je Džejk. „Padreov život su spasili 1981. Možda je neko u međuvremenu dao takav prsten gospodinu Taueru na poklon. Mogao ga je kupiti."

„To su puka nagađanja", prokomentarisao je Edi.

„Baš tako", složio se Džejk. „Tauer posedije knjižaru, tako da bi mogao imati prsten sa natpisom Ex Libris.

Hoćeš da kažeš da grešim?"

„Nikako. Slažem se da je u pitanju verovatnoća od najmanje devedeset procenata. Ali, kako su znali da Kalahan..." Edi se utišao. Razmišljao je i neodlučno odmahnuo glavom. „Jok, večeras se u to neću upuštati. Kako smo krenuli, načećemo i ubistvo Kenedija, a ja sam veoma umoran."

„Svi smo umorni", rekao je Roland, „u predstojećim danima nas čeka mnogo posla. Padreova priča me je duboko uznemirila. Nije mi jasno da li odgovara na više pitanja nego što ih postavlja ili je situacija obrnuta."

Niko nije imao komentar na revolveraševo razmišljanje.

„Mi smo ka-tet. Večeras sedimo an-tet", reče Roland. „Ovo je savetovanje. Veoma je kasno, ima li još nečeg o čemu bi vredelo porazgovarati pre odlaska na počinak? Ako ima, recite." Niko nije progovorio pa je Roland odgurnuo stolicu unazad. „U redu, u tom slučaju svima želim..."

„Čekaj."

To je bila Suzana. Toliko je vremena prošlo otkad je progovorila da su gotovo zaboravili na nju. Govorila je neobično tihim glasom. Bilo ga je teško poistovetiti s ženom koja je tog dana zapretila Ebenu Tuku da će mu izvući jezik i izlupati ga njime po dupetu ako je još jednom nazove zagorelom.

„Možda ima nešto."

Isti tihi glas. „Nešto drugo."

Sad je bio još tiši.

Pogledala ih je, jednog po jednog, ne preskačući nikog. Revolveraš je u njenim očima opazio tugu, prekor i iscrpljenost. Nije bilo besa. Da je bila besna, pomislio je, možda ne bih osećao toliki stid.

„Mislim da imam mali problem", rekla je. „Nije mi jasno kako je do toga došlo... kako je to moguće... ali momci, čini mi se da sam u pomalo porodičnom fazonu."

Suzana Din, Odeta Holms, Deta Voker, Mija ničija kći, nakon te izjave zarila je lice u šake i zaridala.

Poglavlje 1
TAJNE

1

Iza kućice Rozalite Munjoz bio je visoki toalet obojen nebeskoplavom bojom. Revolveraš je u njega ušao, kasno ujutru nakon što je padre Kalahan završio priču. Iz zida na levoj strani virila je gola gvozdena traka sa malim čeličnim diskom osam centimetara ispod nje. U toj jednostavnoj vazi bio je dvostruki izdanak vinobojke. Njen limunkast, blago oštar miris bio je jedina aroma u klozetu. Na zidu iznad sedišta nalazila se uramljena i zastakljena slika Čoveka Isusa sa šakama ispod brade sklopljenim u molitvi, dugim riđkastim loknama i pogledom uprtim nagore, ka Ocu. Roland je čuo da neka plemena sporih mutanata Isusovog Oca nazivaju Veliki Nebeski Otac.

Rolandu je bilo drago što je Čovek Isus prikazan iz profila. Nije bio siguran da bi mogao završiti jutarnji posao da je stajao licem u lice s njim. Morao bi da zatvori oči, ma kako mu puna bešika bila. Čudno mesto za isticanje slike Sina Božjeg, pomislio je, da bi odmah zatim shvatio da i nije tako čudno. Niko sem Rozalite nije koristio ovaj klozet, pa bi Čovek Isus mogao da vidi samo njena smerna leđa.

Roland Desčejn je prsnuo u smeh. Odmah zatim je potekao topli mlaz.

2

Probudio se u praznoj postelji. Rozalita je odavno otišla: njena strana kreveta se ohladila. Stajao je ispred visokog plavog pravougaonog klozeta zakopčavajući dugmad na šlicu. Posmatrao je sunce ocenivši da je podne veoma blizu. Procena takvih stvari bez sata, stakla ili klatna bila je nepouzdana u ovo vreme, ali ne i nemoguća rabota ako ste bili izuzetno precizni u računu i spremni da ostavite izvestan prostor za greške. Pomislio je da bi Kort bio ogorčen ako bi video jednog od svojih učenika - i to diplomiranog učenika, revolveraša - kako počinje posao spavajući do podneva. Sve ostalo je bio ritual i neophodna, ali ne preterano korisna priprema. Neka vrsta plesa uz pirinčanu pesmu. Taj deo je bio gotov. Što se kasnog budenja tiče...

„Niko, nikada nije poštenije zaslužio dugu jutarnju dremku", rekao je i odšetao do padine. Naišao je na ogradu, granicu Kalahanovog imanja (padre ga je možda smatrao božjom parcelom). Iza nje je tekao potočić. Usplahireno je žuborio kao devojčica koja poverava tajne najboljoj drugarici. Na obalama je rasla vinobojka, što je rešavalo jednu (ne tako važnu) misteriju. Žudno je udisao njen miris.

Uhvatio je sebe kako razmišlja o ka, što je retko činio. (Edija bi to silno začudilo. Mladić je verovao da Roland retko kad misli o drugim stvarima.) Od ka je tražio samo jedno Stani u stranu i pusti me da radim. Zašto su, za ime božje, ljudi tako teško prihvatali ovo jednostavno pravilo? Zbog čega se uvek javlja ta glupa želja za uplitanjem? Svi su to radili; svi su znali daje Suzana Din trudna. Roland je to znao gotovo od trenutka začeća, otkad se Džejk probio kroz kuću na Holandskom brdu. I Suzana je znala, uprkos krvavim krpama koje je zakopala pored puta. Zašto o tome nisu ranije porazgovarali? Zašto su pravili toliki cirkus od toga? I koliku su štetu pretrpeli zbog toga?

Nikakvu, nadao se Roland. Ali nije mogao biti siguran, zar ne?

Možda je najbolje da o tome ne razmišlja. Ovog jutra se, na fizičkom planu, osećao veoma dobro, pa se to nametalo kao najbolje rešenje. Ništa ga nije bolelo...

„Mislio sam da ćeš otići pod čaršav nedugo posle mene, revolverašu, ali mi je Rozalita rekla da si legao tek u svitanje."

Roland se okrenuo od ograde i svojih misli. Kalahan je danas nosio crne pantalone, crne cipele i crnu košulju sa tesnim okovratnikom. Krst mu je visio na grudima. Neukrotivu belu kosu je delimično zauzdao, verovatno briljantinom. Neko vreme je ćutke podnosio revolverašev pogled, ali je naposletku progovorio, „Juče sam pričestio neke ljude na malim farmama. Saslušao sam njihove ispovedi. Danas obilazim rančeve radi istog posla. Dobar broj kauboja se drži onog što najčešće zovu Put krsta. Rozalita će voziti moje čeze, što znači da ćete morati sami da se pobrinete za ručak i večeru."

„Snaći ćemo se", rekao je Ronald, „imaš li koji minut za razgovor?"

„Naravno", reče Kalahan. „Za takve stvari čovek uvek mora imati vremena. To je dobar savet, ne samo za sveštenike."

„Hoćeš li da čuješ moju ispovest?"

Kalahan je iznenađeno podigao obrve. „Veruješ u Čoveka Isusa?"

Roland je odmahnuo glavom. „Ni najmanje. Hoćeš li me saslušati, molim te? I zadržati sve što ti kažem za sebe?"

Kalahan je slegnuo ramenima. „Što se tiče čuvanja tajne, to je lakši deo. Na to smo obavezni. Ali nemoj pobrkati diskreciju sa oproštajem." Počastio je Rolanda ledenim osmehom. „Katolici to čuvaju za sebe, svidelo se to drugima ili ne."

Roland nikada nije pomislio na oprost. Ideju da mu je nešto tako potrebno (ili da mu ga ovaj čovek može pružiti) smatrao je gotovo komičnom. Lagano je smotao cigaretu, misleći odakle da počne i koliko toga da kaže. Kalahan je čekao, ozbiljan i tih.

Revolveraš je konačno progovorio, „Prorekli su mi da ću izvući trojku i da ćemo postati ka-tet. Nije važno čije je proročanstvo; sve što je bilo ranije nije važno. Ne bih dirao taj stari čvor, ako je to moguće. Bila su troja vrata. Iza drugih je bila žena koja će postati Edijeva supruga, iako u to vreme nije zvala sebe Suzanom..."

3

Predočio je Kalahanu deo njihove priče koji se ticao Suzane. Govorio je i o ženama koje su joj prethodile. Koncentrisao se na trenutak spasavanja Džejka od čuvara vrata i njegovog prebacivanje u Srednji svet. Objasnio mu je kako je Suzana (ili možda Deta) zadržavala demona van kruga dok su oni obavljali svoj deo posla. Znala je za rizike. Bio je siguran -još dok su se vozili Blejnom jednošincem - da nije izmakla trudnoći. Poverio se Ediju, koji nije bio preterano iznenađen. Potom mu je i Džejk skrenuo pažnju na istu stvar. Bolje reći, izgrdio ga je. Prihvatio je grdnju, smatrajući je zasluženom. Niko od njih sve do prošle noći i razgovora na tremu nije razumeo da je i Suzana to znala, možda otkad i Roland. Samo se odlučnije borila protiv tog saznanja.

„Pa, padre - šta misliš?"

„Rekao si da se njen muž složio sa čuvanjem tajne", odgovorio je Kalahan. „Čak je i Džejk to prihvatio..." „Da," reče Roland. „Tako je bilo. Složio se. Kad me je pitao šta da radimo, dao sam mu loš savet. Rekao sam mu da je najbolje da pustimo da stvari idu svojim tokom. Sve vreme sam držao situaciji u ruci, kao usplahirenu pticu."

„Stvari su uvek jasnije kad ih gledamo s odstojanja, zar ne?"

„Da."

„Da li si joj prošle noći rekao da joj demonski porod raste u utrobi?"

„Ona zna da dete nije Edijevo."

„Znači nisi. A Mija? Da li si joj rekao za Miju i napuštenu trpezariju?"

„Da", reče Roland. „Mislim da je to rastužilo, ali ne i iznenadilo. Imala je i drugu ličnost - Detu - javila se posle nesreće u kojoj je izgubila noge." To nije bio nesrećan slučaj, ali Roland nije govorio o Džeku Mortu, nije video razloga za to. „Deta Voker se dobro krila od Odete Holms. Edi i Džejk kažu da je šizofrenična." Roland je sa velikom pažnjom izgovorio ovu egzotičnu reč.

„Izlečio si je", reče Kalahan. „Naterao si je da se suoči sa sopstvenom podeljenom ličnošću. Zar nije tako bilo?"

Revolveraš je slegnuo ramenima. „Možeš spaliti bradavice premazujući ih srebrnim metalom, padre, ali se one vraćaju ako je osoba sklona bradavicama."

Iznenadila ga je Kalahanova reakcija. Zabacio je glavu, grohotom se nasmejavši. Smejao se tako dugo i snažno da je konačno morao da izvadi maramicu iz zadnjeg džepa i obriše suze. „Rolande, možda si brz na pištolju i hrabar kao Satana u nedelju uveče, ali nisi psihijatar. Porediš šizofreniju sa bradavicama... o, bože?

„Mija je stvarna, padre. Video sam je. Ne u snu, kao Džejk, već na javi."

„0 tome ti govorim", reče Kalahan. „Ona nije aspekt žene rodene kao Odeta Suzana Holms. Ona je ona" „Da li je to bitno?"

„Mislim da jeste. Ali nešto moram da ti kažem: Bez obzira kako stvari stoje s vašim prijateljstvom - vašim katetom - stanovnici Kala Brin Stardžisa ne smeju saznati za ovo. Stvari sad idu kako treba. Ali, ako se proširi glas da tamnoputa žena revolveraš u utrobi nosi demonski porod, narod očas posla može udariti drugim putem. Eben Tuk će biti na čelu parade. Znam da ćete na kraju sami izabrati način delanja, na osnovu vlastite procene o potrebama Kale, ali vas četvoro ne možete savladati Vukove bez pomoći lokalnog življa, bez obzira na ratničku veštinu. Ima tu mnogo posla." Odgovor nije bio neophodan. Kalahan je imao pravo. „Čega se najviše plašiš?" pitao je Kalahan.

„Rušenja teta", odgovorio je Roland, spremno kao iz puške.

„Pod tim podrazumevaš Mijino preuzimanje kontrole nad telom koje dele i bekstvo, da bi se u miru porodila?"

„Biće veliki problem ako do toga dođe u nezgodno vreme. Sve će se okončati kako valja, ako se Suzana vrati. Problem je što ona u utrobi nosi strahovitu opasnost." Tupo je posmatrao sveštenika u crnoj odori. „Opravdano strahujem da bi to biće moglo započeti bivstvovanje kasapljenjem sopstvene majke."

„Najviše strahuješ od raskidanja teta", razmišljao je Kalahan. „Ne od smrti prijatelja, već od raskidanja teta. Znaju li tvoji prijatelji s kakvom vrstom čoveka imaju posla, Rolande?"

„Znaju", reče Roland. O toj temi više nije prozborio ni reč.

„Šta hoćeš od mene?"

„Prvo, odgovor na pitanje. Jasno mi je da se Rozalita razume u lečenje. Da li zna dovoljno da izazove pobačaj? Ima li stomak da podnese ono što bi pri tom mogla videti?"

Tom činu bi svi morali prisustvovati, naravno - on, Edi i Džejk - ma koliko mu prisustvo ovog poslednjeg bilo mrsko. Biće unutar nje dosad je dobrano naraslo. Može biti opasno čak i ako se rodi pre vremena. Čas njegovog rođenja samo što nije kucnuo, pomislio je. Nisam siguran, ali osećam. Ja...

Prekinuo je razmišljanje suočen sa Kalahanovim izrazom lica. Na njemu se očitavala mešavina užasa, odvratnosti i narastajućeg gneva.

„Rozalita nikada ne bi uradila tako nešto. Dobro upamti šta ću ti reći. Radije bi ispustila dušu." Roland je bio zaprepašćen. „Zašto?"

„Zato što je katolikinja!"

„Ne razumem."

Oštrica Kalahanovog besa je malo otupela kad je shvatio da revolveraš zbilja ne razume situaciju. Roland je osećao da jedan deo besa još uvek prebiva u njemu kao ostatak slomljene strele. „Govoriš o abortusu!"

„Da?"

„Rolande... Rolande." Kalahan je oborio glavu. Kad je podigao, gneva kao da nije bilo. Ustupio je mesto nepokolebljivoj tvrdoglavosti koju je revolveraš već imao prilike da vidi. Roland nije mogao prodreti kroz nju kao što nije mogao pomeriti planinu golim rukama. „Moja crkva deli grehe u dve kategorije: oprostive, podnošljive u očima božjim, i smrtne, koji to nisu. Abortus je smrtni greh. To je ubistvo."

„Padre, govorimo o demonu, ne o ljijdskom biću."

„To ti tvrdiš. Bog će to rešiti, a ne ja."

„Šta ćemo ako je ubije? Hoćeš li ponoviti ovo što si rekao i mirno oprati ruke od njene sudbine?" Kalahan je znao da Roland nije čuo priču o Pontiju Pilatu, ali su ga njegove reči ipak pogodile. Odgovorio je odlučnim glasom. „Progovorio si o raskidu teta pre nego što si išta rekao o gubitku njenog života! Srami se. Srami."

„Moj pohod - pohod mog kateta - vodi ka Mračnoj Kuli, padre. Ne bavimo se samo spasavanjem ovog sveta, niti ovog univerzuma, već svih univerzuma. Sveukupnog postojanja."

„Baš me briga", reče Kalahan. „Ne mogu da brinem o tome. Slušaj me sad, Rolande sine Stivenov, dobro me čuj. Slušaš li me?"

Roland je uzdahnuo. „Blagodarim."

„Roza neće obaviti abortus. Ne sumnjam da u gradu ima onih koje bi to znale izvesti, te prljave veštine opstaju čak i na mestu gde monstrumi svakih dvadeset i nešto godina naplaćuju danak u krvi otimajući dečicu. Ako ti i pode za rukom da pronađeš neku od njih, više nećeš morati da strahuješ od Vukova. Pre no što stignu, podići ću protiv tebe čitavu Kalu Brin Stardžis."

Roland je, s nevericom, zurio u padrea. „Učinio bi to čak i ako bi znao, kao što već znaš, da bi tako spasao stotinu druge dece? Ljudske dece, čiji prvi čin na zemlji neće biti proždiranje sopstvenih majki?"

Kalahan kao da ga nije čuo. Lice mu je silno prebledelo. „Biće kako sam rekao, čak i ako ti se to ne dopada. Hoću tvoju reč. Hoću da se zakuneš pred licem svog oca, da toj ženi nikada nećeš sugerisati abortus.

Rolandu je sinula čudna misao: Otkad je ova tema otvorena, otkad se nametnula iskočivši kao čupavac iz kutije - ovaj čovek Suzanu više ne smatra Suzanom. Ona je postala ta žena. Još nešto mu je palo na pamet: Koliko monstruma je padre Kalahan pogubio sopstvenom rukom?

Izuzetno stresna situacija porodila je glas njegovog oca. Stvar još nije beznadežna, ali će postati ako na vreme ne zatvoriš usta i ne zadržiš svoje misli za sebe.

„Želim tvoje obećanje, Rolande."

„Ili ćeš podići grad na noge."

„Jašta."

„Šta ako se Suzana sama odluči za abortus? Žene to rade, a ona nije nimalo glupa. Zna kakvi su ulozi u pitanju."

„Mija - prava majka - sprečiće to."

„Nemoj biti siguran. Suzana Din poseduje izuzetno snažan nagon samoodržanja. Mislim da je njena privrženost našem cilju još jača."

Kalahan je oklevao. Pogledao je u stranu, stisnuvši usne u tanku, belu liniju. Konačno mu se obratio. „Sprečićeš je", rekao je. „Kao njen dinh."

Roland je pomislio, upravo sam priteran u ćošak u igri Zamkova.

„U redu", rekao je. „Prepričaću joj naš razgovor i razjasniti situaciju u kojoj smo se upleli zahvaljujući tebi. Reći ću joj da ništa ne priča Ediju."

„Zašto?"

„Zato što bi te on ubio, padre. Ubio bi te zbog uplitanja."

Roland je sa izvesnim zadovoljstvom posmatrao širenje Kalahanovih zenica. Podsetio je sebe da ne sme loše misliti o ovom čoveku. On je samo sledio odavno zacrtani put. Zar im nije ispričao o zamci koju nosi svuda sa sobom?"

„Slušaj me, kao što sam ja slušao tebe, zato što sad nosiš odgovornost za sve nas. Naročito za 'tu ženu'." Kalahan se trgao, kao da je ošamaren. Ipak je klimnuo. „Reci sve što imaš da mi kažeš."

„Prvo, molim te da motriš na nju kad god ti se ukaže prilika. Kao soko! Naročito pazi na prisustvo njenih prstiju ovde." Protrljao je mesto iznad leve obrve. „Ili ovde." Protrljao je levu slepoočnicu. „Obrati pažnju i na njen način govora. Čuvaj se ako ubrza ritam. Pazi na trenutak kad počne da se kreće u sitnim trzajima." Trznuo je rukom do glave, počešao se i brzo spustio ruku. Nakrivio je glavu nadesno i pogledao unazad ka Kalahanu. „Jesi li video?"

„Da. To su najave Mijinog dolaska?"

Roland je klimnuo. „Ne želim da bude sama kad postane Mija. Ne, ako to mogu sprečiti." „Shvatam", reče Kalahan. „Rolande, veoma mi je teško da novorodenče, bez obzira na prirodu oca..."

„Čuti", reče Roland. „Ćuti, molim te." Nastavio je kad je Kalahan nevoljno ućutao: „Baš me briga za ono u šta veruješ ili ne veruješ. Vodi računa o sebi. Želim ti svaku sreću. Ali ako Mija ili njen porod naude Rozaliti, padre, smatraću te odgovornim. Platićeš mi. Shvataš li to?"

„Da, Rolande." Kalahan je uspevao da u isti mah deluje posramljeno i pribrano. Bila je to nesvakidašnja kombinapja.

„Toliko o tome. Evo druge stvari koju ćeš učiniti za mene. Kad Vukovi dođu, trebaće mi šest ljudi od apsolutnog poverenja. Tri muškarca i tri žene."

„Mogu li to biti roditelji ugrožene dece?"

„Mogu. Ali ne svi. Neću nijednu od gospi koje dobro bacaju poslužavnik - Seri, Zaliju, Margaret Ajzenhart ili Rozalitu. One će biti na drugom mestu."

„Šta će ti ta šestorka?"

Roland je ćutao.

Kalahan je duboko uzdahnuo. Progovorio je posle kraćeg oklevanja „Ruben Kavera", rekao je. „Nikada nije prežalio ljubljenu sestru. Dijana Kavera, njegova žena... imaš li nešto protiv bračnih parova?"

„Nemam. Prihvatljivi su." Nestrpljivo je vrteo prstima, pokazujući padreu da nastavi.

„Kantab od Manijevih, rekao bih; deca ga slede kao da je Čarobni svirač."

„Ne razumem."

„I ne moraš. Slede ga, to je najvažnije. Baki Havijer i njegova supruga... i šta misliš o tvom dečaku, Džejku? Gradska deca ga gutaju očima, verujem da je odreden broj devojčica već zaljubljen u njega." „Ne, potreban mi je na drugom mestu."

Ili nećeš da ga pustiš iz vidaP. pitao se Kalahan... ali ništa nije rekao. Doterao je Rolanda do duvara, više nije smeo čačkati, bar ne danas. Verovatno je već prešao sve razumne granice.

„Šta je s Andijem? Deca ga vole. Štitiće ih do smrti."

„Stvarno? Od Vukova?"

Kalahan je delovao smeteno. Mislio je na divlje mačke. Na njih i vukove na četiri noge. Što se tiče onih iz Zemlje Gromova...

„Ne", reče Roland. „Neću Andija."

„Zašto da ne? Šestorka ti je potrebna za borbu s Vukovima, zar ne?"

„Neću Andija", ponovio je Roland. Oslanjao se samo na predosećaj, svoju verzija dodira. „Imamo još vremena da o tome razmislimo, padre... pronaći ćemo rešenje."

„Idete u grad?"

„Jašta. Danaske i sledećih nekoliko dana."

Kalahan se nacerio. „Tvoji prijatelji i ja bi to nazvali 'šmucingom'. To je reč iz jidiša."

„Zaista? Kakvo je to pleme?"

„Nesretno, po svim merilima. Ovde se za šmucing upotrebljava reč komala. To je ovdašnja reč sa izuzetno širokim opsegom značenja." Želeo je da povrati revolveraševo poštovanje. Malo se sramio samog sebe. „U svakom slučaju, želim ti sve najbolje."

Roland je klimnuo. Kalahan se uputio ka parohijskom domu, gde ga je Rozalita nestrpljivo čekala sa upregnutim čezama. Čekao ih je božji posao. Okrenuo se na pola puta uz padinu.

„Neću se izvinjavati zbog svojih uverenja", rekao je, „ali mi je žao ako sam ti otežao rad u Kali."

„Rekao bih kako tvoj Čovek Isus ponekad zna biti pravi kurvin sin prema ženama", rekao je Roland. „Da li se ženio?"

Kalahan je malo iskrivio krajeve usana. „Ne", rekao je, „ali je njegova devojka bila kurva."

„Pa", rekao je Roland, „to je početak."

4

Naslonio se na ogradu. Bio je nestrpljiv da krene, ali je hteo da pusti Kalahana da isprednjači. Učinio je to iz istog razloga zbog kojeg je odbio Andija; zbog predosećanja.

Edi se spustio niz brdo, košulja je lepršala za njim. Nosio je čizme u ruci. Zatekao je Rolanda pokraj ograde. Motao je novu cigaretu.

„Zdravo, Edi", reče Roland.

„Zdravo, gazda. Video sam da razgovaraš s Kalahanom. Vilma i Frede, blagodarimo vam na ovom danu." Roland je začuđeno podigao obrve.

„Nema veze", reče Edi. „Rolande, u ovoj žurbi nisam stigao da ti ispričam dedinu priču. Veoma je važna." „Da li je Suzana ustala?" -i

„Da. Sprema se. Džejk jede nešto što liči na omelt od dvanaest jaja.

Roland je klimnuo. „Nahranio sam konje. Ispričaćeš mi starčevu priču dok ih budemo sedlali."

„Neće toliko potrajati", reče Edi. Imao je pravo. Ubrzo je stigao do poente koju mu je starac šapnuo u uvo - baš kad su stigli nadomak ambara. Roland se okrenuo ka njemu, zanemarivši konje. Pogled mu je plamteo. Čvrsto je zgrabio Edija za rame, obogaljena desnica po snazi nije mnogo zaostajala za levicom.

„Ponovi!"

Edi se nije uvredio. „Naložio mi je da mu se približim. Poslušao sam ga. Rekao mi je da je to rekao samo svom sinu. Tijan i Zalija su znali da je bio tamo - ili da je tvrdio da jeste - ali nisu znali šta je video kad je skinuo masku palog Vuka. Mislim da ne znaju ni da je Crvena Moli skinula napadača. Zatim je prošaptao..." Edi je ponovio tvrdnje Tijanovog dede.

U Rolandovom užasavajućem pogledu plamtela je iskra trijumfa. „Sivi konji!" rekao je. „Veliki broj konja potpuno iste nijanse! Razumeš li Edi? Shvataš li?"

„Naravski." Reče Edi. Razvukao je usta u osmeh pokazavši sve zube. To nije bio bogzna kako prijatan osmeh. „Kao što je devojka iz hora rekla biznismenu, ovde smo već bili."

5

U standardnom američkom engleskom jeziku, reč sa najviše značenjskih varijacija jeste verovatno run -trčati. Rečnik Rendom hausa nudi sto sedamdeset osam opcija, počevši od „kretanje pri kojem pomerate noge brže nego prilikom hodanja", pa sve do „istopljen i tečan". U Kalama i graničnim oblastima između Srednjeg sveta i Zemlje Gromova titula bi gotovo sigurno pripala komali. Da se reč komala nalazila u rečniku Rendom hausa, prva definicija (ako pretpostavimo da su poredane po uobičajenom kriterijumu, po učestalosti upotrebe), bila bi „razne vrste pirinča uzgajane na istočnom rubu Svekolikog sveta". Druga bi, pak, bila „seksualni odnos". Treća zasigurno „orgazam"; npr. Jesi li dozivela komalu? (poželjni odgovor bio bi: Jašta, blagodarim, veliku veliku komalu.) Čovek koji je gubio kosu, što se upravo događalo Garetu Strongu, imao je komalu. Stajati u komali značilo je da ste u veoma bliskom odnosu, u slengu to znači da „delite tajne". Jasna je seksualna konotacija reči, ali zbog čega se stenovite uzvisine severno od grada zovu komalasti visovi? Kad smo kod toga, zašto je viljuška ponekad komala, ali se to nikad ne dešava s kašikom ili nožem? Reč možda nije imala sto sedamdeset devet značenja, ali ih je bilo bar sedamdeset i dvostruko više ako bi se dodale slojevite nijanse. Jedno od značenja - koje sigurno zaslužuje mesto u prvih deset - jeste ono koje je padre Kalahan nazvao šmucing. Fraza bi glasila „Imate Stardžis komalu", ili „Imate Brin komalu". Doslovno značenje bilo bi da ste u bliskom dodiru sa čitavom zajednicom.

Roland i njegov ka-tet unapređivali su pet dana proces započet nastupom putnika iz belog sveta ispred Tukove bakalnice. Stvari su isprva teško išle („Kao da pokušavate da naložite vatru vlažnim ivercima", gnevno je prokomentarisala Suzana prve večeri), ali je raja malo-pomalo prilazila. Ljudi su se vremenom otkravili. Roland i Dinovi su se svake večeri vraćali do padreovog parohijskog doma. Džejk se kasno popodne ili uveče vraćao na ranč Roking B. Andi ga je čekao na raskrsnici odakle ga je pratio do ranča. Naklonio bi se i rekao, „Dobro veče, sinak! Želiš li horoskop? Ovo doba godine ponekad se zove Strašljiva Žetva! Srešćeš se sa starim prijateljem! Jedna devojka je zagrejana za tebe!" I tako dalje.

Džejk je pitao Rolanda zbog čega mora da provodi toliko vremena sa Benijem Slajtmenom.

„Da li ti to smeta?" pitao je Roland. „Zar ti dečak više nije drag?"

„Sviđa mi se, Rolande, ali ako treba da radim nešto drugo sem da skačem u seno, učim Oja kako da izvodi salto ili brojim čija žabica više puta odskoči po rečnoj površini, mislim da je vreme da mi kažeš šta je to.

„Zasad je to sve", reče Roland. Nastavio je: „Dobro se naspavaj. Rasteš, potrebno ti je mnogo sna." „Zbog čega si me tamo poslao?"

„Zato što sam to smatrao dobrom idejom", reče Roland. „Želim da držiš oči otvorene i da mi javiš ako vidiš nešto što ti se ne dopada ili što ne razumeš."

„Zar ti ovih dana druženje s nama ni}e preselo, momče?" pitao ga je Edi.

Već pet dana se nisu razdvajali. Bili su to veoma dugi dani. Brzo su se navikli na jahanje sai Overholzerovih konja, kao i na žalopojke zbog iscrpljenih mišića i nažuljenih zadnjica. Jezdili su pored raskrsnice na kojoj je Andi obično čekao, kada je Roland bez okolišanja pitao Suzanu da li je razmišljala o abortusu kao rešenju svojih problema.

„Pa", rekla je, znatiželjno ga posmatrajući iz sedla. „Neću reći da mi to nikad nije palo na pamet." „Izbaci to iz glave", rekao je. „Od toga nema ništa."

„Zašto?"

„Kaka reče Roland.

„Kaka", umešao se Edi. Svi su se nasmejali ovoj bajatoj šali. Rolandu je zajednički smeh prijao. Tako su skinuli temu s dnevnog reda. Bilo mu je veoma drago zbog toga. Nije verovao da se tako jeftino izvukao. Bio je zahvalan na činjenici da Suzana nije bila raspoložena za raspravu o Miji i rođenju deteta. Pretpostavio je da postoje stvari - velika sila njih - za koje nije htela da zna.

Nikad joj nije nedostajalo hrabrosti. Roland je bio siguran da će se pitanje pre ili kasnije samo nametnuti. Posle pet dana špartanja po gradu u kvartetu (kvintetu ako brojimo i Oja. On je uvek jahao sa Džejkom), Roland je oko podneva počeo slati Suzanu na imanje Džafordsovih gde se vežbala bacanje poslužavnika.

Osam dana nakon dugog razgovora na tremu parohijskog doma -trajao je sve do četiri ujutro - Suzana ih je pozvala na farmu Džafordsovih da ocene njen napredak. „To je Zalijina ideja", rekla je. „Mislim da želi da vidite da li zadovoljavam."

Roland je znao da bi to mogao saznati i postavljanjem direktnog pitanja, ali je želeo da je vidi na delu. Na zadnjem tremu čekala ih je čitava porodica pojačana susedima: Horhe Estrada sa suprugom, Dijego Adams (u pantalonama na tregere) i Havijeri. Podsećali su na gledaoce na treninzima Pointsa. Skrnavi blizanci Zalman i Tija stajali su sa strane i šarali po gomili razrogačenim očima. I Andi je bio tu, držao je usnulog Arona u naručju.

„Rolande, nadam se da nisi planirao da ovo držiš u tajnosti?" pitao ga je Edi.

Rolanda ovo nije izbacilo iz takta. Odavno je shvatio da su pretnje koje je uputio kaubojima na Ajzenhartovom ranču bile potpuno promašene. Seljaci pričaju, tako ti je to. Bez obzira na to da li se radi o baronijama ili pograničnim oblastima, tračaranje je svuda glavna zanimacija. Ako ništa drugo, pomislio je, ti lezilebovići su proširili glas da je Roland tvrd momak, s jakom komalom, s kojim se ne treba šaliti.

„Šta je tu je", rekao je. „Narod Kale odvajkada zna da Sestre Orize bacaju poslužavnike. Možda neće biti loše da saznaju da i Suzana zna valjano da baca."

Džejk je dodao, „Nadam se da neće zabrljati."

Društvo na tremu ih je dočekalo pozdravima. Andi je poručio Džejku da se jedna mlada gospa ozbiljno interesuje za njega. Dečak je pocrveneo, zamolivši ga da ga bar neko vreme poštedi sličnih novosti.

„Kako želiš, sinak." Pažnju su mu privukle reči i brojevi, ta neobična tetovaža utisnuta na Andijevim čeličnim grudima. Neprestano ga je mučilo pitanje da li zbilja boravi u svetu robota i kauboja, ili proživljava izuzetno živopisan san. „Nadam se da će se beba ubrzo probuditi, baš tako. I da će zaplakati! Znam nekoliko blagotvornih uspavanki..."

„Zaveži, škripavi limeni banditu!" besno je povikao deda. Andi ga je poslušao. Izvinio se starcu (uobičajenim hladnim, nimalo izvinjavajućim tonom). Glasnik, sa mnoštvom različitih funkcija, pomislio je Džejk. Da lije jedna od njih zadirkivanje ljudi ili je to samo plod moje mašte?

Suzana je ušla u kuću sa Zalijom. Kada su izašle napolje, nosila je ne jednu nego dve crvene torbe. Visile su na njenim bokovima na paru vunenih traka. Edi je primetio i treću traku, išla je oko struka učvršćujući torbe. Ličila je na opasač za pištolje.

„Dobro se utegla, blagodarim", prokomentarisao je Dijego Adams.

„To je njena ideja", reče Zalija dok je Suzana mirno sedala u stolicu. „To zove dokerski vez."

Nije to taj vez, pomislio je Edi, ne baš, ali jeste bio sličan. Usne su mu se razvukle u osmeh divljenja.

Sličan je osvanuo na Rolandovom i Džejkovom licu. Dobri bože, čak se i Oj osmehivao.

„Ne znam da li će to držati vodu", sumnjičavo se oglasio Baki Havijer. To pitanje je, po Edijevom mišljenju, najjasnije isticalo razliku između revolveraša i običnog sveta iz Kale. Edi i njegovi ortaci su na prvi pogled ocenili čemu te trake služe i kako funkcionišu. Havijer je, pak, bio sitni zemljoradnik, pa je svet posmatrao iz drugačije perspektive.

Potrebni smo im, pomislio je Edi posmatrajući skupinu na tremu, tu gomilu farmera u prljavim belim pantalorfema, Adamsa u pantalonama na tregere i skorelom balegom na plitkim čizmama. Momče, da li se ti ikad pereš.

Suzana je odgurala kolica do čela trema. Podvila je patrljke ispod sebe tako da je izgledalo da stoji u stolici. Edi je znao koliko je to bolan položaj, ali se na njenom licu to nije videlo. Roland je, za to vreme, gledao u torbe koje je nosila. U svakoj je bilo četiri jednostavna poslužavnika, bez ukrasa. Bili su to poslužavnici za vežbu.

Zalija se odšetala do ambara. Iako su Roland i Edi primetili ćebe odmah po dolasku, ostali su ga opazili tek kad ga je Zalija skinula. Na daskama ambara bio je kredom nacrtani obris čoveka- ili čovekolikog bića - sa zamrznutim osmehom i nagoveštajem lepršavog ogrtača. Ovaj crtež se nije mogao porediti sa radom blizanaca Taveri, ali su okupljeni na tremu odmah prepoznali Vuka. Starija deca su prestrašeno uzdahnula. Estrade i Havijeri su aplaudirali. Nisu bili naročito oduševljeni. Podsećali su na ljude koji se plaše da će zviždanjem prizvati đavola. Andi je pohvalio umetnika („ko god da je to bio", pažljivo je dodao), pa mu je deda ponovo naredio da začepi gubicu. Napomenuo je da su Vukovi koje je on video bili znatno veći. Glas mu je iskrio od uzbuđenja.

„Pa, nacrtala sam ga po slici i prilici prosečnog muškarca", rekla je Zalija (nacrtala ga je po dimenzijama svoga muža). „Još bolje ako su oni pravi veća meta. Poslušajte me, molim vas." Poslednje reči izgovorila je nesigurno. Zvučale su kao pitanje.

Roland je klimnuo. „Blagodarimo."

Zalija ga je počastila zahvalnim pogledom. Odmakla se od crteža i pogledala Suzanu. „Kad god želite, gospo."

Suzana je stala na nekih šezdeset metara od ambara. Ruke su joj mirno počivale na grudima, leva preko desne. Oborila je glavu. Ostatak ka-teta je znao šta se dešava, u sebi je ponavljala: Ciljam okom, gađam rukom, ubijam srcem. Džejkov dodir ili Edijeva ljubav su spojili njihova srca. Ohrabrili su je, poželeli su joj sve najbolje i podelili svoje uzbuđenje s njom. Roland je grozničavo posmatrao. Da li će još jedna osoba vešta sa poslužavnikom preokrenuti odnos snaga? Verovatno neće. Bio je ono što jeste, kao i ona, svakim delićem svog bića želeo je da precizno nacilja metu.

Podigla je glavu i pogledala u kredom iscrtani obris na zidu ambara. Ruke su joj počivale na grudima. Ispustila je divlji krik, baš kao Margaret Ajzenhart u dvorištu Roking B ranča. Rolandovo usplahireno srce zalepršalo je u grudima. Javila mu se jasna i divna vizija sokola Davida. Sklopio je krila na plavetnom letnjem nebu. Obrušio se na plen kao kamen sa očima.

„Riza!"

Spustila je ruke munjevitom brzinom. Samo su Roland, Edi i Džejk videli kako se ukrštaju u visini kukova i kako desna grabi poslužavnik iz levog, a leva onaj iz desnog džepa. Sai Ajzenhart je bacala iz ramena, žrtvujući brzinu na račun snage i tačnosti.

Ukrstila je ruke ispod grudnog koša, nešto iznad stranica kolica, poslužavnici su zauzeli poziciju u visini ramena. Poleteli su, mimoišavši se u vazduhu trenutak pre udarca u zid ambara.

Ruke su joj na trenutak ostale u ispruženom položaju; podsećala je na impresarija koji je upravo najavio sjajnu tačku. Spustila ih je i prekrstila, dočepavši se dva nova poslužavnika. Bacila ih je i ponovo spustila ruke, dohvativši treći komplet. Prva dva su još uvek podrhtavala kad se poslednji par zario u zid ambara, jedan iznad a drugi ispod ostalih.

Muk je zavladao Džafordsovim dvorištem. Nije se čuo ni ptičji poj. Osam poslužavnika Činilo je savršeno pravu liniju od grla pa do sredine torzoa kredom iscrtane figure. Stajali su na dva-tri centimetra razdaljine kao uredno zakopčana dugmad na košulji. Bacila je svih osam za manje od tri sekunde.

„'Oćeš da gađaš Vukove poslužavnicima?" pitao je Baski Havijer boreći se za vazduh. „Je l’ tako?" „Ništa još nije rešeno", odgovorio je Roland, čvrstim glasom. Delija Estrada je dodala jedva čujnim glasom, mešavinom šoka i čudenja: „Da je to bio čovek, znajte, sad bi bio u komadima."

Tačku na raspravu stavio je deda, odgovarajućim povikom: „Jip

6

Jahali su ka glavnom drumu kad je Suzana zamišljeno progovorila (Andi je išao daleko ispred njih. Nosio je sklopljena kolica, emitujući neku gajdašku pesmu preko zvučnika): „Možda ću sasvim dići ruke od pištolja, Rolande. Posvetiću se poslužavnicima. Divno se osećam dok uz krik bacam to oružje."

„Podsetila si me na mog sokola", priznao je Roland.

Ova opaska izmamila joj je blistavi osmeh. „Osećala sam se kao soko. Riza! O - Riza! Posle tih reči sam uvek raspoložena za bacanje."

Kod Džejka je to izazvalo nejasna sećanja na Gašera („Tvog starog druga, Gašera", kako se taj džentlmen voleo predstavljati), pa se stresao od jeze.

„Hoćeš li zaista odustati od pištolja?" pitao je Roland. Nije znao da li treba da se raduje ili gnuša.

„Da li bi ti zavijao cigarete ako bi ih mogao nabaviti već gotove?" Nastavila je, pre no što je stigao da odgovori: „Ne, ne bi. Poslužavnik je ipak odlično oružje. Nadam se da ću biti u prilici da bacim dva tuceta. Bar toliko."

„Preti li nam nestašica tanjira?" pitao je Edi.

„Jok", rekla je. „Lepo ukrašenih nema mnogo - kakav je bio onaj koji je sai Ajzenhart bacala za vas, Rolande - ali ima stotine poslužavnika za vežbanje. Rozalita i Seri Adams ih pregledaju i odbacuju oštećene." Oklevajući je utišala glas. „Vežbala sam sa svima, Rolande, iako je Seri hrabra kao lav, iako bi smela stati pred tornado..."

„Nije tako dobra?" sažaljivo je pitao Edi.

„Ne baš", složila se Suzana. „Dobra je, ali je ispod nivoa ostalih. Nema njihov žar." „Imam drugo zaduženje za nju", reče Roland.

„Šta bi to bilo, šećeru?"

„Možda će raditi kao pratilja. Prekosutra ćemo videti kako gađaju. Takmičarski duh ponekad blagotvorno utiče na rezultate. Pet po podne. Znaš li za to, Suzana?"

„Da. Većina Kale će prisustvovati toj priredbi ako im to dopustiš."

Ovo je bilo obeshrabrujuće... ali je to mogao očekivati. Isuviše dugo odsustvujem iz zajednice, pomislio je. Tako tije to.

„Tamo neće biti nikog sem gospi i našeg ka-teta", odlučno je rekao Roland.

„Mogao bi pridobiti mnogo neodlučnih duša ako bi narodu Kale dao priliku da se uveri u njihovu veštinu."

Odmahnuo je glavom. Stvar je u tome što nije želeo da raja vidi koliko su dobre. Ali, možda nije loše da grad zna da će gospe bacati. „Koliko su dobre, Suzana? Reci mi?"

Nasmejala se, i nakon kratkog premišljanja dodala: „Ubistvene su", rekla je. „Sve odreda."

„Možeš li ih naučiti da bacaju sa obe ruke?"

Razmišljala je. Uz dovoljno sredstava i vremena svakog možeš naučiti bilo čemu. Oskudevali su i u jednom i u drugom. Ostalo im je samo trinaest dana, a kad se Sestrinstvo Orize (uključujući i najnovijeg člana, Suzanu od Njujorka) okupi iza kuće padrea Kalahana, ostaće im samo nedelju i po dana. Njoj se bacanje s obe ruke nametnulo kao prirodno, kao i sve u vezi s pucanjem. Ali ostale...

„Rozalita će naučiti", konačno je progovorila. „Margaret Ajzenhart bi mogla naučiti, ali bi se mogla i u zlo doba pokolebati. Od Zalije to ne treba očekivati. Najbolja je kad baca jedan poslužavnik, i to desnicom. Baca malo sporije, ali garantujem da će svaki njen poslužavnik okusiti nečiju krv."

„Da", rekao je Edi. „Sve dok zujalica ne nađe put do nje i raznese je u komade."

Suzana ga je ignorisala. „Možemo im nauditi, Rolande. Znaš da možemo."

Roland je klimnuo. Ono što je video silno ga je ohrabrilo, naročito u svetlu Edijevih informacija. Suzana i Džejk su znali dedinu drevnu tajnu. Kad već govorimo o Džejku...

„Danas si neobično tih", obratio se dečaku. „Da li je sve u redu?"

„Dobro mi je, blagodarim", odgovorio je Džejk. Posmatrao je Andija. Razmišljao je o robotu koji pažljivo ljulja bebu. Ako bi Tijan i Zalija i druga deca poginuli i Andi ostao da se brine o Aronu, beba bi verovatno umrla za šest meseci. Umrla bi ili bi se izmetnula u najuvrnutije dete u univerzumu. Andi bi ga povijao, Andi bi ga hranio pravim stvarima, Andi bi mu menjao pelene kad to bude potrebno, terao bi ga da podrigne, ako bi trebalo da podrigne, pevao bi mu uspavanke. Ne bi preskočio nijedan stih, ali ni u jednoj ne bi bilo majčinske ili očinske ljubavi. Andi je bio Andi, robot-glasnik sa mnoštvom različitih funkcija. Bebi Aronu bi bilo bolje da ga odgajaju... pa, Vukovi.

Ova misao ga je vratila u noć u kojoj je sa Benijem logorovao u prirodi (zahladnelo je pa od tada to više nisu radili). Te noći je video razgovor Andija i Benijevog oca. Zatim je Benijev otac otišao preko reke. Ka istoku.

Zaputio se pravo ka Zemlji Gromova.

„Džejk, siguran si da je s tobom sve u redu?" pitala je Suzana.

„Nego kake", odgovorio je, znajući da će je ovo verovatno nasmejati. I jeste. Smejao se s njom, razmišljajući o Benijevom ocu. O njegovim naočarima. Džejk je bio prilično siguran da ih niko sem njega ne nosi. Pitao ga je za njih kad su jahali ka jednom od dva severna pašnjaka, u potrazi za odbeglim grlima. Benijev otac mu je ispričao priču o zameni veličanstveno izrezbarenog kolta za naočari koje su stigle jednim od rečnih čamaca, još kad je Benijeva sestrica bila živa, nek je Oriza blagoslovi. Učinio je to iako su svi goniii stoke - čak i sam Von Ajzenhart, nek se zna - rekli da naočari nikad ne pomažu; korisne su koliko i Andijeva predvidanja. Ben Slajtmen ihje u inatprobao. Staklići su mu iz osnove promenili život. Po prvi put od sedme godine bio je u stanju da svet vidi onakvim kakav jeste.

Jašući je brisao naočari o košulju. Podigao ih je ka suncu, pa mu je par svetlih tačaka zablistalo na obrazima, potom ih je vratio na glavu. „Ne znam šta bih radio ako bih ih izgubio ili polomio", rekao je. „Snalazio sam se bez njih duže od dvadeset godina, ali se čovek začas navikne nabolje."

Džejku se svidela predradnikova priča. Bio je siguran da bi Suzana poverovala u nju (ona je prva zapazila jedinstvenu prirodu Slajtmenovih naočara). Nešto mu je govorilo da bi se i Roland poveo za njenim primerom. Slajtmen je pričao na pravi način: kao čovek koji ceni sreću koja ga je snašla, ne libeći se da stavi do znanja da je u nečemu bio u pravu, kad je dobar broj ljudi, uključujući i njegovog gazdu, grešio. Čak bi je i Edi mogao progutati. Jedino što nije valjalo u Slajtmenovoj priči je što nije bila istinita. Dodir nije dopirao tako duboko, ali je znao da priča nije istinita. To ga je brinulo.

Verovatno se zalud brineš. Verovatno ih je dobavio na manje glamurozan način. Mogao ih je doneti jedan od Manijevih sa putovanja po drugim svetovima, Benijev otac ih je možda ukrao.

Bila je to jedna mogućnost; Džejk bi u nuždi mogao iznaći još pola tuceta. Bio je maštovit dečak. Naočari su ga brinule, naročito u kombinaciji sa noćnim sastankom pored reke. Kakvog je posla Ajzenhartov predradnik mogao imati na drugoj strani Vhaja? Nije znao. Ipak bi ga nešto zaustavilo, kad god je hteo da o tome obavesti Rolanda.

I to nakon što ga je izložio grdnji zbog skrivanja tajni.

Jeste, jeste, jeste. Ali...

Ali šta, mali pametnjakoviću?

Ali Beni, o njemu se radilo. On je bio problem. Ili možda sam Džejk. Otkad zna za sebe teško je sticao prijatelje. Napokon je stekao jednog. Pravog. Stomak bi ga zaboleo čim bi pomislio o nevolji u koju će uvaliti Benijevog oca.

7

Dva dana kasnije, oko pet po podne, Rozalita, Zalija, Margaret Ajzenhart, Seri Adams i Suzana Din skupile su se na polju zapadno od Rozinog uzornog klozeta. Čulo se kikotanje i česti izlivi nervoznog, vriskavog smeha. Roland se držao na odstojanju naloživši Ediju i Džejku da isto čine. Bilo je najbolje pustiti ih da na miru otpuste višak pare.

Na drvenoj ogradi, u razmaku od tri metra, bila su strašila sa zdepastim glavama od oštrarepe. Na njima su bili platneni džakovi. Izdaleka su podsećali na navučene kapuljače. U podnožju svakog strašila bile su tri korpe. Jčdna je bila puna oštrarepe, u drugoj je bilo krompira.

Sadržaj treće je izazvao frktanje i krike nezadovoljstva. Poslednje tri su bile pune rotkvi. Roland im je rekao da prestanu s prenemaganjem: u poverenju im je saopštio da je u početku razmišljao o grašku. Nijedna od njih (čak ni Suzana) nije znala da li se šali.

Kalahan se lagano popeo na trem odeven u farmerke i kaubojsku jaknu sa mnogo džepova. Prišao je Rolandu koji je sedeo pušeći i čekajući da se dame pripreme. Džejk i Edi su nedaleko odatle igrali dame.

„Pred kućom te čeka Von Ajzenhart", obavestio ga je padre. „Krenuo je u grad do Tukove radnje na pivo. Hoće da pre toga s tobom razmeni koju reč."

Roland je uzdahnuo, ustao i prošao kroz kuću izašavši na glavni ulaz. Ajzenhart je sedeo u luksuznom jednopregu, s nogama podignutim na blatobran, zlovoljno posmatrajući crkvu.

„Dobar danak, Rolande", rekao je.

Vejn Overholzer je pre neki dan dao Rolandu kaubojski šešir sa širokim obodom. Pozdravio je rančera d^dirnuvši ivicu šešira.

„Verujem da ćeš uskoro poneti pero", rekao je Ajzenhart. „Hoću reći, sazvaćeš sastanak."

Pomirio se s takvim stanjem stvari. Iako nije bilo na građanima da govore Eldovim vitezovima kako da rade svoj posao, ipak će im ukazati na njihove dužnosti. Toliko im duguje.

„Želim da znaš da ću ga, kad kucne čas, dodirnuti i poslati dalje. Doći ću na sastanak. Podržaću te." „Blagodarim", odgovorio je Roland. Istini za volju, bio je dirnut. Kao da mu je srce poraslo otkad se udružio sa Džejkom, Edijem i Suzanom. Ponekad je osećao sažaljenje. Ali samo ponekad.

„Tuk neće uraditi ni jedno ni drugo."

„Neće", složio se Roland. „Sve dok poslovi idu kako valja, Tukovi ovog sveta se ne hvataju za pero. Niti bilo kome daju podršku."

„I Overholzer će biti s njim."

Ovo je bio ozbiljan udarac. Nije bio sasvim neočekivan. Do poslednjeg trenutka se nadao da će rančer prevrnuti ćurak naopako. Roland je obezbedio neophodnu podršku. Pretpostavljao je da i Overholzer to zna. Da je bio pametniji, mogao je sedeti i čekati da sve, na ovaj ili onaj način, bude gotovo. Ako se umeša, verovatno neće videti sledeću žetvu u ambarima.

„Hoću nešto da ti kažem", nastavio je Ajzenhart. „S tobom sam zbog moje žene, a moja žena je s tobom zato što se uželela lova. Na to se na kraju krajeva svode zanimacije poput bacanja poslužavnika, na ženu koja govori svom čoveku šta da radi. To nije prirodni red stvari. Čovek treba da upravlja ženom. Sem kad su u pitanju bebe, naravski."

„Pošla je za tebe odrekavši se sveg za šta je znala", rekao je Roland. „Sad je vreme da joj nečim uzvratiš."

„Zar misliš da to ne znam? Ako zbog tebe nastrada, Rolande, otići ćeš iz Kale sa mojom kletvom na sebi, bez obzira na broj spasene dece.

Roland je kratko klimnuo. I pre su ga kleli. „Vratiće ti se Vone, ako ka bude tako htelo."

„Jašta. Ali ne zaboravi šta sam ti rekao."

„Neću."

Ajzenhart se udaljio ošinuvši konja dizginama.

8

Sve žene su prepolovile glavu od oštrarepe sa razdaljine od četrdeset, pedeset i šezdeset metara. „Gađajte glavu što bliže vrhu kapuljače", posavetovao ih je Roland. „Od pogodaka u grudi nema vajde." „Pretpostavljam da nose oklop?" pitala je Rozalita.

„Da", reče Roland, iako to nije bilo sasvim tačno. Istinu im neće reći dok ne kucne pravi čas.

Na red su došli krompirići. Seri Adams je skinula svoj sa četrdeset, zakačila ga je na pedeset i promašila na šezdeset; poslužavnik je proleteo iznad mete. Otela joj se kletva, nimalo dostojna jedne gospe. Pognute glave odšetala je u pravcu klozeta. Sela je, ćutke posmatrajući ostatak takmičenja. Roland joj je prišao i seo kraj nje. Iz oka joj je potekla suza i skliznula niz ogrubeli obraz.

„Izneverila sam te, stranče. Obaška mi je žao."

Uhvatio je za ruku. „Nikako, gospo, nema potrebe za izvinjavanjem. Biće za vas posla. Samo što nećete raditi s njima. Pružiće vam se šanse da bacite poslužavnik."

Odgovorila je neubedljivim osmehom i klimanjem glave.

Edi je na tela ljudi od slame nakalemio nove glave od oštrarepe, zatim je na njih stavio rotkvu. Ove poslednje su se jedva nazirale pod senkom kapuljača od grubog platna. „Srećno, devojke", rekao je. „Želim vam da imate dvostruko više sreće od mene." Zatim se udaljio od meta.

„Ovaj put počinjete sa razdaljine od deset metara!" povikao je Roland.

Sa te razdaljine su sve pogodile. I sa dvadeset. Suzanin poslužavnik je, po dogovoru, na razdaljini od trideset metara preleteo preko mete. Revolveraš je želeo da ovu rundu dobije jedna od lokalnih žena. Zalija Džafords je na četrdeset metara isuviše dugo oklevala, pa je poslužavnik prepolovio oštrarepu umesto rotkve na njenom vrhu.

„Jebem mu - komalu!" povikala je i odmah prekrila usta rukama. Sa stidom je posmatrala Kalahana koji je sedeo na zadnjim stepenicama. On se samo nasmejao i veselo mahnuo, pokazujući da ništa nije čuo.

Pritrčala je Ediju i Džejku, besna i zajapurena. „Tražite da mi da još jednu šansu, preklinjem vas", rekla je Ediju. „Mogu to, znam da mogu..."

Edi je dohvatio za rame, s namerom da je smiri. „Zna on to, Zi. Primljena si."

Gledala ga je usplamtelih očiju i čvrsto stisnutih usana. „Siguran si?"

„Jašta", reče Edi. „Mogla bi da udaraš za Metse, draga."

Ostale su Margaret i Rozalita. Obe su pogodile rotkvu sa pedeset metara. Edi je prošaputao Džejku u uvo: „Momče, da nisam lično video, rekao bih ti da je ovo nemoguće."

Margaret Ajzenhart je promašila na šezdeset. Rozalita je podigla poslužavnik iznad desnog ramena - bila je levak - oklevala je i kriknula „Riza!" Iako je imao oko sokolovo, Roland nije bio siguran da li je ivica poslužavnika zakačila rotkvu ili je oborio vetar. Bilo kako bilo, Rozalita je podigla pesnice u vazduh, trijumfalno se osmehujući.

„Dobićeš gusku! Dobićeš gusku!" oglasila se Margarita. Ostali su se pridružili. Uskoro je i Kalahan klicao. Roland je kratko i čvrsto zagrlio Rozi. Šapnuo joj je da možda nema gusku ali da će je večeras svejedno počastiti nečim dugovratim.

„Pa", rekla je, osmehujući se, „žene u mojim godinama ne biraju nagrade?"

Zalija se obratila Margareti. „Šta joj je rekao? Imaš li pojma?" Margaret Ajzenhart se nasmejala. „Ništa što već i sama nisi čula, sigurna sam", rekla je.

9

Devojke su se razišle. I padre je otišao za svojim poslom. Roland od Gileada sedeo je na zadnjoj stepenici trema, glpdajući nizbrdo ka poprištu upravo okončanog nadmetanja. Kad ga je Suzana pitala da li je zadovoljan, klimnuo je. „Da, mislim da je sve prošlo kako treba. Nadajmo se da je tako, pošto je čas obračuna sve bliži. Stvari će se odvijati veoma brzo." Nikada ranije nije bio usred ovakvog zamešateljstva... govorio je blago i umirujuće, vodio je računa o Suzaninoj, nedavno obelodanjenoj, trudnoći.

Pustio si istinu i ka u svoj zaparloženi um, pomislio je. To se ne bi dogodilo da ova ženq nije pokazala hrabrost koju ostali nisu imali.

„Rolande, da li se vraćam na Roking B?" pitao je Džejk.

Roland je razmislio i slegnuo ramenima. „Da li hoćeš da se vratiš?"

„Svakako, samo bih ovaj put poneo ruger." Lice mu se blago zarumenelo, ali mu glas nije zadrhtao. Probudio se sa gotovom idejom, kao da mu je lično bog snova, kojeg je Roland zvao Nis, noću prišapnuo. „Biće u prekrivaču, dobro umotan u košulju. Niko neće znati da je tu." Zastao je. „Neću ga pokazati ni Beniju, ako te to zanima."

Roland nije ni pomislio na to. Šta li se Džejku motalo po glavi? Pitao ga je i dobio unapred pripremljeni odgovor.

„Da li me pitaš kao dinh?"

Roland je otvorio usta u nameri da kaže da, ali je odustao videvši s kakvim ga interesovanjem posmatraju Edi i Suzana. Razlikovali su se po načinu skrivanja tajni (svako je na svoj način čuvao tajnu o Suzaninoj trudnoći) i postupanju na osnovu onog što je Edi zvao „predosećajem". Džejk je, u stvari, tražio da mu se produži konopac. On više nije bio dečak koji je drhteći i gotovo nag došao na Srednji svet.

„Ne pitam te kao dinh", rekao je. „Što se rugera tiče, možeš ga poneti gde god želiš, bilo kada. Zar ga nisi uneo u tet?"

„Ukrao sam ga", rekao je Džejk tiho i oborene glave.

„Uzeo si neophodno sredstvo za preživljavanje", rekla je Suzana. „To je bitna razlika. Slušaj, zlato - ne planiraš da nekog ubiješ, zar ne?"

„Ne, nemam takvih planova."

„Čuvaj se", rekla je. „Ne znam šta spremaš, ali budi pažljiv."

„Šta god nameravaš da radiš, rešavaj to u sledećih nedelju dana", rekao je Edi.

Džejk je klimnuo i pogledao u Rolanda. „Kad planiraš da sazoveš Veliku skupštinu?"

„Ako je verovati robotu, do dolaska Vukova je ostalo desetak dana. Pa..." Roland je računao u sebi.

„Velika skupština će biti za šest dana. Da li ti to odgovara?"

Džejk je ponovo klimnuo.

„Siguran si da nećeš da nam kažeš šta nameravaš?"

„Ne, ako me ne pitaš kao dinh", rekao je Džejk. „To je najverovatnije beznačajna stvar, Rolande. Zaista." Roland je sumnjičavo klimnuo. Bacio se na motanje sledeće cigarete. Uživao je u svežem duvanu. „Ima li još nečeg? Jer ako nema..."

„Ima", rekao je Edi. „Šta?"

„Moram da idem u Njujork", rekao je Edi. Govorio je opuštenim tonom kao da predlaže šetnju do bakalnice gde će kupiti sočan krastavac ili lizalicu. Samo su uzbuđene, nemirne oči odavale njegovo istinsko raspoloženje. „Moram biti brz kao munja. To znači da ćemo upotrebiti kuglu, Crnu trinaesticu. Iz sveg srca se nadam da znaš kako se ona koristi, Rolande."

„Zbog čega moraš u Njujork?" pitao je Roland. „Pitam te kao dinh."

„Uveren sam u neophodnost tog izleta", reče Edi. „U pravu si kad kažeš da vremena ima sve manje.

Vukovi Kale nisu jedini od kojih valja strepeti."

„Želiš da vidiš koliko još ima do petnestog jula", reče Džejk. „Zar ne?"

„Da", reče Edi. „Naučili smo tokom našeg izleta u Todaš da vreme u Njujorku iz 1977. protiče znatno brže. Sećate li se datuma na stranici Njujork tajmsa koju sam pronašao u dovratku?"

„Drugi jun", reče Suzana.

„Upravo tako. Znamo da u tom svetu ne možemo putovati u vremenu; pri svakom prelasku se nađemo u kasnijem datumu. Je l' tako'"

Džejk je saosećajno klimnuo. „To je zato što taj svet nije poput ostalih... sem ako se tako nismo osećali zbog toga što nas je u Todaš poslala Crna trinaestica?"

„Ne bih rekao", reče Edi. „Taj maleni deo Druge avenije između praznog placa pa možda sve do Šezdesete je veoma važno mesto. Mislim da je to prolaz. Veliki prolaz."

Džek Čembers je bio sve zagrejaniji za diskusiju. „Ne do Šezdesete. Ne tako daleko. Druga avenije između Četrdeset šeste i Četrdeset četvrte. Skitao sam tim krajem posle napuštanja Pajpera. Nešto se promenilo kad sam stigao do Četrdeset četvrte.

„To je osam blokova. Onaj deo između prodavnfce ploča, Ču Ču Mame i Menhetnskog restorana uma. 1 prazni plac, naravno. Na drugom kraju. To... ne znam..."

Edi je rekao, „To je drugi svet. Ključni svet. Zbog toga vreme u njemu ide samo u jednom pravcu..." Roland je podigao ruku. „Stani."

Edi je prekinuo. Posmatrao je dinha sa iščekivanjem, blago se smešeći. Roland je prestao da se osmehuje. Izgubio je dosta od predašnjeg opuštenog raspoloženja. Prokletstvo, ima toliko posla. Neće imati dovoljno vremena.

„Hoćeš da proveriš koliko je ostalo do dana isteka ugovora", rekao je. „Da li sam te dobro razumeo?" „Jesi."

„Ne moraš se fizički prebaciti u Njujork da bi to saznao, Edi. I Todaš ti može dobro poslužiti."

„Todaš će mi omogućiti da doznam dan i mesec, to je sigurno, ali mi je potrebno više od toga. Ispali smo budale po pitanju praznog placa, momci. Hoću reći, istinske budale."

10

Edi je verovao da mogu postati vlasnici placa i bez novca od Suzaninog nasleđa; Kalahanova priča je nudila ključ. Nije reč o ruži; nju niko ne može posedovati (ni oni, niti bilo ko drugi); mogu je samo štititi. Možda će se pokazati kadri za to. Možda.

Kukavica ili ne, Kalvin Tauer je dreždao u napuštenom vešeraju da bi spasao Kalahanovo dupe. Kukavica ili ne, Kalvin Tauer je odbijao - bar do trideset prvog maja, 1977. - da proda poslednji komad zemljišta Sombra korporaciji. Edi je pomislio da se Kalvin Tauer, kao lik iz pesme, odupirao čekajući heroja.

Setio se kako je Kalahan zario lice u šake kad je prvi put spomenuo Crnu trinaesticu. Želeo je da jeJzbaci iz crkve... ali je ipak zadržao. Padre se, kao i knjižar, odupirao. Kako su bili glupi. Kalvin Tauer nije tražio milione za plac! Želeo je da se liši tog tereta. To nije mogao učiniti dok se ne pojavi prava ličnosti. Ili pravi ka-tet.

„Suzela, ti ostaješ zbog trudnoće", rekao je Edi. „Džejk, ti ne možeš ići zato što si dete. Ako zanemarimo sve drugo, siguran sam da tvoj potpis ne može stajati ispod ugovora o kom razmišljam još otkad nam je Kalahan ispričao priču. Mogao bih te povesti za sobom, ali mi se čini da ovde imaš prečeg posla. Ili možda grešim?"

„Ne grešiš", rekao je Džejk. „Umalo da krenem s tobom. Pričaje jako zanimljiva."

Edi se nasmejao. „Umalo se računa samo kod grenadosa i potkovica, momče. Što se Rolanda tiče, bez uvrede, šefe, ali u našem svetu nisi bogzna kako spretan. Ti... kako da ti kažem... mnogo gubiš u prevodu."

Suzana je prsnula u smeh.

„Koliko ćeš mu ponuditi?" pitao je Džejk. „Hoću reći, moraš mu nešto ponuditi, zar ne?"

„Ponudiću mu jedan dolar", rekao je Edi. „Verovatno ću morati da zamolim Tauera da mi i njega pozajmi, ali..."

„Nema potrebe, možemo mi bolje od toga", rekao je Džejk s ozbiljnim izrazom lica. „Siguran sam da u rancu imam najmanje šest hiljada dolara." Nacerio se. „Kasnije mu možemo dati i više. Kad se stvari na ovoj strani smire."

„Ako tada još budemo živi", reče Suzana, ali je i ona izgledala uzbuđeno. „Znaš šta, Edi? Možda si ti genije."

„Balazar i njegovi prijatelji neće na tu transakciju gledati blagonaklono", reče Roland.

„Tako je, ali ćemo se možda naći u prilici da ubedimo Balazara da ga ostavi na miru", reče Edi. Zlokobni osmeh mu je zaigrao u uglovima usana. „Kad malo bolje razmislim, Rolande, Enriko Balazar je čovek kojeg bih bez problema mogao dvaput ubiti."

„Kada bi želeo da podeš?" pitala ga je Suzana.

„Što pre to bolje", odgovorio je Edi. „Izluđuje me pomisao da ne znamo kojim tempom protiče vreme u Njujorku. Rolande? Šta kažeš?"

„Kažem sutra", reče Roland. „Odnećemo kuglu u pećinu. Tamo ćemo videti da li možeš da kroz vrata stigneš do Tauerovog gde i kada. Blagodarim na dobroj ideji, Edi."

Džejk reče, „Šta ako te kugla pošalje na pogrešno mesto? U pogrešnu verziju 1977. ili..." Nije znao kako da dovrši misao. Sećao se kako je sve bilo tanko kad ih je Crna trinaestica prvi put poslala u Todaš, kako je iza naslikanih kulisa stvarnosti vrebala beskrajna tama. „...Negde daleko?" završio je.

„U tom slučaju, poslaću vam razglednicu." Rekao je to uz osmeh i šeretsko sleganje ramenima, ali Džejku nije promakao prijateljev strah. I Suzana ga je morala opaziti, zato što je uhvatila Edija za ruku, čvrsto je stisnuvši.

„Hej, biće sve u redu", rekao je Edi.

„Bolje da bude", odgovorila je Suzana. „Bolje da baš tako bude."

Poglavlje 2
DOGAN PRVI DIO

1

Kad su sledećeg jutra Roland i Edi ušli u Našu Gospu Spokojstva, dnevna svetlost je bila samo daleki nagoveštaj na severoistočnom horizontu. Edi im je osvetljavao put svećom. Koračao je čvrsto stisnutih usana. U crkvi je vladala jeziva atmosfera. Bogomolja je bila ogromna i nekako prazna. Edi se osvrtao, očekujući da vidi sablasti (ili čuje molbe mrtvih prosjaka) u crkvenim klupama, koje ih posmatraju s neskrivenim nezadovoljstvom.

Brujanje je bilo jače.

Stigli su do prednjeg kraja dvorane kad je Roland otvorio ruksak izvadivši torbu za kuglanja koju je Džejk do juče nosio u rancu. Revolveraš je podigao, pa su obojica pročitali natpis: SAMI PUNI POGOCI NA STAZAMA SREDNJEG SVETA.

„Odsad ne progovaraj ni reč dok ti ne kažem", reče Roland. „Razumeš?"

„Da."

Revolveraš je zabio palac u pukotinu između dasaka pa se poklopac na sveštenikovom skrovištu otvorio.

Odstranio je dasku. Edi je gledao dokumentarac o ljudima koji su tokom bombardovanja Londona u Drugom svetskom ratu uništavali neeksplodirane bombe - zvali su ih UXB - Rolandovi pokreti su ga podsećali na njihove. Zašto da ne? Ako se dole krilo ono što su mislili - a Edi je bio siguran da jeste - bilo je podjednako opasno kao neeksplodirana bomba.

Roland je sklonio belu lanenu navlaku, otkrivajući kutiju. Razleglo se brujanje. Ediju je zastao dah u grlu. Jeziva hladnoća mu se proširila po čitavom telu. Negde u blizni je nezamislivo zli monstrum podigao uspavani kapak.

Roland mu je dodao torbu za kuglanje, pokazujući mu da je drži otvorenom. Edi ga je nevoljno (jedan njegov deo hteo je da došapne Rolandu da odustanu od svega) poslušao. Brujanje se pojačalo kad je Roland podigao kutiju. Edi je pod skromnom svetlošću sveće ugledao graške znoja na revolveraševom čelu. Bilo ih je i na njegovom. Ako se Crna trinaestica probudi i baci ih u mračni limb...

Neću otići. Boriću se da bih ostao sa Suzanom.

Naravno da će pružiti otpor. Ali mu je ipak laknulo kad je Roland gurnuo divno ukrašenu kutiju od sablasnog drveta u metalnu torbu pronađenu na napuštenom placu. Brujanje nije sasvim nestalo, već se samo utišalo, preobrazivši se u jedva čujni mrmor. Kad je revolveraš zategao uzicu na vrhu, torba se zatvorila, a mrmor prerastao u daleki šapat. Sličan pesmi morskih školjki.

Edi je u vazduhu ispred sebe ocrtao znak krsta. Roland se poveo za njegovim primerom, blago se osmehujući.

Severoistočni horizont se osvetlio - činilo se da će ipak svanuti.

„Rolande."

Revolveraš se okrenuo ka njemu, podignutih obrva. Levom rukom je držao torbu ispod vrha; bilo je jasno da nema dovoljno poverenja u naizgled žilavu i pouzdanu uzicu.

„Ako smo ovu torbu našli u Todašu, kako smo je doneli odatle?"

Roland je razmišljao. Rekao je, „Možda i ona pripada Todašu."

„Još uvek?"

Roland je klimnuo. „Da, tako je. Još uvek."

„0." Edi je razmislio o tome. „To bi bilo jezivo."

„Da li si se predomislio u pogledu posete Njujorku, Edi?" Mladić je odmahnuo glavom. Plašio se. Toliko se nije plašio još otkad je stajao u baronijskom vagonu nadmećući se u zagonetkama sa Blejnom.

2

Stigli su na pola puta uz stazu do Pećine vrata (Strmo je, rekao je Henčik, bio je u pravu, bilo je i te kako strmo). Bilo je skoro deset pre podne, vladala je čudesna vrućina. Edi se zaustavio i obrisao potiljak maramom. Pogledao je visove na severu. Opazio je tamne, zjapeće pukotine. Pitao je Rolanda da li su rudnici granata na toj strani. Revolveraš mu je rekao da jesu.

„Gde ćeš sa dečicom? Vidi li se to mesto odavde?"

„Odavde se može videti." Roland je potegao revolver pokazujući na jednu stranu. „Pogledaj tamo."

Edi je ugledao duboki klanac u obliku nepravilnog slova S. Bio je do vrha ispunjen baršunastim senkama; procenio je da do podneva nema više od pola sata, tada će sunce dodirnuti dno raseline. Klanac se pružao prema severu. Završavao se pred masivnom stenovitom liticom. Tu je verovatno bio ulaz u rudnik, ali je bilo previše mračno da bi ga video. Raselina se na jugoistoku otvarala ka prašnjavoj stazi koja je vijugala ka Istočnom drumu odakle se ravnica spuštala pod blagim nagibom ka izbledelim ali još uvek zelenim pirinčanim poljima. Tamo gde su polja prestajala, počinjala je reka.

„Podseća me na priču koju si nam ispripovedao", reče Edi. „Na kanjon Čivije."

„To i nije neko čudo."

„Ovde nema procepa spremnog da obavi prljavi posao."

„Nema ga", složio se Roland. „Nema procepa."

„Reci mi istinu. Nameravaš li da zbiješ svu gradsku decu u rudnik na kraju klanca, u ćorsokak?"

„Ne."

„Narod misli da ćeš... da ćemo to učiniti. U to veruju i gospe s poslužavnikom."

„Znam to", odgovori Roland. „Želim da veruju u to."

„Zašto?"

„Zato što verujem da nema ničeg natprirodnog u načinu na koji Vukovi pronalaze decu. Nakon što sam čuo priču dede Džafordsa, ne verujem da u vezi s Vukovima ima bilo čega natprirodnog. Uveren sam da u ovdašnjem žitu ima kukolja i da među lokalnim življem postoji neko povezan sa silama koje vrebaju iz Zemlje Gromova."

„Misliš da svaki put regrutuju nekog drugog. Svakih dvadeset i nešto godina."

„Da."

„Ko bi to učinio?" pitao se Edi. „Ko bi to mogao učiniti?"

„Nisam siguran, ali imam ideju."

„Tuk? To je možda nasledno, prenosi se sa oca na sina?"

„Ako si se odmorio, Edi, mislim da je vreme da nastavimo put."

„Overholzer? Možda Telford, onaj što liči na TV kauboja?"

Roland ga je ćutke zaobišao. Čula se samo škripa šljunka i kamenčića ispod novih čizama. Narandžasta torba ljuljala se napred-nazad u revolveraševoj zdravoj levici. Stvar unutar nje neumorno je šaptala neprijatne tajne.

„Razgovorljiv si kao i uvek, baš je lepo šetati s tobom", dobacio je Edi, hodajući za njim.

3

Prvi glas koji se podigao iz pećinske tame pripadao je velikom mudracu i eminentnom džankiju.

„O, vidi kakav nam šmokljan ide!" cvileo je Henri. Ediju je zvučao kao mrtvi partner Ebenezera Skrudža u Božićno jpriči, zabavno i jezovito u isto vreme. „Zar šmoklja misli da se vrne u Veliku jabuku? Ima da otidneš mnogo dalje, ako pokušaš, braco. Bolje sedi tu di si... delji drvce... budi dobri mali homić..." Preminuli brat se zacerekao. Prežive-Ii se stresao od jeze.

„Edi?" pitao je Roland.

„Slušaj svog brata, Edi!" povikala je majka iz pećinske tmine i ambisa na dnu klizavog nagiba. Gomilice sitnih kostiju presijavale su se na kamenitom tlu. „Odrekao se svog života zarad tebe, čitavog života. Slušaj ga, bar to možeš da učiniš za njegaf

„Edi, kako si?"

Začuo se glas Čaba Drabnika, ili kako ga je Edijeva ekipa zvala Jebenog Ludog Madara. Čaba je govorio Ediju da mu da cigaretu ili će mu skinuti jebene pantalone. Uz krajnji napor skrenuo je pažnju sa ovog zastrašujućeg baljezganja.

„Da", rekao je. „Dobro sam."

„Glasovi izviru iz tvoje glave. Pećina ih pronalazi i na neki način pojačava. Odašilje ih. To je malo uznemirujuće, ali je u suštini besmisleno."

„Zašto si ih pustio da me ucmekaju, braco?" jecao je Henri. „Nad'o sam se da ćeš doći, ali tebe nije bilo!" „Besmisleno je", rekao je Edi. „Kapiram. Šta ćemo sad?"

„0be priče koje sam čuo o ovom mestu - Kalahanova i Henčikova - slažu se u jednom, vrata će se otvoriti kad otvorim kutiju."

Edi se nervozno nasmejao. „Ne želim da vadiš kutiju iz torbe. Zar ne zvučim kao kukavica?"

„Ako si se predomislio..."

Edi je odmahivao glavom. „Ne. Želim da nastavim." Iznenadio ga je sjajnim osmehom. „Ne sumnjaš valjda u moj uspeh? Ne misliš valjda da ću ga naći i ufiksati se?"

Henri je klicao iz pećine, „Biće to Beli Kinez, braco! Proklete crnčunge valjaju najbolji\"

„Ni najmanje", odgovorio je Roland. „Brinem se zbog mnogo stvari, ali ne i zbog tvog povratka staroj navici."

„Dobro." Edi je zakoračio dublje u pećinu, tražeći lebdeća vrata. Izgledala su isto kao ona na plaži, izuzev hijeroglifa na prednjoj strani i kristalne kvake. „Ako ih obideš?"

„Ako ih obideš, nestaju", reče Roland. „U tami vreba i đavolski pogibeljan nagib... koliko znam, vodi sve do Naara. Vodio bih računa o tome, da sam na tvom mestu."

„Brzi Edi blagodari na dragocenom savetu." Uhvatio se za kristalnu kvaku, ali je ona odbijala da se pomeri u bilo kom pravcu. To ga nije iznenadilo. Ustuknuo je za korak.

Roland je nastavio, „Treba da razmišljaš o Njujorku. U stvari, o Drugoj aveniji. I o specifičnom trenutku. O hiljadu devetsto sedamdeset sedmoj."

„Kako da mislim na određenu godinut"

Roland je progovorio glasom u kom se naslućivala primesa nestrpljenja. „Mogao bi da se usredsrediš na dan kad ste ti i Džejk sledili dečakovo ranije ja."

Edi je hteo da kaže kako je to pogrešan način, da je to bilo prerano, ali se predomislio i zatvorio usta. Ako su pravilno shvatili situaciju, nije mogao da se vrati u taj dan, ni u Todašu, ni u materijalnom obliku. Ako su imali pravo, ono vreme je nekako bilo povezano sa ovim vremenom, samo što je odmicalo nešto brže. Ako su imali pravo u pogledu pravila... ako je pravila uopšte i bilo...

Zašto, jednostavno ne odeš tamo i uveriš se?

„Edi? Hoćeš li da te hipnotišem?" Roland je izvukao školjku iz opasača. „Pomoći ću ti da jasnije sagledaš prošlost."

„Ne, mislim da je bolje da ovo obavim bez odlaganja i pri čistoj svesti."

Edi je nekoliko puta stegao i otpustio pesnice. Duboko je disao. Srce mu nije tuklo naročito brzo, ali se svaki otkucaj kao nervozni trzaj prenosio čitavim telom. Hriste, sve bi bilo mnogo lakše da ima nekih komandi za podešavanje, kao u mašini profesora Pibodija u tom filmu s Morlocima!

„Hej, izgledam li kako treba?" pitao je Rolanda. „Mislim, da li ću privući neželjenu pažnju ako u podne bubnem nasred Druge avenije?"

„Rekao bih popriličnu, ako baneš usred svetine", reče Roland. „Savetujem ti da odmah napustiš to mesto ne upuštajući se u razgovor sa radoznalcima."

„To znam. Mislio sam na odeću?"

„Šta da ti kažem, Edi. To je tvoj grad."

To nije bilo sasvim tačno. Bruklin je njegov grad. Ili je nekad to bio. Menhetn je retko pohodio. Smatrao ga je drugom državom. Shvatio je šta Roland hoće da kaže. Nosio je jednostavnu flanelsku košulju sa rožnatim dugmadima i tamnoplave farmerke ,sa niklovanim umesto bakrenih zakivaka, i šlic na dugmad. (Rajsferšlus je poslednji put video u Ludu.) Zaključio je da će na njujorškim ulicama proći nezapaženo. Ko kod ga pogleda po drugi put pomisliće da je konobar s umetničkim ambicijama koji troši slobodan dan bazajući okolo prerušen u hipika. Mislio je da ga većina ljudi neće pogledali nijednom, a kamoli dvaput, što uopšte neće biti loše. Ali je ipak mogao nešto dodati...

„Imaš li kožnu oputu?" pitao je Rolanda.

Iz dubine pećine začuo se glas gospodina Tabtera, učitelja iz petog razreda. Drao se tužnim i ozbiljnim glasom, „Imaš potencijala! Bio si divan učenik, a vidi šta si od sebe napravio! Zašto si dopustio bratu da te iskvari?"

Henri je odgovorio, ogorčenim jecanjem: „Pustio je da umrem! Ubio me je!"

Roland je zbacio torbu s ramena. Spustio je na tlo nedaleko od ulaza u pećinu, pored ružičaste torbe za kuglanje. Otvorio je i preturao po njegovoj sadržini. Edi nije znao čega sve u njoj ima; nikad nije video njeno dno. Revolveraš je konačno našao ono što je Edi tražio.

Dok je Edi vezivao kosu na potiljku kožnom oputom (što se dobro uklapalo u hipijevski imidž), Roland je otvorio torbu oslobodivši je sveg sadržaja. Tu je bila dobrano ispražnjena vrećica sa duvanom, Kalahanov dar, raznovrsni novčići, pribor za šivenje, lonče koje je kod Šadrikove čistine pretvorio u improvizovani kompas, stara i nova mapa, delo Taverijevih blizanaca. Ispraznio je torbu i izvukao revolverčinu sa drškom od sandalovine iz futrole na levom kuku. Okrenuo je burence i proverio metke. Zadovoljno je klimnuo i vratio burence na mesto. Zatim je stavio pištolj u torbu, snažno pritegavši opute. Svezao ih je u čvor koji će popustiti nakon prvog povlačenja. Pružio je torbu Ediju.

U prvi mah je odbijao da je uzme. „Jok, čoveče, to je tvoje."

„Poslednjih nedelja si je često nosio, verovatno češće od mene."

„Da, a!i govorimo o Njujorku, Rolande. Tamo svi kradu."

„ Ponesi pištolj. Neće ti ništa ukrasti."

Za trenutak se zagledao u Rolandove oči. Dohvatio je torbu, zabacivši je preko ramena. „Imaš predosećaj."

„Predosećaj, nego šta."

„To je ka na delu?"

„Ka nikad ne miruje."

„U redu", reče Edi. „Rolande - ako se ne vratim - preuzmi brigu o Suzi."

„Posao ti je da to ne dozvoliš."

Grešiš, pomislio je Edi. Posao mi je da zaštitim ružu.

Okrenuo se vratima. Imao je još hiljadu pitanja, ali je Roland bio u pravu, za njih više nije bilo vremena. „Edi, ako zaista ne želiš..."

„Ne", rekao je. „Želim." Podigao je levu ruku s palcem okrenutim nagore. „Otvori kutiju na ovaj znak."

„Dobro."

Rolandov glas je dopirao iza leđa. Bio je sam s vratima. Na nepronađenim vratima pisalo je nešto na divnom, stranom jeziku. Jednom je čitao roman, Letnja vrata, od... koga? Iz pera jednog od onih starih pisaca naučne fantastike čije knjige je donosio kući iz biblioteke. Bio je to jedan od onih starih, pouzdanih pisaca, čije su knjige bile savršene za duga popodneva na letnjem raspustu. Marej Lejnster, Pol Anderson, Gordon Dikson, Isak Asimov, Harlan Elison... Robert Hajnlajn. Pomislio je kako je baš Hajnlajn napisao Letnja vrata. Henri ga je uvek zadirkivao zbog knjiga koje je donosio kući. Zvao ga je šmokljanom i knjiškim moljcem. Zanimalo ga je može li istovremeno da čita i drka. Bio je nemoćan da shvati kako njegov brat može jebeno dreždati sa nosom zabijenim u bezvredne maštarije o raketama i vremenskim mašinama. Bio je to njegov stariji brat Henri, posut bubuljicama, vazda sjajnog lica od neosporina i jekoderma. Henri koji se spremao za odlazak u armiju. On je bio mlađi brat Edi. Edi koji donosi gomile knjiga iz biblioteke. Edi trinaestogodišnjak, gotovo Džejkov vršnjak. Godina je 1977, napunio je trinaestu. Stoji na Drugoj aveniji i posmatra suncem obasjane drečavožute taksije. Vidi crnca sa vokmenom i slušalicama koji ide ka Ču Ču Mami. Zna da crnac sluša Eltona Džona koji peva - šta drugo? - nego „Neko mi je noćas spasio život". Na trotoaru je gužva. Kasno je popodne i ljudi žure kući posle još jednog dana provedenog u čeličnim kanjonima Njujorške Kale, gde uspeva novac umesto pirinča, i to onaj najkvalitetnije vrste. Žene izgledaju šarmantno i otkačeno u skupocenim poslovnim odelima i patikama; obuću s visokim potpeticama gurnule su u torbe. Radni dan je gotov i svi žure kući. Svi se smeše zato što je svetlost tako jasna a vazduh topao. To je leto u gradu i odnekud dopire zvuk pneumatskog čekića, kao u starom hitu Lavin Spunfula. Pred njim su vrata koja vode u leto sedamdeset sedme. U to vreme su taksisti imali start od dolar i četvrt. Naplaćivali su trideset centi na svakih četiristo metara. To je bila važeća tarifa. Nekada su bili jeftiniji, ubuduće će biti skuplji. Spejs šatl još uvek nije odleteo u vazduh sa učiteljicom u kabini. Džon Lenon je još živ, iako neće još dugo ako ne prestane da se druži sa tim zlim heroinom, Belim Kinezom. Što se tiče Edija Dina, Edvarda Kantora Dina, on o heroinu ništa nije znao. Njegov jedini porok bile su retke cigarete (ako izuzmemo pokušaje drkanja koje će krunisati uspehom tek iduće godine). Ima trinaest godina. Sedamdeset sedma je, ima tačno četiri dlake na grudima. Svako jutro ih broji religioznom predanošću, nadajući se velikom broju pet. To je leto nakon Leta visokih brodova. Kasno je popodne meseca juna, čuje se vesela melodija. Dopire iz zvučnika iznad vrata prodavnice ploča Kula moći. To je veliki hit Mango Džerija „U letnje doba", i...

Odjedanput je sve bilo tako stvarno, baš onako kako se nadao da će biti. Podigao je levu ruku s palcem nagore: ajmo. Roland je seo i izvadio kutiju iz ružičaste torbe. Na dogovoreni znak je otvorio kutiju.

Sladunjavi i disonantni zvuk zvona ga je istog trenutka napao sa svih strana. Suze su mu navrle na oči. Lebdeća vrata ispred njega su se odškrinula, osvetljavajući pećinu sunčevim zracima. Čuo je zvuke automobilskih sirena i štektanje pneumatskog čekića. Ne tako davno bio je spreman da ubije Rolanda da bi se dokopao sličnih vrata. Sada je stajao pred njima sa srcem u petama.

Zvona Todaša zvonila su kidajući mu um. Poludeće ako ih bude dugo slušao. Kreni kad si već rešio, pomislio je.

Stupio je napred. Kroz zavesu od suza video je tri šake, hvatale su se za četiri kvake. Povukao je vrata sebi, zaslepljen svetlošću dana. Namirisao je benzin, vreli gradski vazduh i nečiji losion posle brijanja.

Stupio je kroz nepronađena vrata, nemoćno žmirkajući. Pokušavao je da vidi nešto od sveta iz kojeg je, kao izgnanik, odavno pobegao.

4

Bio je na Drugoj aveniji; eno Blimpija, iza njega je dopirao veseli zvuk Mango Džerijeve pesme karipskog ritma. Oko njega se tiskala plima ljudi - išli su gore-dole u svim pravcima. Nisu obraćali pažnju na Edija, delimično i zbog toga što su mislili kako da se što pre izvuku iz grada nakon radnog dana, a najviše zato što je neprimećivanje drugih u Njujorku bio način života.

Trznuo je desnim ramenom, nameštajući oputu Rolandove torbe. Osvrnuo se za sobom. Vrata što vode ka Kala Brin Stardžisu bila su tu. Video je Rolanda kako sedi na ulazu u pećinu sa otvorenom kutijom u krilu.

Mora da ludi od tih jebenih zvona, pomislio je Edi. Video je kako revolveraš vadi par kuršuma iz opasača i gura ih u uši. Nasmejao se.

Dobar potez, čoveče. Pomogao im je da se odupru zovu procepa pored autoputa 1-70. Nije znao da li će i ovde funkcionisati, Roland je bio prepušten sebi. Edi je imao posla.

Lagano se okrenuo na svom deliću pločnika, proveravajući da li se vrata okreću s njim. Dobro je. Ako bude kao i sa drugima, slediće ga gde god bude išao. Neće biti strašno ako ostanu ovde. Neće on daleko. Primetio je još nešto: nije bilo tame koja se šunja iza ljudi i predmeta. Pretpostavio je da je to zbog toga što je u stvarnom svetu a ne u Todašu. Ako u blizini ima lutajućih mrtvaca, neće ih primetiti.

Zabacio je torbu dublje na rame i krenuo ka Menhetnskom restoranu uma.

5

Ljudi su mu se sklanjali s puta, ali to nije bio dovoljan dokaz materijalnog prisustva; tako je bilo i u Todašu. Edi je konačno isprovocirao sudar sa mladićem koji je grabio trotoarom držeći ne jednu već dve akten-tašne - to je zasigurno bio Veliki lovac mrtvačkih sanduka njujorškog poslovnog sveta.

„Hej, pazi gde ideš!" procedio je gospodin Biznismen odmah nakon sudara.

„Izvini, čoveče, izvini", rekao je Edi. Nema sumnje, ovde je. „Nego, možeš li mi reći koji je danas..." Gospodin Biznismen je već iščezao jureći infarkt koji će ga, sudeći po njegovom izgledu, strefiti negde između četrdeset pete i pedesete. Setio se stare njujorške šale: „Izvinite, molim vas, možete li mi reći kako da dođem do gradske skupštine ili da odmah idem u pizdu materinu?" Prsnuo je u neobuzdani smeh.

Sačekao je da povrati kontrolu nad sobom i nastavio put. Na uglu Druge i Četrdeset četvrte ugledao je čoveka kako zuri u izlog sa cipelama i čizmama. Nosio je odelo, ali je izgledao mnogo opuštenije od onog na kojeg je malopre naleteo. Nosio je samo jednu akten-tašnu, što je bio dobar znak.

„Molim za oproštaj", reče Edi, „možete li mi reći koji je danas dan?"

„Utorak" rekao je dokoni posmatrač. „Dvadeset treći jun."

„1977?"

Odmerio je Edija s blagim i pomalo ciničnim poluosmehom, nije propustio da podigne obrvu. „Da, da 1977. Na sledeću, 1978. pričekaćemo još šest meseci. Tako ti je to."

Edi je klimnuo. „Blagodarim, sai."

„Nema veze", reče neznanac. Edi pohita dalje.

Do petnaestog jula ima još samo tri nedelje, pomislio je. Nema vremena za gubljenje, odsudni dan se bliži.

To je tačno, ali bi vremenski problem nestao ako bi danas uspeo da ubedi Kalvina Tauera da mu proda plac. Edijev brat se nekada hvalisao pred prijateljima da njegov mladi braca, ako samo reši, može da natera đavola da sam sebe zapali. Edi se nadao da nije izgubio tu moć ubedivanja. Sklopiće poslić sa Kalvinom Tauerom. Investiraće skromnu sumu u nekretnine i podariti sebi pola sata odmora. Uživaće u čarima velegrada. Proslaviće uspeh. Možda će ugrabiti vremena za čokoladni krem sa jajima ili...

Naglo se prenuo iz ugodnih misli. Zastao je u mestu tako neočekivano da je neko otpozadi psujući naleteo na njega. Edi jedva da je registrovao udarac ili čuo psovku. Ugledao je tamnosivi linkol - nije bio parkiran ispred hidranta, već nešto niže.

Bila je to Balazarova limuzina.

Nastavio je. Najedanput mu je bilo veoma drago što ga je Roland nagovorio da ponese jedan od njegovih revolvera. Bio je napunjen i spreman za paljbu.

6

Tabla je još uvek stajala u izlogu (specijalitet dana bila je kuvana večera iz Nove Engleske od Natanijela Hotorna, Henrija Dejvida Toroa i Roberta Frosta - za dezert ste mogli birati između Meri Mekarti ili Grejs Metalios), ali je na vratima stajao znak, ZATVORENO. Na digitalnom časovniku u banci, malo iznad prodavnice ploča Kula moći, stajalo je: tri sata i četrnaest minuta po podne. Ko bi zatvorio radnju u rano subotnje popodne?

Neko ko ima specijalne mušterije, zaključio je Edi. Eto ko.

Skupio je šake oko očiju i pogledao u unutrašnjost Menhetnskog restorana uma. Video je mali, okrugli sto sa knjigama za decu. Desno od njega, bio je šank koji kao da je pozajmljen iz poslastičarnice s po-Četka veka. Danas tamo nije bilo nikog, čak ni Arona Dipnoa. Kasa je bila podjednako pusta, iako je Edi mogao razabrati reči na narandžastoj tablici na prozorčetu teške mašine: ne prodajemo.

Mesto je bilo prazno. Kalvin Tauer je bio odsutan, možda zbog hitnih porodičnih razloga...

Zbog hitnih razloga, ma nemoj, u Edijevoj glavi je odjekivao revolverašev pribrani glas. Gde su putnici iz te sive limuzinčine. Bacijoš jedan pogled na šalter, Edi. Ovaj put bi mogao upotrebiti oči umesto da pasivno primaš odbijene sunčeve zrake.

Nekada je mislio služeći se glasovima drugih. Sumnjao je da se veliki broj ljudi služi tom tehnikom - bio je to način da se malo promeni perspektiva i stvari sagledaju iz drugog ugla. Ovo nije ličilo na takvu vrstu pretvaranja. Bilo je to nešto visoko, mršavo i ružnjikavo što je pričalo unutar njegove glave.

Ponovo je osmotrio šank. Ovaj put nije propustio da zapazi razbacane plastične šahovske figure i prevrnutu šolju kafe. Ugledao je i naočari na podu između dve stolice, jedno staklo je bilo razbijeno.

Duboko u umu osetio je prvi impuls gneva. Bio je tup, ali je iz iskustva znao da će pulsiranje postati učestalije, snažnije i oštrije dok konačno ne nadjača svesni deo njegovog bića. Bog neka bude u pomoći onima koji tada zalutaju ispred nišana Rolandovog pištolja. Jednom je pitao revolveraša da li mu se to ikada dogodilo. Ovaj mu je odgovorio, to se svima dešava. Edi je tada odmahnuo glavom govoreći mu kako je on drugačiji - Suzi i Džejk takode - revolveraš je mudro ćutao.

Tauer je najverovatnije bio u zadnjem delu objekta, u društvu specijalnih mušterija. U prostoru između skladišta i kancelarije. Ovaj put najverovatnije nisu razgovarali. Zamišljao je kako Balazarovi džentlmeni podsećaju gospodina Tauera da se petnaesti jul neumitno približava. Okom svog uma video je kako ga ubeduju da u tom času donese po njega najrazumniju odluku. Reč dzentlmeni izazvala je novo besno pulsiranje u Edijevom umu. To nije bila odgovarajuća reč za likove koji lome naočari gojaznog i bezazlenog vlasnika knjižare, koji ga odvode u zadnje prostorije i terorišu. Džentlmeni! Jebeš komalu!

Probao je da otvori vrata knjižare. Bila su zaključana, ali brava neće biti problem; tresla su se u okviru kao kiimavi zub. Stajao je pred zapuštenim ulazom, kao da je (nadao se da to i drugi misle) naročito zainteresovan za knjigu koju je unutra ugledao. Još jače je pritisnuo bravu. Naslonio se na vrata nastojeći da privuče što manje pažnje.

Šanse da te niko ne posmatra su ionako devedeset četiri prema sto. Ovo je Njujork, zar ne? Možete li mi reći kako da odem do gradske skupštine ili da odmah idem u pizdu materinu?

Gurnuo je jače. Prasak se čuo daleko pre no što je upro svom snagom, vrata su krenula unazad. Ušao je bez oklevanja, kao da ima sva prava da bude tamo i zatvorio vrata za sobom. Nisu htela da ostanu na mestu. Zgrabio je Kako je Grinč ukrao Božić sa stola sa dečjom literaturom i otcepio poslednju stranu. (Kraj mi se ionako nikad nije dopadao, pomislio je). Presavio je tri puta i gurnuo u pukotinu između vrata i dovratka. Ostaće zatvorena. Osvrnuo se po knjižari.

Mesto je bilo prazno i senovito otkad je sunce zašlo za oblakodere na Vest Sajdu. Carevala je tišina... Nešto se, ipak, čulo. Iz zadnjeg dela radnje dopro je prigušeni krik. Oprez, džentlmeni na poslu, pomislio je Edi, osetivši još jedan impuls besa. Oštriji nego pre.

Olabavio je čvor na Rolandovoj torbi i prišao vratima na zadnjoj strani knjižare, sa natpisom samo za zaposlene. Morao je da obide gomilu džepnih izdanja poispadalih iz prevrnutog, pokretnog štendera. Nekada su slični štenderi bili česti u prodavnicama. Kalvin Tauer se uhvatio za njega dok su ga Balazarovi momci vukli ka skladišnom prostoru. Edi tome nije lično prisustvovao, ali mu nije bilo teško da u glavi rekonstruiše ovaj tegobni prizor.

Zadnja vrata nisu bila zaključana. Izvukao je Rolandov revolver iz torbe. Odložio je da mu ne bi smetala u ključnim momentima. Polako je otvarao vrata skladišta, centimetar po centimetar, pokušavajući da se seti položaja Tauerovog radnog stola. Ako ga primete, jurnuće na njih, urlajući iz sveg glasa. Ako je verovati Rolandu, vrištanje iz sveg glasa je uvek bila najbolja reakcija na rano otkrivanje. Na taj način ćeš možda na sekund-dva zbuniti neprijatelja, ponekad je par sekundi bilo sve što je potrebno.

Nije bilo potrebe za urlanjem i jurišanjem. Ljudi za kojima je tragao bili su u kancelarijskom delu pozadinskog prostora, senke su im se groteskno ocrtavale na zidu. Tauer je sedeo u kancelarijskoj stolici, ali ona više nije bila iza stola. Nalazila se između dva od tri ormara. Knjižarevo prijatno lice izgledalo je veoma čudno bez naočara. Dva posetioca su ga posmatrala, što znači da su bili leđima okrenuti Ediju. Tauer ga je mogao videti, ali je knjižar gledao samo u Džeka Andolinija i Džordža Bjondija. Edi je osetio njegov strah, pa ga je protresao sveži nalet gneva.

U vazduhu se osećao benzin. Taj miris bi mogao uplašiti i najtvrdokornijeg dućandžiju, pogotovo vlasnika carstva štampanog papira. Iza Andolinija, višeg člana gangsterskog para, bila je staklena vitrina od metar i po visine. Vrata su bila otvorena. Unutra je bilo četiri ili pet polica sa knjigama. Sve su bile zaštićene plastičnim omotima. Andolini je držao jednu od njih. Bio je apsurdno sličan TV aukcionaru. Niži pripadnik dvojca - Bjondi - na sličan način je držao staklenu čašu punu tečnosti boje ćilibara. Znao je o čemu se radi.

„Preklinjem vas, gospodine Andolini", govorio je Tauer. Pričao je poniznim, drhtavim glasom. „Molim vas, u pitanju je veoma dragocene knjiga."

„Ne sumnjam u to", reče Andolini. „Svi primerci u staklenoj vitrini su izuzetno vredni. Čuo sam da tamo čuvate potpisani primerak Uliksa vredan dvadeset šest hiljada dolara."

„Šta je to, Džek?" pitao je Džordž Bjondi. Zvučao je preneraženo. „Kakva knjiga može vredeti dvadeset šest hiljada zelembaća?"

„Nemam pojma", reče Andolini. „Zašto nam vi ne biste objasnili, gospodine Tauer? Smem li vas zvati Kal?"

„Uliks je u sefu", rekao je Tauer. „Ta knjiga nije na prodaju."

„Ali ove jesu", reče Andolini. „Zar ne? Na papiriću u ovoj knjizi stoji broj 7 500, napisan običnom olovkom. To nije dvadeset šest hiljada, ali se za tu sumu može kupiti novi automobil. Evo šta ću učiniti, Kal. Slušaš li me?"

Edi je bio sve bliži. Trudio se da bude što tiši, ali se inače nije krio. Niko ga nije opazio. Da li je i on bio tako glup dok je boravio u ovom svetu? Da li bi upao u ovako jadno pripremljenu zasedu? Pretpostavio je da jeste. Nije čudo što ga je Roland u početku posmatrao s prezrenjem.

„Slu... slušam vas."

„Imaš nešto što gospodin Balazar želi onoliko koliko ti želiš kopiju Uliksa. Iako su knjige izložene u staklenoj vitrini na prodaju, kladio bih se da ih retko prodaješ, zato što se... s puno teškoća... rastaješ od njih. Kao što se teško rastaješ od tog praznog placa. Evo šta će se dogoditi. Džordž će prosuti benzin preko knjige vredne 7.500 hiljada dolara, a ja ću je zapaliti. Zatim ću izvući drugu knjigu iz kovčega s blagom i zatražiti da mi daš reč da ćeš prodati taj plac Sombra korporaciji u podne petnaestog jula. Kapiraš?"

„Ovaj sastanak će biti završen čim se usmeno obavežeš na prodaju. Ako mi nepružiš ono što želim, spaliću i drugu knjigu. Zatim treću. Četvrtu. Poznajem svog saradnika, gospodine, on će posle četvrte izgubiti strpljenje."

„Stvarno si zajeban, šefe", reče Džordž Bjondi. Edi je prišao tako blizu da je mogao dodirnuti Velikog Nosa, ali ga niko nije video.

„Verovatno će sipati benzin u staklenu vitrinu i potpaliti sve dragocene knj..."

Džek Andolini je konačno opazio pokret u tami. Pogledao je iza partnerovog levog ramena i video mladića preplanulog lica i kestenjastih očiju. Držao je nešto što je ličilo na najstariji i najveći revolver-igračku na svetu. To je morala biti igračka.

„Ko si jebote..." počeo je Džek.

Pre no što je mogao da nastavi, Edijevo lice je zablistalo od sreće i dobrog raspoloženja, taj izraz ga je prebacio van granica dobrog izgle-da, u zemlju lepote. „Džordže!" povikao je tonom kojim se pozdravlja najstariji i najodaniji prijatelj posle dugog odsustva. „Dordže Bjondi. Čoveče, još uvek imaš najveći kljun na ovoj strani Hadsona! Lepo je videti te, čoveče!"

Ljudska životinja je nepovratno uslovljena da strancu koji je oslovi po imenu odgovori na određen način. Kad nam se neko obrati ljubaznim tonom, osećamo se obaveznim da mu na sličan način uzvratimo. Uprkos situaciji u zadnjem delu skladišta, Džordž „Veliki Nos" Bjondi se sa zametkom osmeha okrenuo ka glasu koji ga je pozdravio sa toliko razdragane familijarnosti. Osmeh je bio u razvoju kad ga je Edi sasekao snažnim udarcem revolvera. Andolini je imao oštro oko, ali je kao kroz maglu pratio dizanje i spuštanje revolvera. Prvi udarac je pogodio Bjondija među oči, drugi iznad desnog oka a treći u desnu slepoočnicu. Prva dva udarca proizvela su prazne, tupe odjeke. Poslednji je izazvao prigušen, mljackav zvuk. Bjondi je zakovrnuo očima, sručivši se na pod kao odbačeni džak pošte. S napućenim usnama ličio je na bebu koja čeka podoj. Čaša mu je ispala iz ruke, razbivši se na betonskom podu. Miris benzina postao je snažniji, bogatiji i lepljiviji.

Edi je rešio da ne da vremena Bjondijevom partneru. Veliki Nos se trzao na podu, u barici benizna, usred staklenih krhotina. Edi se ustremio na Andolinija nateravši ga da uzmakne.

7

Nepoznati se stapao sa senkama, vešto koristeći oskudnu svetlost u skladištu. Pretvorio se u tri metra visoku prikazu. Imao je plamteće zenice i razjapljena usta s blistavim nizom bleštavobelih zuba nalik iskeženim životinjskim čeljustima. U jednoj ruci je držao golemi revolver nalik starinskoj kuburi. Podsećao je na ono što se u avanturističkim pripovestima iz sedamnaestog veka zvalo mašina. Zgrabio je Andolinija za okovratnik košulje i rever sportskog sakoa. Priterao ga je uza zid. Hohštapler je zakačio i prevrnuo staklenu vitrinu. Tauer je reagovao ogorčenim krikom. Nije privukao ničiju pažnju.

Balazarov čovek je pokušavao da izvrda nalevo. Iskeženi stranac sa crnom kosom vezanom na potiljku ga je načas pustio. Prevrnuo ga je, bacivši se na njega. Kolenom mu je čvrsto pritisnuo grudi. Gurnuo je cev kubure, mašine, u meko tkivo ispod zlikovčeve brade. Hohštapler je trzao glavom, pokušavajući da ga se reši. Ali je nepoznati samo jače pritiskao cev.

Balazarov gorila je, gušeći se, glasom dostojnim patka iz crtaća procedio, „Ne zasmejavaj me, seronjo -to nije pravi pištolj"

Senkom obavijeni stranac je izvukao cev ispod propaličinog vrata, zategao je oroz i nanišanio u zamišljenu tačku u mraku skladišta. Tauer je otvorio usta da nešto prozbori, nikad nećemo saznati šta je imao da kaže. Preduhitrio ga je zaglušujući prasak, sličan zvuku topovske granate koja proleće na metar i po iznad rova sa šćućurenim redovom. Iz revolvera je iskočio jezičak jasnog, žutog plamena. Cev se, trenutak kasnije, vratila ispod propaličine brade.

„Šta sad kažeš, Džek?" procedio je pridošlica. „Još uvek tvrdiš da je ovo igračka? Reći ću ti šta ja mislim: kad sledeći put povučem okidač mozak će ti se rasuti sve do Hobokena."

8

Edi je u pogledu Džeka Andolinija pročitao strah, ali ne i paniku. To ga nije iznenadilo. Džek Andolini ga je priterao u tesnac nakon što je krijumčarenje pošiljke kokaina iz Nasaua pošlo po zlu. Ovde je imao posla sa njegovom mlađom verzijom - deset godina mlađom ali nima lepšom. Andolini, kojeg je Henri Din, veliki mudrac i eminentni džanki nekada nazvao Starim Duplo Ružnim, imao je istureno čelo pećinskog čoveka i odgovarajuću vilicu. Šake su mu bile tako velike da su izgledale kao karikature. Sa zglobova su štrčale ružne dlake. Na prvi pogled bi se reklo da je bio Stari Duplo Glupi, a ne samo Stari Duplo Ružni, ali to nije bilo tačno. Glupaci ne napreduju uz gangsterske lestvice do mesta zamenika Enrikea Balazara.- Iako Džek u tom trenutku verovatno nije bio na tom položaju, biće 1986. kad Edi bude sleteo na aerodrom Kenedi sa bolivijskom robom vrednom dvesta hiljada dolara pod košuljom. U tom svetu, u tom gde i kada, Andolini je postao Rocheov feldmaršal. U ovom je imao dobre šanse za rano penzionisanje. Razrešenje od svih obaveza. Osim ako savršeno ne odigra svoju ulogu.

Nabio je cev pištolja dublje pod Andolinijevu bradu. Snažni miris baruta i benzina nadjačao je aromu knjiga. Odnekud iz senki je dopiralo besno siktanje Serđa, knjižarevog mačka. On očigledno nije trpeo buku na svom posedu.

Andolini se trgnuo okrećući glavu nalevo. „Nemoj, čoveče... ta stvar je vrela!"

„Manje nego što ćeš ti biti zapet minuta", rekao je Edi. „Sem ako me ne poslušaš, Džek. Tvoje šanse da se izvučeš su male, ali ipak postoje. Slušaš li me?"

„Ne poznajem te. Kako ti nas poznaješ?"

Izvukao je revolver ispod brade Starog Duplo Ružnog. Cev Rolandovog oružja je ostavila crvene krugove na razbojnikovom vratu. Šta će biti ako mu kažem da ćemo se, voljom ka, sresti za desetak godina? I da će završiti u trbuhu jastogovišta? Da će monstrumi poćeti da ga konzumiraju od stopala u guči sandalama Andolini mu ne bi verovao, naravno, kao što nije verovao da će Rolandov veliki stari revolver proraditi sve dok ga Edi nije suočio sa istinom. Duž ovog pravca verovatnoće - na ovom nivou Kule - jastogovišta možda neće pojesti Andolinija. Zato što je ovaj svet drugačiji od svih drugih. Ovo je Devetnaesti Nivo Mračne Kule. Osećao je to. Kasnije će na miru razmisliti o tome. Sad mu je mozganje teško padalo. Želeo je da ih pobije i skokne do Bruklina u posetu ostatku Balazarovog teta. Lupkao je revolverskom cevi po Andolijevim jagodicama. S mukom se obuzdavao da ne sredi tu ružnu propalicu, što Balazarovom čoveku nije promaklo. Zatreptao je i oblizao usne. Još uvek ga je pritiskao kolenom u grudi. Osećao je kako mu se pluća dižu i spuštaju kao kovački mehovi.

„Nisi mi odgovorio na pitanje", reče Edi. „Umesto toga si postavio svoje. Kad to budeš učinio sledeći put, smrskaću ti lice revolverom. Zatim ću ti prostreliti koleno, pa ćeš ostatak života skakutati naokolo. Mogao bih te dobro napuniti olovom a da ne izgubiš moć govora. Ne pokušavaj da izigravaš budalu. Ti nisi glup - izuzev u izboru poslodavca - to mi je dobro poznato. Ponovo te pitam: Hoćeš li da me slušaš?"

„Imam li izbora?"

Edi je neverovatnom i jezivom brzinom spustio oružje na Andolinijevo lice. Čuo se oštar prasak slomljene jagodice. Iz desne nozdrve veličine podzemnog tunela ka Kvinsu je potekla krv. Andolini je bolno zajaukao. Tauer je bio u šoku.

Vratio je cev pištolja nazad na meko mesto ispod Andolinijeve brade. Nastavio je, ne skrećući pogled: „Vodite računa o ovom drugom, gospodine Tauer. Javite mi ako vidite da se miče."

„Ko si ti?" zamuckivao je Tauer.

„Prijatelj. Jedini koji vam može spasti dupe. Posmatrajte ga i pustite me da radim."

„Ddd...dobro."

Edi Din se usredsredio na Andolinija. „Onesvestio sam Džordžija zato što je glup. Ako bi i bio u stanju da prenese moju poruku, ne bi poverovao u nju. Kako neko može uveriti druge u nešto u šta sam ne veruje?"

„U pravu si", reče Andolini. Posmatrao je Edija sa užasnutom fascinacijom, možda zato što je po prvi put pogledom prodro do strančeve suštine. Roland je to znao od prvog trenutka, čak i kad je Edi Din bio samo balavi džanki, uzdrhtao u apstinentskoj krizi. Džek Andolini je video revolveraša.

„Jašta sam", reče Edi. „Evo poruke koju želim da preneseš: Tauer je nedodirljiv."

Džek je odmahnuo glavom. „Ne shvataš. Tauer ima nešto što je nekom potrebno. Moj šef se nameračio na to. Obećao je. Moj šef uvek..."

„On uvek održi obećanje, znam to", rekao je Edi. „Samo ovaj put neće moći. To neće biti njegova krivica. Gospodin Tauer jednostavno neće prodati prazni plac Sombra korporaciji. Prodaće ga... hmmm... Tet korporaciji. Da li si zapamtio?"

„Gospodine, ne poznajem vas, ali znam mog šefa. To ga neće zaustaviti."

„Hoće. Zato što Tauer neće imati šta da proda. Plac više neće biti njegov. Slušaj me dobro, Džek. Slušaj ka-me, a ne ka-mai." Mudro, a ne lakomisleno.

Nagnuo se ka razbojniku. Džek je fascinirano zurio u oči, u kestenjaste irise i krvlju podlivenu belinu Edijevih očiju. Revolveraševa divlje iskežena usta bila su tako blizu da ga je mogao poljubiti.

„Gospodin Kalvin Tauer je pod zaštitom ljudi moćnijih i nemilosrdnijih no što možeš zamisliti, Džek. Ljudi naspram kojih II Roche izgleda kao dete cveća s Vudstoka. Moraš ga ubediti da maltretiranjem Kalvina Tauera ne može dobiti ništa, a da može sve izgubiti."

„Ne mogu..."

„Što se tebe tiče, znaj da je na ovom čoveku znak Gileada. Ako ga ikad dodirneš - ako samo stupiš nogom u njegovu radnju - otići ću u Bruklin i pobiti tvoju ženu i decu. Zatim ću pronaći tvog oca i majku, pa ću i njih pobiti. Pobiću majčine sestre i očevu braću. Pobiću i roditelje tvojih roditelja, ako su živi. Tebe ću ostaviti za kraj. Da li mi veruješ?"

Džek Andolini je sa sve većim užasom zurio u lice iznad sebe, na krvlju podlivene oči i iskežene čeljusti. Verovao mu je. Bio je jako dobro obavešten o Balazaru i ovom poslu. O njemu je verovatno znao više od samog Andolinija.

„Ima nas dosta", reče Edi, „svi smo posvećeni istom poslu: zaštiti..." Umalo što nije rekao zaštiti ruže. „...Zaštiti Kalvina Tauera. Nadgledaćemo ovo mesto, motrićemo Tauera i njegove prijatelje - momke kao Dipno." Prijalo muje iznenađenje u Andolinijevim očima. „Svakome ko se ovde pojavi i makar digne glas na Tauera pobićemo čitavu porodicu, a njega ćemo ostaviti za kraj. To važi za Džordža, Ćimija Dreta, Trika Postina... i za tvog brata Klaudija, takode."

Andolinijeve oči su se raširile na pomen svih imena i sklopile na pomen brata. Edi je pomislio da je shvatio poruku. Nije znao da li će Andolini moći da ubedi Balazara. Ali to i nije bilo tako važno, hladno je pomislio. Kad nam Tauer jednom proda imanje, nije važno šta će s njim biti, zar nel

„Kako je moguće da toliko znaš o nama?" pitao je Andolini.

„To nije važno. Samo prenesi poruku. Reci Balazaru da kaže svojim prijateljima u Sombra korporaciji da plac više nije na prodaju. Bar ne njima. Reci mu da je Tauer pod zaštitom momaka iz Gileada opremljenih cevima tvrdog kalibra."

„Tvrdog..?"

„Hoću reći da su to momci opasniji od svega s čim je Balazar dosad imao posla", rekao je Edi, „uključujući i ljude iz Sombra korporacije. Reci mu da će, ako ne odustane, u Bruklinu biti dovoljno leševa da se njima napuni Grand armi plaza. Medu njima će biti dosta žena i dece. Ubedi ga."

„Ja ću... čoveče, svakako pokušati."

Edi je ustao i odstupio. Džordž Bjondi je počeo da se pomera u barici benzina usred staklenih krhotina.

Edi je mahao Rolandovim pištoljem, pokazujući Džeku da ustane.

„Žestoko se potrudi", rekao je.

9

Tauer je sebi i gostu nasuo šolju crne kafe, ali je nije mogao popiti. Ruke su mu se strahovito tresle. Edi je posmatrao kako domaćin nekoliko puta pokušava da pije (podsećao ga je na pripadnika UXB-a tima koji je izgubio živce). Konačno se sažalio i presuo nešto kafe iz Tauerove u svoju šolju.

„Probajte sada", rekao je, vrativši polupraznu šolju vlasniku knjižare. Tauer je vratio iskrivljene naočari na lice. Preko jednog stakla krivudala je pukotina slična munji. Sedeli su sami za dugim mermernim šankom. Tauer je bio iza njega dok je Edi sedeo na stolici ispred. Pored aparata za kafu ležala je knjiga koju je Andolini zamalo spalio. Knjižar je doneo iz skladišta kao da se plašio da je i za trenutak ispusti iz vida.

Podigao je polupraznu šolju drhtavom rukom (Edi je zapazio da na njoj nema prstenja - kao ni na drugoj ruci) iskapivši je do dna. Edi nije shvatao zašto bi neko pio takvu kafu. Što se njega tiče, stvarno dobar ukus je bio pola-pola. Posle nekoliko meseci provedenih u Rolandovom svetu (ili su u pitanju bile čitave godine), imala je bogat ukus kao slatka pavlaka.

„Da li vam je bolje?" pitao je Edi.

„Da." Tauer je pogledao krož prozor, kao da očekuje povratak crne limuzinčine koja je, uz trzaj, odjezdila desetak minuta ranije. Zaustavio je pogled na Ediju. Još uvek se plašio mladića, ali ga je najveći strah prošao otkad je Edi gurnuo revolverčinu u ono što je zvao „prijateljevom torbom". Bila je to vreća od naborane, bezbojne kože. Pri vrhu je imala kožnu oputu umesto patent zatvarača. Kalvinu Taueru se činilo da je mladić s predimenzioniranim revolverom u torbu pohranio i većinu neugodnih crta svoje ličnosti. To mu je omogućilo da mladićevu priču o istrebljenju članova zlikovačkih porodica i samih zlikovaca protumači kao blef.

„Gde je vaš prijatelj Dipno?" pitao je Edi.

„Kod onkologa. Aron je pre dve godine ispraznio utrobu i pronašao krv u klozetskoj šolji. Mlađi čovek bi pomislio 'Prokleti hemoroidi' i kupio tubu kreme preparejšn h. Kad ste u sedamdesetim, razmišljate o najgorem. U njegovom slučaju je bilo gadno, ali ne preterano gadno. Rak se u tom dobu sporo razvija; čak i rak sa velikim R stari kao i čovek. To je čudno, zar ne? Bilo kako bilo, pržili su ga radijacijom i rekli da je iščezao, ali Aron kaže da raku ne treba okretati leđa. Pregleda se na svaka tri meseca, pa ga zato danas nije bilo u radnji. Drago mi je zbog toga. On je stari namćor, ali je u srcu ostao prava usijana glava."

Bilo bi lepo upoznati Arona Dipnoa sa Džejmijem DžaJ'ordsom, pomislio je Edi. Igrali bi zamkove umesto šaha, prekraćujući duge dane Kozjeg meseca.

Tauer se turobno osmehivao, nameštajući naočari. Na trenutak bi lepo stajale, pa bi se odmah zatim iskrivile. To je bio veći problem od pukotine na staklu; knjižar je s iskrivljenim naočarima izgledao ranjivo i pomalo blesavo. „On je usijana glava, a ja sam kukavica. Možda smo zato prijatelji - upotpunjujemo se, čineći manje-više podnošljivu celinu."

„Možda ste pomalo prestrogi prema sebi", reče Edi.

„Ne bih rekao. Moj psihoanalitičar veli kako svako ko želi da vidi na šta liče deca A-muškog oca i B-ženske majke, treba da prouči moj slučaj. Takode kaže..."

„Izvinite Kalvine, ali ne dajem ni pet para za stavove vašeg analitičara. Čuvanje tog placa vas predstavlja u najboljem svetlu."

„Za to mi ne sleduju nikakve zasluge", snuždeno je prokomentarisao Kalvin Tauer. „To vam je kao s ovom" - uzeo je knjigu koju je ostavio pored aparata za kafu - „i ostalima koje su hteli da spale. Teško se rastajem od nekih stvari. Kad je prva žena zatražila razvod, pitao sam je zašto to čini, odgovorila je, 'Zbog nečeg što nisam znala kad sam se udavala. Mislila sam da si muškarac, ali si ti kolekcionar bezvrednih sitnica'."

„Plac nije isto što i knjiga", reče Edi.

„Da li je? Da li si siguran?" Tauer ga je fascinirano posmatrao. Podigao je šoljicu kafe, Edi je sa zadovoljstvom primetio da se drhtanje gotovo izgubilo.

„Zar ti nisi?"

„Ponekad ga sanjam", odgovorio je Tauer. „Nisam bio tamo još od propasti poslastičarnice Tomija Grahama. Platio sam za njeno rušenje. Podizanje ograde me je lepo koštalo, gotovo koliko i bager s kuglom za rušenje. U snu sam tamo video cvetno polje. Polje ruža. Pružalo se unedogled, a ne samo do Prve avenije. Čudan san, zar ne?"

Edi je bio siguran da je Kelvin Tauer sanjao takve snove, ali je u pogledu iza slomljenog stakla i iskrivljenih naočara zapazio i nešto drugo. Pomislio je kako Tauer istura ovaj san ispred mnoštva drugih o kojima nije želeo da govori.

„Čudan san, svakako", složio se Edi. „Natočite mi još jednu dozu tog blata, molim vas. Slede nam kratki pregovori."

Tauer se nasmejao podigavši knjigu koju je Andolini zamalo spalio. „Pregovori. Tu reč često koriste u ovoj knjizi."

„Zaista?" „Jakako."

Edi je pružio ruku. „Dajte mi da vidim."

Tauer je isprva oklevao. To je potrajalo dovoljno dugo da Edi zapazi mešavinu nedostojnih osećanja na knjižarevom licu.

„Hajde, Kal, neću s njom brisati dupe."

„Ne. Jasno mi je da nećeš. Izvini." Tauer je u tom trenutku izgledao kao neko kome je žao, kao alkoholičar nakon naročito divlje pijanke. „Samo... neke knjige su mi veoma drage. Ova je prava retkost."

Dodao je Ediju, kome je srce stalo kad je pogledao na plastikom zaštićenu naslovnu stranicu.

„Šta je?" pitao je Tauer. Uz tresak je spustio šolju kafe. „Šta nije u redu?"

Edi je ćutao. Na koricama je bio crtež male okrugle gradevine nalik Kvonsetu, ali napravljene od drveta i pokrivene granama bora. Ispred nje je stajao smeoni indijanski ratnik u pantalonama od jelenske kože. Bio je go od pojasa nagore, sa tomahavkom prislonjenim uz grudi. U pozadini je prerijom jezdila staromodna parna lokomitiva ispuštajući gust dim u plava nebesa.

Knjiga se zvala Dogan. Autor je bio Bendžamin Slajtmen.

Tauerov glas je dopirao iz velike daljine, pitao ga je da li će se onesvestiti. Edi mu je odgovorio da neće, iz nešto veće blizine. Bendžamin Slajtmen Junior, drugim rečima Ben Slajtmen mlađi. I...

Odgurnuo je Tauerovou zdepastu ruku kad je ovaj pokušao da uzme knjigu. Prebrojao je slova autorovog imena, pomažući se prstom. Bilo ih je, naravno, devetnaest.

10

Popio je još jednu šolju Tauerove kafe. Vratio se knjizi u plastičnom omotu.

„Šta je čini tako posebnom?" pitao je. „Hoću reći, meni je važna pošto sam nedavno upoznao nekog ko se zove baš kao autor. Ali..."

Sinula mu je ideja. Okrenuo je knjigu u nadi da će videti sliku autora. Umesto toga našao je dva retka sa šturim podacima o piscu: „BEN-DŽAMIN SLAJTMEN JUNIOR je rančer iz Montane. Ovo je njegov drugi roman." Ispod toga je bio crtež orla i slogan: Kupite vojne obveznice!

„Zbog čega je tebi važna. Šta je čini vrednom sedam i po hiljada dolara?"

Tauerovo lice se ozarilo. Nikada ne biste pomislili da je pre petnaestak minuta strahovao za sopstveni život. Sada je bio u zagrljaju opsesije. Roland je imao Mračnu Kulu; a ovaj čovek svoje retke knjige.

Podigao je da bi Edi video korice. „Dogan, jel tako?"

„Tako je."

Otvorio je knjigu pokazujući unutrašnji omot, takode zaštićen plastikom, sa sinopsisom. „A ovde?"

„'Dogan'", pročitao je Edi. „'Uzbudljiva priča o Starom zapadu i herojskoj borbi jednog Indijanca za opstanak.' Pa?"

„Sad pogledaj ovo!" trijumfalno je rekao Tauer i okrenuo naslovnu stranu. Edi je pročitao:

Hogan 

Bendžamin Slajtmen Junior

„Ne razumem", rekao je Edi. „U čemu je stvar?"

Tauer je prevrnuo očima. „Pogledaj ponovo."

„Zašto mi jednostavno ne kažeš šta..."

„Ne, pogledaj ponovo. Insistiram da to učiniš. Užitak se sastoji u otkrivanju, gospodine Din. To vam može reći svaki kolekcionar. Svejedno da li se radi o poštanskim markama, novčićima ili knjigama, užitak je u otkrivanju."

Još jednom je otvorio korice, ovaj put mu odstupanje nije promaklo. „Naziv knjige je pogrešno odštampan na koricama, zar ne? Dogan umesto Hogan"

Tauer je radosno klimnuo. „Hogan je indijanska kuća nalik onoj na ilustraciji. Dogan je... pa, ništa koliko ja znam. Pogrešno odštampane korice čine knjigu veoma vrednom, ali pogledajte ovo..."

Otvorio je stranu sa podacima o autorskim pravima, dodavši je Ediju. Datum je bio 1943. što je objašnjavalo orla i slogan ispod autorove biografije. Naslov knjige je bio Hogan, što je bilo u redu. Edi je baš hteo da pita šta ne valja, kad je i sam zapazio grešku.

„Izostavili su 'junior' iz autorovog imena, zar ne?"

„Da! Da!" Tauer se topio od zadovoljstva. „Stiče se utisak da je knjigu napisao autorov otac\

Prisustvovao sam bibliografskoj konvenciji u Filadelfiji. Tom prilikom sam objasnio specifični položaj knjige pravniku koji je držao predavanje o autorskim pravima. Taj čovek je rekao da otac Slajtmena Juniora može, ako želi, polagati autorsko pravo na knjigu samo zbog te sitne tipografske greške! Čudesno, zar ne?"

„Svakako", rekao je Edi, pomislivši, Slajtmen stariji. Slajtmen mladi. Palo mu je na pamet kako se Džejk brzo sprijateljio sa ovim poslednjim. Pitao se zašto se zbog toga oseća tako loše, dok sedi i pije kafu u dobroj staroj Njujorškoj Kali.

Poneo je ruger, ako ništa drugo, pomislio je Edi.

„Kažeš da je to sve što ovu knjigu čini skupocenom?" pitao je Tauera. „Jedna greška na koricama, još par unutar njih i ona najedanput vredi čitavih sedam i po hiljada dolara?"

„Nikako", rekao je Tauer, zaprepašćen ovom tvrdnjom. „Gospodin Slajtmen je napisao tri zbilja sjajna vestern romana. Svi iznose indijansku tačku gledišta. Hogan je drugi po redu. Postao je veliko ime u Montani posle rata - zbog nečeg sa vodom i pravima na eksploataciju ruda - baš tada ga je, u tom ima dosta ironije, ubila grupa Indijanaca. Skalpirali su ga. Pili su ispred bakalnice..."

Bakalnica Tukovih, pomislio je Edi. Kladio bih se u sat s vazećom garancijom da je baš tako bilo. „...Verovatno je gospodin Slajtmen rekao nešto što su oni shvatili kao uvredu, i... pa, to je već vaša igra." „Da li svaku skupocenu knjigu prati slična priča?" pitao je Edi. „Mislim, da li je svaka postala vredna zbog neke slučajnosti, a ne samo zbog priča?"

Tauer se nasmejao. „Mladiću, većina kolekcionara vrednih knjiga ne otvara kupljene primerke. Otvaranje i zatvaranje knjige oštećuje omot, a to smanjuje njihovu tržišnu vrednost."

„Zar vam to ne deluje kao bolesni način razmišljanja?"

„Ni najmanje", reče Tauer, iako su mu obrazi blago porumeneli. Očigledno je delimično prihvatao Edijev stav. „Ako je mušterija spremna da potroši osam hiljada dolara za potpisano prvo izdanje Hardijeve Tese od D'Arbervilovih, ne iznenaduje me što drži tu knjigu na sigurnom mestu gde joj se može diviti bez doticanja. Ako baš želi da pročita roman, može kupiti jeftino džepno izdanje."

„Ti veruješ u to"', fascinirano je rekao Edi. „Zbilja veruješ u to."

„Tako je. Knjige mogu biti izuzetno dragocene stvari. Vrednost im raste iz različitih razloga. Ponekad je autorov potpis dovoljan. Katkad - kao u ovom slučaju - to može biti rezultat štamparske greške. Pokatkad je prvo izdanje odštampano u malom broju primeraka. Kakve to veze ima sa razlogom vašeg dolaska, gospodine Dine? Da li o tome želite da... pregovarate?"

„Ne, ne bih rekao." Ali o čemu je hteo da pregovara? Znao je -imao je savršeno jasnu ideju o tome dok je isterivao Andolinija i Bjondija iz stražnje prostorije i dok je stajao na dovratku posmatrajući kako posrću ka limuzinčini, pomažući jedan drugom. Privukli su izuzetnu pažnju čak i u ciničnom, gledaj svojaposla Njujorku. Oboje su krvarili, imali su isti Šta se zaboga sa mnom DOGODILO izraz u očima. Da, tada mu je sve bilo jasno. Knjiga- i ime autora-nanovo su ga zbunili. Uzeo je od Tauera i stavio licem prema šanku da je ne bi gledao. Prikupljao je rasute misli.

„Prva i najvažnija stvar, gospodine Tauer, jeste da se do petnaestog jula morate udaljiti iz Njujorka. Oni će se vratiti. Možda ne ova dvojica, ali sigurno neki drugi Balazarovi poslušnici. Biće naoštreniji nego ikad. Doći će s namerom da mene i vas nauče pameti. Balazar je despot." Ovu reč je naučio od Suzane -njome je opisala Tik Taka. „Na izazove odgovara zaoštravanjem situacije. Ošamarite li ga, ošamariće vas dvostruko snažnije. Udarite li ga u nos, slomiće vam vilicu. Bacite li na njega granatu, uzvratiće vam bombom."

Tauer je zacvileo. Zvučao je teatralno (iako mu to verovatno nije bila namera), pa bi se Edi, da su okolnosti bile drugačije, verovatno nasmejao. Sad nije mogao. Sem toga, vraćalo mu se ono što je trebalo da mu kaže. Odradiće ovu pogodbu, boga mu. Odradiće je.

„Neće me uhvatiti, neće me naći. Imam posla- na drugoj strani. Daleko, preko brda, moglo bi se reći. Tvoj posao će biti da se postaraš da te se ne dočepaju."

„Ali sigurno... posle svega što ste učinili... čak i ako vam ne veruju za žene i decu..." Tauer ga je molećivo posmatrao iza naočari, kao da očekuje da Edi objasni kako nije mislio ozbiljno kad je pričao o gomili leševa koja će ispuniti Grand armi plazu. Edi mu nije mogao pomoći.

„Kal, slušaj me. Momci kao Balazar ne razmišljaju u kategorijama verujem ne verujem. Oni ispituju granice. Da li sam uplašio Velikog Nosa? Ne, samo sam ga onesvestio. Da li sam prepao Džeka? Jesam. I to na trajnoj osnovi, zato što on ima malo mašte. Da li će Balazar biti impresioniran time što sam uplašio Zaguljenog Džeka? Hoće... ali ga to neće odvratiti od akcije, samo će ga naterati da postane oprezniji." Nagnuo se preko šanka, zagledavši se u Tauera.

„Ne želim da ubijam decu, jasno? Raščistimo to. Na... recimo, drugom mestu, shvatimo ga tako, na drugom mestu ćemo ja i moji prijatelji rizikovati živote da bi spasli decu. Ali to su ljudska deca. Ljudi kao Džek, Trik Postino i Balazar nisu ljudi, već životinje. Vukovi na dve noge. Da li vukovi podižu ljudsku mladunčad? Ne, oni odgajaju vukove. Da li se vukovi pare sa ženama? Ne, pare se sa vučicama. Ako bih morao da odem tamo - otići ću ako budem morao - istrebio bih vučji čopor, sve do najmladeg mladunčeta. Ništa više. I ništa manje."

„Bože, on to zaista smera", reče Tauer. Izgovorio je to tihim glasom, u jednom dahu.

„Apsolutno, ali to i nije tako bitno", reče Edi. „Bitno je da će doći ovamo. Ne da bi te ubili, već da bi te usmerili u željenom pravcu. Ako ostaneš ovde, Kal, suočićeš se sa ozbiljnim mrcvarenjem. Imaš li gde da se skloniš do petnaestog? Imaš li dovoljno novca? Ja ga nemam, ali ga možda mogu nabaviti."

„Aron ima nešto novca", oklevajući prozbori Tauer. „Često mi ga je nudio, ali sam ga uvek odbijao. Stalno mi priča da je krajnje vreme da odem na odmor. Mislim da mi je to savetovao da bih se izmakao momcima koji su me upravo posetili. Hteo bi da zna šta traže od mene, ali me nikada nije pitao. On je usijana glava, ali posebne, džentlmenske vrste." Tauer se nakratko osmehnuo. „Aron i ja bismo mogli otići na zajednički odmor, mladi gospodine. Ovo nam je možda poslednja prilika."

Edi je bio prilično siguran da će hemoterapija kombinovana sa zračenjem održati Arona Dipnoa u životu bar još četiri godine, ali ovo nije bio pravi čas za tu priču. Pogledao je ka vratima Menhetnskog restorana uma i opazio druga vrata. Iza njih je zjapio ulaz u pećinu. Tamo je sedela silueta s prekrštenim nogama, nalik kakvom liku iz stripova, Roland. Pitao se koliko dugo je odsutan i otkad revolveraš sluša prigušeni ali izludujući bruj zvona Todaša.

„Da li je Atlantik Siti dovoljno daleko?" stidljivo je pitao Tauer.

Edi Din je umalo zadrhtao na tu pomisao. Za trenutak mu se ukazala vizija ugojene ovce - malo matorije, ali još uvek ukusne - koja naleće ne na čopor vukova, već na celi prokleti grad prepun tih stvorenja.

„Nemoj tamo", reče Edi. „Bilo gde, samo ne tamo."

„Šta je s Mejnom ili Nju Hempširom? Iznajmićemo kolibu pored jezera do petnaestog jula."

Edi je klimnuo. Bio je gradsko dete. Bilo mu je teško da zamisli loše momke kako bazaju po severnom delu Nove Engleske, sa bejzbol kapama i dugim vetrovkama i čopaju sendviče zalivajući ih rufinom. „To je bolje rešenje", rekao je. „Dok ste tamo, mogli biste potražiti advokata."

Tauer je prsnuo u smeh. Edi ga je iznenađeno pogleda, mlako se osmehnuvši. Voleo je da nekog nasmeje, ali se osećao mnogo bolje kad je znao zbog čega se taj neko smeje.

„Žao mi je", reče Tauer. „Pade mi na pamet da je Aron advokat. Njegova sestra i dva brata, svi mlađi od njega, još uvek se bave tim poslom. Vole da se hvale najjedinstvenijim zaglavljem u Njujorku, verovatno i u čitavim Sjedinjenim Državama. Na njemu piše jednostavno 'Dipno'."

„To će ubrzati stvari", reče Edi. „Postarajte se da gospodin Dipno napiše ugovor dok se odmarate u Novoj Engleskoj..."

„Dok se krijemo u Novoj Engleskoj", reče Tauer. Najedanput je izgledao tužno. „Dok čučimo u Novoj Engleskoj."

„Zovite to kako vam drago", reče Edi„ „ali napišite taj papir. Prodaćete plac meni i mojim prijateljima. Tet korporaciji. Dobićete dolar kao kaparu, ali vam mogu garantovati da ćete na kraju dobiti pravu tržišnu cenu."

Zaustavio se iako je imao još toga da kaže. Ispružio je ruku za knjigom, Doganom ili Hoganom, kako li se već zvaše. U tom trenutku se ponovo suočio sa, za Tauera karakterističnim, škrtačkim oklevanjem. Pritajena glupost činila je situaciju još gorom; a i nije bila bogzna kako pritajena. Bogo moj, suprotstaviće mi se. Pružiće mi otpor, posle svega što se dogodilo. Izašto? Zato što je u duši zaista bio opsesivni skupljač tričarija.

„Veruj mi, Kale", rekao je, znajući da poverenje nije centralno pitanje. „Garantujem ti da će tako biti. Poslušaj me. Poslušaj me, molim te.

„Slabo te poznajem. Došao si s ulice..."

„...Da bih ti spasao život, ne zaboravi taj deo."

Tauer je progovorio krutim i tvrdoglavim tonom. „Nisu hteli da me ubiju. Sam si to rekao." „Hteli su da spale tvoje omiljene knjige. Najvrednije primerke."

„Nisu to najvredniji primerci. Uostalom, možda su blefirali."

Edi je duboko udahnuo i izdahnuo vazduh, nadajući se da će tako saseći ili bar smanjiti iznenadni i moćni poriv da se nagne preko šanka i zarije prste u Tauerovo debelo grlo. Podsetio je sebe da bi Tauer odavno prodao plac Sombra korporaciji da nije bio tvrdoglav. Ruža bi bila preorana. A Mračna Kula? Mračna Kula bi pala nakon smrti ruže... kao ona u Vavilonu kad je Bog zamahnuo prstom pošto mu je dojadila. Ne bi morali da čekaju još nekoliko stotina ili hiljada godina da mašinerija Staze zraka konačno prestane da radi. Ostao bi samo pepeo, pepeo, u koji bi svi utonuli. A posle toga? Živeo Grimizni Kralj, gospodar Todaš tame.

„Kal, ako meni i mojim prijateljima prodaš taj plac, ratosiljaćeš se bede. Ne samo to, već ćeš dobiti dovoljno novca za upravljanje radnjom do kraja života." Sinula mu je neočekivana ideja. „Znaš li za kompaniju Holms dental?"

Tauer se nasmejao. „Šališ se? Koristim njihov konac za zube i pastu. Isprobao sam njihovu vodicu za usta, ali je bila isuviše jaka. Zašto pitaš?"

„Zato što je Odeta Holms moja žena. Možda izgledam kao krastavi žabac, ali sam u biti jebeni princ na belom konju."

Tauer je dugo ćutao. Edi je obuzdavao nestrpljenje, hteo je da knjižaru da dovoljno vremena za razmišljanje. Ovaj je konačno progovorio, „Misliš da sam lakomislen. Da sam Sajlas Marner ili još gore od toga, Ebenezer Skrudž."

Edi nije znao ko je Sajlas Marner, ali je rastumačio Tauerovu poruku koristeći se opštim kontekstom. „Znam šta hoćeš da kažeš", rekao je. „Prošao si sito i rešeto, opametio si se i naučio kako da čuvaš svoje interese."

„Moram da ti kažem kako ne delam voden sebičnim tvrdičlukom; tu je i element opreza. Znam da je to parče Njujorka vredno, kao i svaki deo Menhetna, uostalom. Ali se ne radi o tome. Tamo je sef. U njemu se nešto nalazi. Nešto vrednije od kopije Uliksa."

„Zbog čega ta dragocenost nije u banci?"

„Zato što mora biti ovde", reče Tauer. „Oduvek je bila tu. Možda je čekala na tebe, ili nekog poput tebe.

Gospodine Din, nekada je moja porodica posedovala najveći deo Tartl Beja i... čekajte. Hoćete li me sačekati?"

„Da", reče Edi. Imam li izbora?

11

Kada je Tauer otišao, Edi je ustao i prišao vratima koja je samo on mogao videti. Pogledao je kroz njih. Čuo je nejasnu zvonjavu. Majku je čuo mnogo jasnije. „Zašto ne izađeš odatle?" žalobno je dozivala. „Uprskaćeš stvar, Edi - vazda to činiš."

To je moja majčica, pomislio je. Pozvao je revolveraša po imenu.

Roland je izvukao jedan metak iz uva. Učinio je to na neobično nespretan način - potezao ga je, naizgled ukočenim prstima - ali sad nije imao vremena da o tome razmišlja.

„Kako si?" oglasio se Edi.

„Dobro. A ti?"

„Nije loše, ali... Rolande, možeš li da dođeš ovamo? Možda će mi trebati tvoja pomoć."

Roland je razmislio i odmahnuo glavom. „Ako te poslušam, kutija bi se mogla zatvoriti. Verovatno bi se zatvorila. To znači da bi se i vrata zatvorila. Ostali bismo zarobljeni na toj strani."

„Zar ne možeš zaglaviti prokletinju nekim kamenom, koskom ili nečim drugim?" „Ne", reče Roland. „Ne bi funkcionisalo. Kugla je previše moćna.

Utiče na tebe, pomislio je Edi. Roland je izgledao oronulo, kao kad ga je izjedao otrov jastogovišta. „Dobro", rekao je.

„Nastoj da budeš što brži."

„Hoću."

12

Okrenuo se i ugledao zbunjenog Tauera. „S kim si razgovarao?"

Edi se pomerio u stranu pokazujući na vrata. „Da li vidite nešto, sai?"

Kalvin Tauer je pogledao, počeo je da vrti glavom, ali se ubrzo predomislio i pažljivije zagledao. „Vidim neko titranje", konačno je odgovorio. „Liči mi na strujanje toplog vazduha iznad šporeta. Ko je tamo? Šta je tamo?"

„Zasad ćemo reći, niko. Šta imaš u ruci?"

Tauer je podigao veoma staru kovertu. Video je krasnopisom izvedene reči Stefan Toren i Pismo sa samrtnog odra. Ispod njih bili su drevnim mastilom iscrtani simboli istovetni onima na vratima i kutiji.

Ovo već nešto znači, pomislio je Edi.

„Nekada je ovaj koverat sadržao poslednju volju mog čukun čukundede", rekao je Kalvin Tauer.

„Naslovljen je na devetnaesti mart 1846. Sad u njemu nema ničeg izuzev papira sa jednim imenom. Poslušaću vas, mladi čoveče, ako mi saopštite to ime."

Tako znači, mozgao je Edi, na kraju se sve svelo na još jednu zagonetku. Sem što od njenog rešenja više ne zavisi samo četiri života, već sveukupno postojanje.

Hvala bogu pa nije teška, pomislio je.

„Prezime je Desčejn", rekao je Edi. „Ime je Roland, ime mog dinha ili Stiven, ime njegovog oca."

Kalvin Tauer je na smrt prebledeo. Edi nije znao kako knjižaru polazi za rukom da ostane na nogama. „Dobri bože na nebesima", procedio je.

Drhtavim prstima je iz koverte izvukao drevno, presavijeno, krto parče papira, vremenskog putnika koji je prevalio preko sto trideset godina do ovog gde i kada. Tauer ga je otvorio i stavio na šank, tako da su obojica mogli pročitati reči ispisane krasnopisom Stefana Torena:

Roland Desčejn od Gilijada

Serjia ELD

REVOLVERAŠ

13

Razgovarali su još oko petnaest minuta. Edi je pretpostavio da je i u tom razgovoru bilo nečeg važnog, ali je posao sklopljen čim je Tauer izrecitovao ime koje je njegov čukun-čukundeda napisao na parčetu papira četrnaest godina pre početka Gradanskog rata.

Edi je tokom razgovora došao do zbunjujućih saznanja o Taueru. Nije ga voleo, iako je prema njemu gajio izvesno poštovanje (kao i prema bilo kom čoveku koji bi Balazarovim gorilama odolevao duže od dvadesetak sekundi). Okružio je sebe aurom hotimične gluposti. Verovatno je bila indukovana pod uticajem psihoanalitičara, koji mu je govorio kako mora voditi računa o samom sebi, kako mora biti kapetan svog broda, kreator svoje sudbine, poštovalac sopstvenih želja i slične baljezgarije. Punio mu je uši ključnim rečima i izrazima da bi ga ubedio da s pravom može biti jebeni sebičnjak. Da je to čak plemenita stvar. Nije se iznenadio kad mu je Tauer saopštio da je Aron Dipno njegov jedini prijatelj. Iznenadilo ga je što knjižar uopšte ima prijatelja. Takav čovek nikada ne bi mogao biti ka-tet. Edi se osećao nelagodno pri pomisli da su im sudbine tako usko povezane. 

Moraš da veruješ ka. Ono tome i služi, zar ne? 

Svakako, ali Edi nije morao da ga voli.

14

Pitao ga je ima li prsten sa natpisom Ex Liveris. Tauer je isprva bio zbunjen, zatim se nasmejao rekavši Ediju da je sigurno mislio na Ex Libris. Preturao je po jednoj od polica i pronašao knjigu s tom oznakom. Edi je klimnuo.

„Nemam", odgovorio je knjižar. „Ali takav predmet odgovara čoveku kao što sam ja, zar ne?" Lukavo je pogledao Edija. „Zašto pitaš?"

Edi nije bio raspoložen da načinje temu Tauerovih budućih obaveza prema čoveku koji je u to vreme istraživao skrivene autoputeve višestrukih Amerika. Plašio se da ne razori knjižarev načeti um. Želeo je da prode kroz nepronađena vrata pre no što Crna trinaestica sagori Rolanda.

„Nije važno. Ako naletiš na jedan takav, pokupi ga. Imam još jedan zahtev pre no što se izgubim."

„Šta je to?"

„Hoću da mi obećaš da ćeš nestati odavde, čim ja odem."

Tauer se ponovo uzvrpoljio. Edi je bio siguran da bi, kad bi se dovoljno dugo družili, iz dna duše zamrzeo tu njegovu osobinu. „Zašto... pravo da ti kažem, ne znam da li mogu tek tako da nestanem. Predvečerje je najbolji deo dana za ovaj posao... ljudi vole da skitaju posle radnog dana... očekujem gospodina Brajsa.

On želi da pogleda Ustreptale talase, roman Irvina Šoa o radiju u Makartijevoj epohi... Moram da konsultujem rokovnik, i..."

Ubrzano je tonuo u trivijalnosti.

Edi je pribranim glasom rekao: „Voliš li svoja jajca, Kalvine? Da li si Čvrsto vezan uz njih, koliko i ona za tebe?"

Tauer je upravo razmišljao ko bi hranio Serđa ako bi on bez najave dao vetar petama. Zaustavio se i zbunjeno pogledao sagovornika, kao da je prvi put čuo tu prostu reč.

Edi je nastavio. „Muda. Vrećice. Kamanje. Kohones. Staru fabriku sperme. Testise."

„Nije mi jasno šta..."

Ediju je nestalo kafe. Natočio je malo u šolju. Srknuo je iz nje bez oklevanja. Bila je veoma ukusna.

„Pokušavam da ti kažem da ćeš se, ako ostaneš ovde, suočiti sa ozbiljnim mrcvarenjem. Na to sam mislio. Verovatno će početi s mudima, da bi te naučili pameti. Brzina odvijanja događaja u najvećoj meri zavisi od saobraćaja."

„Saobraćaja." Tauer je ponovio ovu reč potpuno bezličnim glasom.

„Tako je", reče Edi, oprezno pijuckajući kafu kao da je u pitanju brendi. „Od njega u osnovi zavisi koliko će Džeku Andoliniju trebati da se doveze do Bruklina. Od njega zavisi i vreme potrebno Balazaru da napuni neki stari kombi ili kamion s ciradom sa momcima i stigne ovamo. Nadam se da je Džek isuviše smeten da upotrebi telefon. Misliš li da će Balazar čekati do sutra? Da će sazvati veće i o svemu se posavetovati sa pametnjakovićima iz svog okruženja poput Kevina Blejka i Ćimija Dreta?" Edi je podigao jedan, a zatim i drugi prst. Ispod noktiju je imao prljavštinu drugog sveta. „Prvo, oni nemaju mozga; drugo, Balazar nema poverenja u njih."

„Uradiće ono što bi uradio svaki iskusni despot; reagovaće bez oklevanja, brzo kao munja. Saobraćajni špic će ih malo zadržati, ali ako te ovde zateknu u šest, ili najkasnije pola sedam, oprosti se s jajcima. Odseći će ih nožem, pa će ti sterilizovati ranu jednom od onih zgodnih letlampi..."

„Prekini", reče Tauer. Više nije bio bled, već zelen. Naročito oko podvaljka. „Otići ću u hotel u Vilidžu. Tamo ima nekoliko jeftinih svratišta za pisce i umetnike na životnoj nizbrdici. Sobe su ružne, ali sve u svemu, nisu loše. Pozvaću Arona, pa ćemo sutra ujutro krenuti na sever."

„Fino, ali prvo moraš izabrati mesto u koje ćeš otići", reče Edi. „Ja ili neko od mojih prijatelja će možda želeti da stupi u kontakt s tobom."

„Kako ću to učiniti? Ne znam nijedan grad u Novoj Engleskoj severno od Vestporta, Konektikat!" „Obavi nekoliko telefonskih poziva iz hotela", reče Edi. „Odaberi grad i sutra ujutru, pre no što napustiš Njujork, pošalji Arona do placa. Nek na ogradi napiše poštanski broj mesta." Nešto zabrinjavajuće mu je palo na pamet. „Imate poštanske brojeve, zar ne? Hoću reći, upotrebljavaju se?"

Tauer ga je posmatrao kao da sumnja da je skenuo s uma. „Naravno da imamo."

„Dobro. Neka ga napiše prema Četrdeset šestoj, na samom kraju ograde. Jesi li ukapirao?"

„Jesam, ali..."

„Sutra ujutru verovatno neće motriti na knjižaru - pretpostaviće da si se opametio i zbrisao. Ako postave stražu, neće je biti oko placa. Ako se i odluče na to, biće u Drugoj aveniji. Ako budu motrili na Četrdeset šestu, tražiće tebe, a ne njega."

Tauer se blago nasmešio, kao da prkosi sebi. Edi se smirio i uzvratio osmeh. „Ali...? Šta ćemo ako traže Arona?"

„Neka obuče odeću koju inače ne nosi. Ako voli farmerke, neka obuče odelo. Ako nosi odela..."

„Neka obuče farmerke."

„Ukapirao si. Naočari za sunce mogle bi biti dobra ideja, izuzev ako dan nije oblačan. Može se poslužiti crnim markerom. Ne mora to bogzna kako da izgleda. Nek pride ogradi, kao da kobajagi čita neki poster. Tako će moći da ispiše brojeve i nestane. I reci mu da ništa ne zasere, za ime božje."

„Kako ćeš nas pronaći, kad jednom stignemo do bog te pita kog poštanskog broja?"

Edi je pomislio na Tukovu bakalnicu i razgovore s rajom obavljene iz velikih stolica za ljuljanje na tremu.

U njima su učestvovali svi voljni da ih osmotre i postave neko pitanje.

„Otidite do lokalne bakalnice. Porazgovarajte malo s meštanima, recite radoznalcima da ste došli da napišete knjigu ili naslikate po koji pejzaž sa klopkama za jastoge. Naći ću vas."

„U redu", reče Tauer. „To je dobar plan. Valjano odrađen posao, mladiću."

Rođen sam za to, pomislio je Edi, ali je umesto toga prozborio, „Moram da požurim. Isuviše sam se zadržao."

„Moraš da mi pomogneš oko jedne stvari, pre no što odeš", reče Tauer. Zatim mu je objasnio o čemu se radi.

Edi ga je gledao u neverici. Kad je Tauer završio - priča nije dugo trajala - otelo mu se, „Hej, mora da sereš!"

Tauer je okrenuo glavu ka vratima radnje, ka mestu na kojem je vazduh titrao, praveći pustinjske fatamorgane od prolaznika na Drugoj aveniji. „Tamo su vrata. Verujem ti, sam si to rekao. Ne vidim ih, ali nešto vidim."

„Poludeo si", reče Edi. „Načisto si odlepio." Nije baš tako mislio, ali mu nikad nije bilo neprijatnije zbog činjenice da mu je sudbina isprepletana s čovekom sposobnim da iznese sličnu molbu. Sličan zahtev.

„Možda jesam, a možda i nisam", reče Tauer. Skrstio je ruke preko širokih, mlohavih grudi. Govorio je tihim ali nepopustljivim glasom. „U svakom slučaju, to je moj uslov da učinim ono što tražiš. Drugim rečima da se uskladim s tvojom ludošću."

„Hej, Kal, za ime božje! Bože i Čoveče Isuse! Samo tražim da učiniš ono što ti nalaže testament Stefana Torena."

Pogled mu se nije smekšao niti je odlutao u stranu kao kad se kolebao ili spremao da izrekne neku laž, samo je postao za nijansu tvrđi.

„Stefan Toren je mrtav, a ja nisam. Izneo sam ti svoj uslov. Pitanje je da li si ili nisi..." 

„Dobro, dobro, VAŽI!" povikao je Edi, ispivši ostatak bele tečnosti iz šolje. Ispraznio je čitavo pakovanje u prolazu. Snaga će mu biti neophodna.

„Hajde", rekao je. „Uradimo to."

15

Roland je video unutrašnjost radnje. Činilo mu se da posmatra stvari na dnu brzog potočića. Edi je morao da požuri. Ni meci duboko zariveni u uši nisu ga u potpunosti sačuvali od zvona Todaša. Ništa nije stajalo na putu užasnih mirisa: ponekad bi to bio vreli metal, pokvarena slanina, rastopljeni ubuđali sir ili izgoreli luk. Oči su mu zasuzile što je doprinosilo titravom kvalitetu prizora iza odškrinutih vrata.

Kugla je prodirala u njegove načete zglobove nanoseći mnogo više štete od zvonjave i mirisa. Ispunjavala ih je bolnim krhotinama slomljenog stakla. Za sada ih je osećao samo nekoliko, u zdravoj, levoj ruci, ali se nije zavaravao; bol u toj ruci i na drugim mestima nastaviće da raste sve dok kutija bude otvorena i sve dok moćna Crna trinaestica bude nesmetano sijala. Znao je da će zatvaranje kutije odneti najveći deo ali ne i sav bol. Ovo je bio samo početak njegovih muka.

Talas potmulog bola ugnezdio mu se u desnoj butini, kao nemilosrdna potvrda intuicije. Osećao ga je kao dodir torbe ispunjene vrelim, tečnim olovom. Masirao je butinu desnom rukom... kao da će mu to biti od neke pomoći.

„Rolande!" Glas je bio prigušen i dalek - kao da je dolazio ispod vode, poput prizora iza lebdećih vrata -ali je bez sumnje pripadao Ediju. Podigao je pogled sa bolne butine i ugledao Edija i Tauera, nosili su neku vrstu ormara ka nepronađenim vratima. Bio je pun knjiga. „Rolande, možeš li nam pomoći?"

Bol je prodro tako duboko u butinu i kolena da Roland nije znao može li ustati... ali je uspeo i to bez vidnog naprezanja. Nije znao koliko toga je Edi već video, ali se postarao da ne vidi ništa više. Ne dok njihova avantura u Kala Brin Stardžisu ne bude okončana.

„Kad gurnemo, povuci!"

Roland je klimnuo, nakon čega je vitrina s knjigama kliznula napred. U jednom neobičnom i neverovatnom trenutku polovina ormara u pećini bila je jasnih obrisa a polovina je nejasno treperila u Menhetnskom restoranu uma. Roland je dohvatio i povukao ka sebi. Zapinjala je i škripala po tlu pećine gurajući gomilice kamenčića i kostiju ispred sebe.

Vratanca kutije od sablasnog drveta počela su da se zatvaraju čim je vitrina prošla kroz vrata. Isto se dogodilo i sa lebdećim vratima.

„E, nećeš", promrljao je Roland. „Nećeš vala, prokletinjo." Gurnuo je preostala dva prsta desne ruke u uski prorez između poklopca i kutije. Vrata su, prestala da se miču, nisu se do kraja zatvorila već su ostala odškrinuta. Više nije mogao izdržati, čak su mu i zubi zujali. Čuo je kako Edi razgovara s Tauerom, što se njega tiče mogli su raspravljati i o najvećim tajnama univerzuma.

„Edi!" zaurlao je. „Edi, dolazi ovamo!"

Ovaj je, konačno, zgrabio torbu i krenuo. Roland je zatvorio kutiju čim je Edi prošao kroz vrata.

Nepronađena vrata zatvorila su se sekundu kasnije sa tankim i nimalo dramatičnim zvukom. Zvonjava je prestala, kao i talasi otrovnog bola koji su prodirali u revolveraševe zglobove. Kriknuo je od golemog olakšanja. Pognuo je glavu i zatvorio oči, ostao je u tom položaju desetak sekundi trudeći se da ne zaplače.

„Blagodarim", konačno je promrmljao. „Blagodarim, Edi."

„Nema na čemu. Nego, hajde da što pre odemo iz ove pećine. Šta misliš o tome?"

„Slažem se", reče Roland. „Bože, itekako se slažem."

16

„Izgleda da ti se nije mnogo dopao?" pitao je Roland.

Prošlo je desetak minuta od Edijevog povratka. Nisu daleko odmakli od pećine. Zastali su na mestu gde je staza oštro zavijala oko stenovite izbočine. Uskovitlana vazdušna struja koja im je dotad mrsila kosu i lepila odeću za tela, na zavijutku se preobrazila u povremene slabije nalete vetra. Roland im se radovao. Nadao se da će oni opravdati lagano i nespretno savijanje cigarete. Ipak je osećao Edijev pogled na sebi. Mladić iz Bruklina je donedavno bio tup i nesvestan okoline kao Andolini i Bjondi, ali je u međuvremenu naučio da svet posmatra drugačijim očima.

„Govoriš o Taueru."

Roland ga je odmerio ciničnim pogledom. „0 kome bih inače pričao? O mački?"

Edi je nešto progundao u znak odobravanja. Udisao je čist vazduh punim plućima. Uživao je u povratku na Srednji svet. Boravak u Njujorku u telesnom obliku je na izvestan način bio bolji od Todaša - nije bilo onog osećaja vrebajuće tmine i s njom povezane nestvarnosti- ali dobri bože, mesto je tako smrdelo. Najveći izvor užasnog smrada bili su automobili i izduvni gasovi (najgori su bili masni oblaci dizela), ali je bilo još hiljadu loših mirisa. Jedan od najgorih bio je zadah ogromnog broja ljudskih tela. Silni parfemi i dezodoransi nisu skrivali ovu, u osnovi neprijatnu aromu. Da li su ljudi bili svesni užasnog mirisa koji su pravili onako zbijeni jedni uz druge? Pretpostavio je da nisu. I on je donedavno bio takav. Nekad je jedva čekao da se vrati u Njujork, bio je spreman da ubije da bi do njega stigao.

„Edi? Vrati se iz Nisa!" Roland je pucnuo prstima ispred Edijevog nosa.

„Žao mi je", rekao je. „Što se Tauera tiče... ne, zbilja mi nije drag. Bože, kome bi palo na pamet da gurne knjige kroz prolaz između svetova! Da sudbinom nekakvih prvih izdanja uslovljava učešće u spasavanju jebene vaseljene!"

„Ne razmišlja on na taj način... osim možda u snovima. Dobro znaš da će spaliti radnju čim dođu i utvrde da nije tu. To će se svakako dogoditi. Prosuće benzin ispod vrata i zapaliti ga. Razbiće prozor i ubaciti granatu, ručne ili mašinske izrade. Zar ti to nije palo na pamet?"

Naravno da jeste. „Pa, verovatno."

Na Rolanda je došao red da nešto progunda. „Tvoje verovatno ne zvuči vrlo verovatno. Spasao je najbolje knjige. Dobili smo nešto iza čega ćemo sakriti padreovo blago. Ionako ga možemo smatrati svojim."

„Njegovo ponašanje mi nije ličilo na hrabrost", ržče Edi. „Rekao bih da je bilo bliže pohlepi."

„Nije svima pisano da krenu putem mača, pištolja ili brodskih jedara", reče Roland, „ali svi služe ka" „Zaista? Da li to važi i za Grimiznog Kralja? Ili nišče ljude o kojima je govorio Kalahan?"

Roland je ćutao.

Edi je nastavio, „Možda će na kraju dobro proći. Mislim na Tauera. A ne na mačku."

„To je jako interesantno", suvo je napomenuo Roland. Zagrebao je šibicom po pantalonama i skupio ruke oko plamena zapalivši cigaretu.

„Hvala ti, Rolande. Postaješ sve duhovitiji. Pitaj me da li mislim da se Tauer i Dipno mogu neopaženo izvući iz Njujorka."

„Mogu li?"

„Ne mogu. Mislim da će ostaviti nekog traga. Mi ćemo ga slediti. Nadam se da Balazarovi ljudi neće moći. Brine me Džek Andolini. On je jezivo pametan. Što se Balazara tiče, uspostavio je vezu sa Sombra korporacijom."

„Liže kraljevu so."

„Jašta, kladio bih se da to radi već neko vreme", rekao je Edi. Znao je da revolveraš misli na Grimiznog Kralja. „Balazar zna da kad jednom sklopite ugovor, morate da ga ispunite ili da pronađete prokleto dobar razlog za neuspeh. Neuspeh porada glasine. Svi pričaju kako je taj i taj omekšao i kako gubi petlju. Imaju još tri nedelje da pronadu Tauera i nateraju ga da proda plac Sombri. Neće sedeti skrštenih ruku. Balazar nije FBI ali je sigurno osoba sa jakim vezama, i... Rolande, najgora stvar u vezi s Tauerom je da mu na neki način ovo ne izgleda stvarno. Kao da je pomešao stvarni život sa literaturom. Kao da misli da će se sve završiti hepiendom, samo zato što je pisac pod ugovorom."

„Misliš da će biti neoprezan."

Edi se prilično glasno nasmejao. „Znam da će biti neoprezan. Pitanje je da li će ga Balazar uhvatiti." „Moraćemo da pazimo na gospodina Tauera. Radi njegove bezbednosti. To hoćeš da kažeš, zar ne?" „Nego kake!" reče Edi. Nakon kratke pauze obojica su prsnula u smeh. Edi je nastavio kad ga je napad veselosti prošao: „Poslaćemo Kalahana, ako bude hteo da krene. Možda misliš da sam lud, ali..."

„Ni najmanje", odgovorio je Roland. „On je jedan od nas... ili bi to mogao biti. Odmah mi je bilo jasno. Ne zaboravi da je navikao na putovanja po čudnim mestima. Još danas ću popričati s njim. Sutra ćemo se popeti do pećine, otvoriću mu vrata i..."

„Ja ću to obaviti", reče Edi. „Danas si se pokazao. Odmori se malo."

Roland ga je netremice posmatrao. Zavitlao je cigaretu u ambis. „Zašto to govoriš, Edi?"

„Kosa ti je posedela u toj pećini. Evo ovde." Edi je potapšao vrh sopstvenog skalpa. „Takođe, hodaš pomalo ukočeno. Sad ti je bolje, ali je očigledno da reumatizam uzima maha. Priznaj."

„U redu, priznajem", reče Roland. Stvari ne stoje tako loše ako Edi misli da ga muči samo stari gospodin Reumatizam.

„U stvari, mogao bih se vratiti ovamo s njim još večeras. Kladio bih se da ćemo moći da pročitamo poštanski broj sa ograde."

„Ovo mesto treba izbegavati po mraku, ako je to moguće."

Edi je osmotrio oštar nagib i ogromnu stenu koja je pojela najveći deo staze. Tuda se ni danju nije lako prolazilo. „Shvatam šta hoćeš da kažeš."

Roland je počeo da ustaje. Edi ga je uhvatio za ruku. „Nemoj da žuriš, sedi još malo."

Revolveraš se vratio na zemlju, posmatrajući ga.

Edi je duboko udahnuo i izdahnuo vazduh. „Ben Slajtmen je vrbov klin", rekao je. „Propevao je. Gotovo sam siguran u to."

„To mi je poznato."

Edi ga je začudeno pogledao. „Otkud znaš? Kako si mogao..."

„Recimo da sam posumnjao."

„Kako?

„Zbog naočara", rekao je Roland. „Ben Slajtmen stariji je jedina osoba u Kala Brin Stardžisu sa naočarima. Hajdemo, Edi, imamo pred sobom čitav dan. Pričaćemo usput."

17

Staza je u početku bila previše strma i uska, pa od priče nije bilo ništa. Pri dnu masiva se proširila. Razgovor je postao moguć pa su se Edi i Roland raspričali o knjizi, Dogan ili Hogan, i čudnoj priči oko spornog imena autora. Objasnio mu je greške na strani sa autorskim pravima (nije bio siguran da je Roland u potpunosti shvatio taj deo). Taj detalj ga je naterao da posumnja u predradnikovog sina. To je bila otkačena ideja, ali...

„Mislim da bi Džejk znao da nas Beni Slajtmen špijunira za očev račun", rekao je Roland, „on bi to svakako znao."

„Siguran si da on to ne radi?" pitao ga je Edi.

Roland se kratko zamislio. Zatim je odmahnuo glavom. „Džejk sumnja u oca."

„0n ti je to rekao?"

„Nije morao da mi kaže."

Stigli su nadomak konja. Životinje su živahno podigle glave, kao da se raduju nailasku jahača.

„Sad je tamo, na ranču Roking B", rekao je Edi. „Mogli bismo da odjašemo donde i izmislimo neki izgovor da odvedemo dečaka do padreovog..." zastao je pažljivo posmatrajući Rolanda. „Ne?"

„Ne."

„Zašto ne?"

„Zato što je to Džejkov deo posla."

„Zadatak je možda pretežak za dečaka, Rolande. On i Beni Slajtmen su se veoma zbližili. Sprijateljili su se. Ako bude morao da razotkrije ono što Benov otac radi..."

„Džejk će učiniti ono što je neophodno", reče Roland. „Baš kao i bilo ko od nas."

„Ali on je još uvek dečak, Rolande. Zar ti to nije jasno?"

„Neće to još dugo biti", reče revolveraš i uzjaha konja. Prebacio je desnu nogu preko sedla. Nadao se da je Ediju promakao bolni trzaj na njegovom licu. Edi to, naravno, nije prevideo.

Poglavlje 3
DOGAN DRUGI DIO

1

Džejk i Beni Slajtmen imali su tog jutra puno posla u dvorištu ranča Roking B. Skidali su bale sena sa tavana u prizemlje sva tri dvorišna ambara. Posao je bio gotov tek kad bi rasturili seno. Popodne je bilo rezervisano za kupanje i rvanje u vodi Vhaja. U plićaku je voda još bila podnošljivo topla. Izbegavali su dublje bazene; u njima je voda bila hladnija u skladu s kalendarom.

U pauzama ovih aktivnosti gostili su se obilnim ručkom u društvu pola tuceta pomoćnih radnika (Slajtmen stariji nije bio među njima; bio je na Telfordovom ranču Bakhed, trgovačkim poslom). „Nikad nisam vid'o da taj Benov mali tol'ko radi", govorio je Kuki bacajući pozamašne odreske pred dečake koji su halapljivo navalili na njih. „Iscedićeš ga načisto, Džejk."

On je to i hteo. Nadao se da će Beni posle rada ujutro, plivanja popodne i najmanje desetak skokova s ambara u smiraj dana, uveče zaspati kao zaklan. Plašio se da i njega ne snađe ista sudbina. Pošao je da se opere na pumpi - sunce je dotad već zašlo, ostavljajući za sobom repove rozikastog svetla koje je ubrzano odstupalo pred nadirućom tminom - povevši i Oja sa sobom. Umio se, prskajući kapljice vode koje je životinja razdragano lovila. Spustio se na koleno i nežno obgrlio bamburovu glavu. „Slušaj me, Oj." „Oj!"

„Sad idem na spavanje. Probudi me kad izađe mesec. Uradi to tiho, važić?"

„Ić!" Što je moglo značiti nešto i ništa. Da je neko prihvatao opklade, Džejk bi položio novac na nešto.

Imao je veliko poverenje u Oja. Ili je možda u pitanju bila ljubav. Ili obe stvari istovremeno.

„Kad mesec izađe. Kaži mesec, Oj."

„Mesec!"

Sve je to lepo zvučalo, ali je Džejk ipak navio unutrašnji časovnik da ga probudi u pravo vreme. Hteo je da obide mesto na kojem je nedavno video Benijevog oca i Andija. Taj čudni sastanak ga je sve više brinuo. Nije hteo da veruje kako Benijev otac ima veze sa Vukovima - ni Andi, uostalom - ali je morao biti siguran. I Roland bi jednako postupio. Bio je to dovoljan razlog za akciju.

2

Dečaci su ležali u Benijevoj sobi. U njoj je bio jedan krevet kojeg je Beni, kako je red, ponudio gostu. Džejk je to odbio. Došli su do kompromisnog rešenja po kom je Beni spavao na krevetu u „parnim" a Džejk u „neparnim" noćima. Noćas je bio Džejkov red da spava na podu, što mu je odgovaralo. Benijev dušek ispunjen guščjim perjem bio je preterano mek. Pod je bio bolje polazište za ostvarenje plana. I bezbednije.

Beni je ležao sa rukama pod glavom, gledajući tavanicu. Podigao je Oja na krevet. Bambur je spavao sklupčan u obliku zareza, sa nosom zavučenim ispod razbarušenog repa.

„Džejk?" prošaputao je. „Je F spavaš?"

„Ne."

„Ni ja." Usledila je pauza. „Lepo je biti s tobom."

„I ja uživam u našem druženju", rekao je Džejk, iskreno ubeden u svoje reči.

„Ponekad se osećam usamljeno kao jedini dečak na ranču."

„Kome kažeš... ja sam uvek jedini dečak." Zastao je. „Kladim se da si bio veoma tužan kad ti je sestra umrla."

„Ponekad sam veoma tužan zbog toga." Rekao je to pribranim glasom. „Hoćeš li ostati kad potučete Vukove?"

„Najverovatnije samo nakratko."

„Učestvuješ u potrazi, zar ne?"

„Otprilike."

„Za čim tragate?"

U ovom gde spasavamo Mračnu Kulu, a u Njujorku iz kojeg su on, Edi i Suzana došli, jednu ružu. To, naravno, nije mogao reći Beniju ma koliko ga voleo. Kula i ruža bile su njihova tajna. Ticali su se ka-teta. Nije hteo ni da ga laže.

„Roland ne priča mnogo o tome", rekao je.

Usledila je duža pauza. Čuo je kako se Beni polako pomera da ne bi probudio Oja. „Malo zazirem od tvog dinha."

Džejk je razmislio o tome, rekao je: „I ja ga se pomalo plašim."

„Isto važi i za mog oca."

Džejk najedanput nije bio nimalo pospan. „Zaista?"

„Da. Rekao je da ga ne bi začudilo ako biste se okrenuli protiv nas kad jednom sredite Vukove. Objasnio mi je da se samo šalio, ali da ipak pomalo strepi od starog kauboja tvrdog izraza lica. Sigurno je mislio na tvog dinha, zar ne?"

„Jašta", reče Džejk.

Ponadao se da je Beni zaspao, ali se dečak ponovo oglasio. „Kako je izgledala tvoja soba, tamo odakle si došao?"

Pomislio je na svoju sobu začudivši se koliko mu je bilo teško da je se seti. Odavno nije mislio na nju. Bilo ga je sramota da o njoj priča pred Benijem. Njegov prijatelj je živeo pristojno po standardima Kale - ovde nije bilo puno dece njegovog uzrasta sa zasebnom sobom - ali bi Džejkova soba dečaku izgledala kao odaja nekog princa. Televizor? Muzički uređaj sa dosta ploča i slušalicama, garancijom privatnosti? Posteri Stivija Vondera i grupe Džekson 5? Mikroskop s kojim je posmatrao bića isuviše sitna da bi se videla golim okom? Da li je smeo da govori ovom dečaku o svim tim čudesima?

„Ista je kao ova, osim što ima sto", konačno je rekao Džejk.

„Pisaći sto?" Beni se pridigao na laktove.

„Naravski", reče Džejk, tonom koji je implicirao A kakav drugi, blesavko!"

„Papir? Pisaljke? Pera?"

„Papir", složio se Džejk. Eto čuda koje je Beni mogao razumeti. „I pisaljke. Ali nemam pera, već hemijske olovke."

„Hemijske olovke? Ne razumem."

Džejk je počeo da mu objašnjava, ali ga je usred priče prekinulo hrkanje. Pogledao je na drugi kraj sobe.

Beni je još uvek bio okrenut ka njemu, ali je spavao.

Oj je otvorio oči - sijale su u tami - i namignuo Džejku. Posle toga je ponovo upao u san.

Dugo je posmatrao Benija, duboko uznemiren zbog stvari koje nije sasvim razumeo... ili ih nije hteo razumeti.

Konačno je i sam zaspao.

3

Uporni pritisak na zglobu naterao ga je da se približi budnom stanju u neko docnije, besano i mračnije doba. Nešto ga je stezalo, na granici bola. Zubi. Ojevi zubi.

„Oj, nemoj, prestani", promumlao je, ali ga bambur nije slušao. Držao je Džejkov zglob u čeljustima blago drmajući glavom. Ponekad bi zastao, ne popuštajući stisak. Pustio ga je tek kad se Džejk uspravio, tupo se zapiljivši u srebrnkastom mesečinom preplavljenu noć.

„Mesec", rekao je Oj. Sedeo je na podu pokraj Džejka. Osmehivao se rastvorenih čeljusti posmatrajući ga blistavim očima. Nije ni čudo što su bile blistave; duboko unutar svake zenice počivao je maleni beli kamen. „Mesec!"

„U redu", prošaputao je Džejk i stegao Oja za gubicu. „Pssst!" Pustio ga je i pogledao ka Beniju. On je duboko hrkao okrenut zidu. Ne bi ga probudilo ni zrno iz teške haubice.

„Mesec", ponovio je Oj, ali mnogo tiše. Gledao je kroz prozor. „Mesec, mesec. Mesec."

4

Džejk bi jahao na golim konjskim sapima, ali je morao da povede Oja sa sobom. Bamburovo prisustvo je jahanje bez sedla činilo teškim, gotovo nemogućim zadatkom. Poni graničar, kojeg je dobio na pozajmicu od Overholzera, bio je srećom pitom kao mače. U sobi s konjskom opremom bilo je dovoljno lakih sedala za obuku kojimaje i dete moglo rukovati.

Osedlao je konja i zakačio ćebe za deo koje su kauboji Kale zvali čamac. Osećao je težinu rugera. Ako bi ga stisnuo na pravom mestu osetio bi i njegov oblik. Na jednom od klinova u prostoriji za konjsku opremu visio je ogrtač sa velikim džepom na prednjem kraju. Skinuo ga je i savio u debeli pojas, svezavši ga oko struka. Deca u školi su ponekad, u tople dane, tako nosila dukserice. I ovo sećanje je, poput onog o dečjoj sobi, izgledalo daleko, kao deo cirkuske parade koja je pompezno promarširala kroz grad... i otišla.

To je bio bogatiji život, šapnuo je glas unutar njegovog uma.

Ovaj je istinitiji, šapnuo je drugi, iz još veće dubine.

Verovao je ovom drugom glasu, ali mu je srce biio ophrvano tugom i brigama. Poveo je ponija kroz zadnji izlaz ambara dalje od kuće. Oj mu je skakutao za petama. Povremeno bi pogledao u nebo mrmljajući „Mesec, mesec", ali je najčešće njušio isprepletane tragove po tlu. Ovo je bilo opasno putovanje. Znao je da je sam prelazak reke Devar Tet Vhaj, iz Kale u Zemlju Gromova smeo poduhvat. Najviše ga je brinuo taj tupi bol u srcu. Mislio je na Benija koji govori kako je lepo imati ortaka na Roking B ranču. Pitao se da li će imati isto mišljenje o njemu i kroz nedelju dana.

„Ne sekiraj se", uzdahnuo je. „To je ka"

„Ka", rekao je Oj i podigao glavu. „Mesec. Ka, mesec. Mesec, ka."

„Ućuti", rekao mu je Džejk. Upinjao se da ne zvuči neljubazno.

„Ućuti ka", umiljato je odvratio Oj. „Ućuti mesec. Ućuti Ejk. Ućuti Oj." Mesecima nije više pričao. Izbacio ga je iz sebe i zaćutao. Džejk je vodio konja još deset minuta. Prošao je pokraj spavaonice iz koje je dopirala kakofonija hrkanja, uzdaha i prdeža. Prepešačio je preko obližnjeg brda. Tu je, gledajući Istočni drum, odlučio da pojaše konja. Razmotao je i navukao ogrtač. Smestio je Oja u prednji džep i uzjahao ponija.

5

Bio je gotovo siguran da može pronaći mesto na kojem su Andi i Slajtmen prešli reku, ali je znao da će imati samo jednu šansu za to. Roland mu je rekao da se u takvom slučaju ne sme osloniti na sreću i instinkt. Zbog toga je odlučio da se vrati do mesta na kom su on i Beni logorovali. Spustio se do granitne izbočine koja ga je podsećala na delimično zatrpani brod. Oj mu je ponovo dahtao u uvo. Lako je pronašao okruglu stenu izglačane, sjajne površine. Reka je u poslednjih nekoliko nedelja stalno opadala pa je mrtvi panj ostao na istom mestu. Dugo nije bilo kiše, o čemu je Džejk vodio računa pri sastavljanju planova.

Uspeo se do ravnine na kojoj je logorovao s Benijem, gde je ostavio ponija vezanog za žbun. Odveo ga je do reke, pokupio Oja i pojahao na drugu stranu. Poni je bio nizak, ali mu voda nijednom nije prešla preko putišta. Očas su se našli na drugoj obali.

Ovde je sve izgledalo isto, ali samo na prvi pogled. Mesečina ili ne, druga obala je ipak bila mračnija. Ne baš kao u Todašu - Njujork je bio mračan, nije bilo zvona, ali je ipak bilo sličnosti. Osećao je da ga nešto vreba, da postoje oči koje će se okrenuti u njegovom pravcu ako bude neoprezan i upozori njihove vlasnike na svoje prisustvo. Došao je na rub Kraja sveta. Zadrhtao je, koža mu se naježila. Oj je zbunjeno podigao glavu.

„Ma, dobro je", prošaputao je Džejk. „Morao sam dati malo oduška svom raspoloženju."

Sjahao je, spustio Oja i sakrio ogrtač u senku okrugle stene. Neće mu biti potreban u narednoj etapi putovanja; preznojavao se od nervoze. Reka je glasno žuborila. Stalno se osvrtao ka drugoj strani da bi se uverio da ga niko ne prati. Nije smeo da dopusti iznenađenje. Neprestano je osećao strano prisustvo. Na ovoj strani reke nije živelo ništa dobro; Džejk je u to bio siguran. Smirio se tek kad je pričvrstio opasač s rugerom ispod pazuha. S revolverom bi postajao druga osoba, koja mu se nije uvek dopadala. Golicanje oružja po rebrima oduševljavalo ga je s ove strane reke. Uživao je u poistovećivanju s tom drugom osobom; revolverašem.

Sa istoka je doplovio krik žene u agoniji. Znao je da je to glas divlje mačke - čuo ga je i ranije, kad je pecao i plivao na reci s Benijem - ali je ipak gladio dršku rugera sve dok krik nije prestao. Oj je raširio prednje šape, sagnuo glavu i podigao zadnjicu. Ovo je obično značilo da je spreman za igru, ali su iskeženi zubi svedočili o drugačijem raspoloženju.

„Nemaj brige", reče Džejk. Preturao je po ćebetu (nije poneo bisage) tražeći crvenu tkaninu. To je bila maramica Slajtmena starijeg, koju je onomad ukrao ispod stola u spavaonici. Nadzornik je ostao bez nje kad mu je ispala tokom partije gledaj me.

Postajem vešta mala lopuža, pomislio je Džejk. Prvo očevpištolj, a sad i maramica Benijevog tate. Ne znam da li napredujem ili nazadujem.

Odgovorio mu je Rolandov glas. Radiš ono zbog čega si ovamo poslat. Prestani da se busaš u prsa i kreni na posao.

Držao je maramicu gledajući u Oja. „Ovo uvek pali u filmovima", govorio je bamburu. „Nemam pojma da li će upaliti i u stvarnom životu... naročito posle nekoliko nedelja." Spustio je maramicu ka Oju. Bambur je ispružio dugi vrat i pažljivo omirisao tkaninu. „Pronađi ovaj miris, Oj. Pronadi ga i kreni za njim."

„Oj!" Bambur je mirno sedeo, posmatrajući Džejka.

„Evo je, Dambo",.reče Džejk, puštajući ga da ponovo omiriše maramicu. „Pronađi ga! Hajde!"

Oj se uspravio i dvaput okrenuo oko sebe. Potom je lagano pošao duž rečne obale. Ponekad bi omirisao kamenito zemljište, ali su ga očigledno mnogo više zanimali sporadični urlici umiruće žene, divlje mačke. Džejk je posmatrao svog četvoronožnog prijatelja sa sve manje nade. Ako ništa drugo, video je na koju stranu se Slajtmen uputio. Poći će u tom pravcu, procunjati okolo pa šta bude.

Oj se okrenuo i pošao ka Džejku, ali je usput zastao. Pažljivo je omirisao deo obale. Da li je to mesto na kome je Slajtemn izašao iz vode? Moglo je biti. Bambur je zarežao iz dubine grla. Okrenuo se na desno, put istoka. Vešto je kliznuo između dve stene. Džejk se uspeo na ponija i krenuo za njim, osokoljen bamburovom reakcijom.

6

Nisu daleko odmakli, kad je Džejk shvatio da Oj sledi stazu prosečenu kroz brdovito, kamenito i bezvodno zemljište. Sve češće je nailazio na znake tehnologije: odlivak, zardali električni kalem, iz peska je virilo nešto što je ličilo na prastaru razvodnu tablu, parčiće i krhotine stakla. U senci mesečinom obasjane goleme stene nazreo je obrise boce. Sjahao je i podigao zagonetni predmet. Iz njegaje iscureo dugo skupljani pesak. Na boci je stajao ispupčenim slovima ispisani naziv: Noz-A-La.

„Piće probranih svetskih faca", promrmljao je Džejk, odbacivši flašu. Opazio je zgužvano paklo cigareta. Ispeglao ga je i ugledao sliku žene crvenih usana sa drečavocrvenim šeširom. Držala je cigaretu između dva glamurozno izdužena prsta. Cigarete su bile marke PARTI.

Oj je isprednjačio desetak metara. Stao je i nestrpljivo pogledao za sobom.

„U redu", rekao je Džejk. „Stižem."

Džejk je shvatio da se kreću nastavkom Istočnog druma, na taj zaključak su ga navele brojne staze koje su se odasvud ulivale u njihovu. Zapazio je retke otiske čizama i manje, dublje tragove. Našao ih je na mestima opkoljenim visokim stenama, u zaštićenim zonama do kojih vetrovi nisu često dopirali. Znao je da će tragova uskoro biti u izobilju. Načiniće ih kopita sivih konja na kojima će dojezditi Vukovi s istoka. Biće to duboki tragovi, pretpostavio je Džejk. Duboki kao Andijevi.

Staza se uspinjala ka vrhu brda. Sa obe strane bili su kaktusi fantastičnih oblika sa zelenim granama, debelim poput bureta, koje su štrčale na sve strane. Tamo je stajao Oj posmatrajući nešto u podnožju brda. Učinilo mu se da se bambur ponovo smeje. Približavao se Oju kroz sve jači miris kaktusa. Bila je to oštra i gorka aroma. Podsetila ga je na očev martini.

Sedeo je postrance na poniju pokraj Oja, gledajući u podnožje brda. Na desnoj strani je ugledao izlomljeni betonski put. Opazio je i poluotvorena klizeća vrata, zaglavljena mnogo pre pojave Vukova i njihovog danka u krvi. Iza njih se uzdizala zgrada iskrivljenog metalnog krova. Na strani okrenutoj Džejku bio je niz malih prozora. Srce mu je zaigralo kad je opazio postojanu belu svetlost. Nisu to bile lampe, niti sijalice (ono što je Ronald zvao „električnim bakljama"). Tu vrstu belog svetla odavale su samo fluorescentne lampe. U Njujorku je naučio da takvu svetlost poistovećuje sa baksuznim, dosadnim stvarima: sa golemim radnjama gde je sve uvek bilo na rasprodaji i gde nikada niste mogli naći ono šta vam treba, sa pospanim popodnevima u školi, gde je učitelj drobio nešto o drevnim trgovinskim putevima do Kine ili o rudnim bogatstvima Perua dok je kiša nemilosrdno lila a zvuk Zvonka Spasića bio beskrajno daleko, sa doktorskim ordinacijama u kojima biste uvek završili sedeći na platnom pokrivenom stolu za pregled, u donjem vešu, postiđeni i sigurni da vam sleduje injekcija.

Večeras su ga, ista ta svetla, oraspoložila

„Dobar dečak!" pohvalio je bambura.

Umesto da mu odgovori na uobičajeni način, ponavljanjem svog imena, Oj se zagledao negde pored dečaka i tiho zarežao. Poni se u istom trenutku uzvrpoljio i nervozno zarzao. Potegao je uzde, shvatajući kako se oštri (ali ne sasvim neprijatni) miris džina i kleke pojačao. Osvrnuo se oko sebe i video kako se dva velika, zdepasta kaktusa lagano naginju ka njemu. Čuo je slabi, škripavi zvuk i ugledao kapljice belog soka kako cure niz središnji deo biljke. Duge igle na razmaknutim udovima izgledale su zlobno i preteće. To gladno stvorenje ga je namirisalo.

„Hajde", pozvao je Oja i lagano podbo ponija. Životinja je jedva čekala da krene. Požurila je nizbrdo, sitnim kasom, u pravcu zgrade osvetljene fluorescentnim svetlom. Oj je s nepoverenjem odmerio pokretni kaktus i krenuo za njima.

7

Džejk je stigao do prilaznog puta i zastao. Nekih trideset metara niz put (sad je bilo jasno da se radi o putu, ili da je to bar nekad bio), bilo je ukrštanje sa železničkim šinama koje su nastavljale ka reci do niskog mosta. Raja je most nazivala „nasip". Stariji ljudi, rekao im je Kalahan, radije koriste termin đavolji nasip.

„Vozovi koji vraćaju skrnave iz Zemlje Gromova putuju ovim šinama", promrmljao je Oju. Da li je osećao privlačnu moć Zraka? Bio je siguran da jeste. Nešto mu je govorilo da će kad napuste Kala Brin Stardžis -ako ga ikad napuste - poći duž ovih šina.

Stajao je na istom mestu, sa stopalima izvan uzengija. Upravio je ponija neravnim putem ka zgradi. Džejku je ličila na montažnu baraku od valovitog lima kakve je vidao u vojnim bazama. Oj se mučio na kratkim nogama na neravnoj površini. Izmrvljeni kolovoz mogao je biti opasan za konja. Sjahao je čim su prešli zaglavljenu kapiju. Osvrtao se oko sebe tragajući za pogodnim mestom za vezivanje konja. U blizini je bilo nekog grmlja, ali mu je nešto govorilo daje isuviše blizu. Isuviše izloženo pogledima. Poveo je ponija u stranu i zastao. Osvrtao se okolo tražeći Oja. „Ovamo!"

„Amo! Oj! Ejk!"

Odgovarajuću gomilu žbunja pronašao je iza velikog kamenja, sličnog gomili odbačenih dečjih kockica.

Procenio je daje to dovoljno bezbedno mesto za vezivanje ponija. Obavio je taj posao i pomilovao životinju po dugoj, baršunastoj njušci. „Neću dugo", rekao je. „Hoćeš li biti miran?"

Poni je zafrktao kroz nos i klimnuo. Džejk je znao da taj potez ništa ne znači. Najverovatnije je preterivao u merama opreza. Ipak, od njih nije mogao imati štete. Vratio se na put i sagnuo da pokupi bambura. Čim se uspravio, zablesnuo ga je red sjajnih svetala. Ukipio se kao bubica pod mikroskopom. Jednom rukom je držao Oja dok se drugom branio od zaslepljujućeg svetla. Bambur je zacvileo i zatreptao.

Nije bilo upozoravajućeg hica, niti odlučnog zahteva za identifikacijom, samo lakog drhtanja vetra. Detektori pokreta su uključili svetla, nagađao je Džejk. Šta sledi? Vatra iz mitraljeza usmerena bipolarnim kompjuterima? Lavina malih, ali smrtonosnih robota, nalik onima koje su Roland, Edi i Suzana potamanili na dalekoj čistini s koje su krenuli za Zrakom? Možda će ga prekriti odozgo bačena mreža kao u filmu o džungli koji je video na televiziji?

Podigao je glavu. Nije bilo mreže. Nije bilo ni mitraljeza. Krenuo je napred, obilazeći oko najvećih rupa, preskačući šire pukotine. Put je i dalje bio neravan ali bez većih oštećenja. „Odavde ćeš sam", rekao je Oju. „Mnogo si težak, momče. Vodi računa ili ću morati da te dam na tretman mršavljenja."

Pogledao je ispred sebe, mršteći se i zaklanjajući oči od oštrog bleska. Svetla su bila poredana ispod zakrivljenog limenog krova barake. Bacao je dugačku, tamnu senku. Opazio je nekoliko leševa divljih mačaka, dva sa leve i dva sa desne strane. Tri su se već pretvorila u skelete, dok je četvrti bio u poodmaklom stanju raspadanja. Na njemu se videla rupa prevelika za ranu od metka. Verovatno je oboren strelom. Bila je to ohrabrujuća ideja, pošto je ukazivala na odsustvo oružja visoke tehnologije. Mora da je bio lud. Pametan čovek bi odavno podvio rep i pobegao ka reci i Kali, zar ne? „Lud", promrljao je.

„Ud", ponovio je Oj, trljajući se o Džekovu petu.

Nepun minut kasnije stigli su do vrata barake. Iznad njih, na zarđaloj čeličnoj tabli je pisalo:

NORTH CENTRAL POSITRONICS, LTD.

Severoistočni koridor

Lučni kvadrant

PODRUŽNICA 16

Srednji nivo sigurnosti 

USMENA LOZINKA

Vrata su se držala na dva šrafa. Na njima je bio drugi znak. Da li je to bila šala? Možda se radilo o nekom nadimku? Moglo je biti ponešto od svega toga. Slova su bila načeta rđom i iskrzana dejstvom peska i oluja. Natpis je ipak bio čitljiv:

DOBRO DOŠLI U DOGAN

8

Očekivao je da će vrata biti zaključana i nije se prevario. Kvaka se samo malčice pomerila gore-dole.

Pretpostavljao je da se nekada davno, dok je bila nova, ne bi pomerila ni za milimetar. Levo od vrata bio je zarđali čelični panel sa dugmetom i rešetkom mikrofona. Ispod njega je pisalo USMENO. Svetla su se iznenada pogasila baš kad je posegao za dugmetom. Utonuo je u posvemašnu tamu. Reflektori su povezani sa vremenskim mehanizmom, pomislio je, čekajući da mu se oči priviknu na tamu. Interval ne traje dugo. Možda su se zamorila, kao i sve što je Stari narod ostavio za sobom.

Oči su mu se privikle na mesečinu, pa je opet video mehanizam ispred sebe. Imao jejasnu ideju o prirodi lozinke. Pritisnuo je dugme.

„DOBRO DOSLI U LUČNI KVADRANT, PODRUŽNICU 16", rekao je glas. Džejk je odskočio unazad, obuzdavajući krik. Očekivao je glas, ali ne ovakav, jezivo sličan Blejnu jednošincu. Mislio je da će svakog časa čuti Džona Vejna koji ga grdi nazivajući ga malom propalicom. „OVO JE PODRUŽNICA SREDNJEG NIVOA SI-GURNOSTI. MOLIMO VAS IZGOVORITE LOZINKU. IMA-TE DESET SEKUNDI. DEVET... OSAM..."

„Devetnaest", reče Džejk.

„NETAČNA LOZINKA. IMATE JOŠ JEDAN POKUŠAJ. PET... ČETIRI... TRI..."

„Devedeset devet", reče Džejk.

„HVALA."

9

Vrata su se otvorila i Oj su ušli u sobu koja ga je podsetila na ogromnu kontrolnu oblast preko koje ga je Roland preneo u gradu Ludu hitajući za čeličnom kuglom koja ih je dovela do Blejnove kolevke. Prostorija je bila daleko manja, ali je najveći broj dugmadi i panela izgledao isto. Pored nekih konzola bilo je stolica pomoću kojih su zaposleni mogli da se kreću s mesta na mesto bez ustajanja. Iz mašine za klimatizaciju dopirala je postojana struja svežeg vazduha, ali i povremeni, grubi, škriputavi zvuk. Tri četvrtine panela bilo je osvetljeno, ali je bilo dosta tamnih oblasti. Bio je u pravu kad je pomislio da su uređaji stari i umorni. U jednom ćošku je zapazio iscereni skelet u ostacima smeđkaste uniforme.

Na jednoj strani sobe bila je gomila TV monitora. Podsetili su ga na očevu radnu sobu, iako je otac imao samo tri ekrana - po jedan za svaku nacionalnu mrežu - a ovde ih je bilo... prebrojao ih je. Ravno trideset. Na tri monitora slika nije bila jasna. Dva su imala pokvareno vertikalno podešavanje pa je slika stalno bežala gore. Četiri crna ekrana nisu davala znake života. Džejk je sa velikim interesovanjem posmatrao dvadeset jedan preostali ekran sa dobrom slikom. Pola tuceta je emitovalo prizore iz pustinje, uključujući i vrh brda s parom izobličenih kaktusa. Dva su pokazivala samu podružnicu - Dogan - otpozadi i iz pravca prilaznog puta. Ispod njih su bila tri ekrana sa prizorima iz unutrašnjosti zgrade. Jedan je pokazivao prostoriju koja je podsećala na ostavu ili kuhinju. Drugi je pokazivao omanju spavaonicu, dovoljnu za smeštaj osmorice ljudi (u jednom od gornjih kreveta ležao je još jedan skelet). Treći ekran je pokazivao ovu sobu, iz ptičje perspektive. Video je sebe i Oja. Video je i ekran sa železničkim šinama i još jedan s pogledom na reku s ove, istočne strane. Izgledala je divno pod jasnom mesečinom. Krajnje desno bio je prilazni put presečen železničkim šinama.

Džejk je bio istinski zaprepašćen prizorima koji su dopirali sa preostalih osam ekrana. Jedan je pokazivao mračnu i pustu bakalnicu Tukovih, zatvorenu do jutra. Drugi je pokazivao Paviljon. Na dva se mogla videti glavna ulica Kale. Jedan je bio usmeren na crkvu Naše Gospe Spokojstva, drugi je prikazivao dnevnu sobu parohijskog doma... unutrašnjost parohijskog doma! Džejk je video padreovog mačka, usnulog kraj ognjiša. Preostala dva pokazivala su prizore iz, kako je pretpostavio, sela Manijevih (to mesto nije posetio).

Gde su, za ime božje, te kamere? pitao se. Zašto ih niko dosad nije primetio?

Zato što su bile isuviše male, pretpostavio je. I zato što su bile skrivene. Nasmešite se, vi ste u Skrivenoj kameri.

Ali crkva... parohijski dom... te zgrade su podignute tek pre nekoliko godina. Unutrašnjostl Unutrašnjost parohijskog doma? Ko je i kada montirao tu kameru?

Nije znao kada, ali je s užasom pomislio da zna ko je bio izvođač radova. Hvala bogu što su većinu razgovora obavili na tremu ili napolju, na travnjaku. Ali ipak, koliko Vukovi - ili njihovi gospodari - znaju o njima i njihovim planovima? Koliko su toga ove paklene mašine, jebene paklene mašine, snimile?

I odaslale?

Ruke su ga zabolele. Čvrsto je stisnuo šake, zarivši nokte duboko u dlanove. S naporom ih je otvorio.

Očekivao je da iz rešetki mikrofona svakog trenutka rikne glas - nalik Blejnovom - koji će ga pitati šta ovde traži. U ne baš ruiniranoj prostoriji uglavnom je vladala tišina; čulo se samo tiho zujanje opreme i povremeno škriputanje klima uređaja. Osvrnuo se za sobom i video kako su se vrata zatvorila na pneumatskim šarkama. Zbog toga nije brinuo; s ove strane su se najverovat nije lakše otvarala. Ako to nije slučaj, izaći će pomoću dobre stare devedeset devetke. Sećao se svog predstavljanja raji prve noći u Paviljonu. Ta noć mu se sada činila tako dalekom. Ja sam Džejk Čembers, sin Elmerov, od loze Eldove, rekao im je. Od ka-teta Devedesetdevetke. Zašto je to rekao? Nije znao. Sve češće je nailazio na iste znake. U školi im je gospođa Averi čitala pesmu zvanu „Drugi dolazak", Vilijema Jejtsa. U njoj je postojao stih o sokolu koji se okretao i okretao u sve širim dirovima, što po tumačenju gospođe Averi znači, u što širim krugovima. Ovde su se događaji odvijali spiralno, a ne kružno. Stvari su se za ka-tet devetnaestice (ili devedesetdevetke, mislio je da između njih nema razlike) zatezale, iako je svet oko njih stario, labavio i kvario se, gubeći delove. Kao da su bili u tornadu koji je odneo Doroti u zemlju Oz, gde su veštice bile prave a propalice na vlasti. Džejk je duboko u srcu smatrao da je savršeno logično što iznova vide iste stvari i to sve češće, zato...

Pažnju mu je privukao pokret na jednom ekranu. Ugledao je Benijevog oca i Andija, robota-glasnika. Primicali su se vrhu brda i kaktus stražarima. Posmatrao je kako se zdepasti udovi savijaju, pokušavajući da im zapreče put i, možda, zgrabe neoprezni plen. Andi nije imao razloga da zazire od dugačkih bodlji. Zamahnuo je rukom prebivši jedan od nezgrapnih udova napola. Pao je u prašinu ispuštajući beli sok. Možda to nije biljni sok, pomislio je Džejk. Možda je to krv golemog grabljivca. Katus s druge strane puta brže-bolje se povukao. Andi i Ben Slajtmen su na trenutak zastali, možda da bi raspravili o ovom incidentu. Slika nije bila dovoljno jasna, pa nije video da li se ljudske usne pokreću.

Ponižavajući napad panike ostavio ga je bez daha. Telo mu je najedanput otežalo, kao da je zahvaćeno gravitacionim poljem džinovske planete poput Jupitera ili Saturna. Nije mogao da diše; grudi su mu bile savršeno mirne. Ovako bi se osećala Zlatokosa, javila mu se slaba, udaljena misao, da seprobudila u krevetiću na vreme da čujepenjanje tri medvedića uz stepenice. Nije pojeo kašu, nije slomio stolicu bebe medveda, ali je znao isuviše tajni. Sve su se svodile najednu tajnu. Jednu monstruoznu tajnu.

Silazili su niz put. Približavali su se Doganu.

Oj je istegao dugi vrat do maksimuma zabrinuto ga posmatrajući, ali ga Džejk nije video. Pred očima su mu se rascvetali crni cvetovi. Uskoro će se onesvestiti. Pronaći će ga ispruženog na podu. Oj će možda pokušati da ga zaštiti. Ako se Andi ne pobrine za bambura, Ben Slajtmen sigurno hoće. Četiri divlje mačke su ležale na okolnom stenju. Sve ih je pobio Benijev tata, vešt u korišćenju samostrela. Očas će srediti sitnog, lajavog bambura. Da li si zbilja tolika kukavica? Čuo je Rolandov glas u glavi. Zašto bise neko trudio dapogubi takvu kukavicu? Poslaće te na zapad, putem poraženih koju su zaboravili lica svojih očeva.

To ga je povratilo u život. Te reči su mu omogućile da prevali najveći deo puta. Udahnuo je vazduh, usisavajući ga dok ga pluća nisu zabolela. Zatim ga je bučno izbacio. Počastio je sebe snažnom i zvonkom šamarčinom.

„Ejk!" prekorno je kriknuo Oj, šokiran ovim prizorom.

„Dobro sam", reče Džejk. Pogledao je monitore na kojima se videla kuhinja i spavaonica odlučivši se za ovu poslednju. U kuhinji nije imao ispod čega da se sakrije. Možda ima nekih plakara, ali šta ako ih nema? Naći će se u ćorsokaku.

„Oj, ovamo", rekao je i pohitao preko jasno osvetljene sobe prepune zujećih uređaja.

10

Spavaonicom se širila sablasna aroma drevnih začina: cimeta i belog luka. Pitao se - na otkačen, nemaran način - da li su grobovi ispod piramida tako mirisali kad su prvi istraživači provalili u njih. Sa gornjeg kreveta u uglu osmehivao mu se skelet, kao da se raduje gostima. 'Oćeš da dremneš, mala barabol Ja sam odavno zasp'ol Grudni koš mu je bio popunjen svilenkastim slojem paučine. Pitao se, na isti otkačen način, koliko generacija malih paukova je rodeno u toj šupljini. Na drugom jastuku je ležala vilica, prizivajući gnusno, stravično sećanje u dečakovom umu. U svetu u kojem je umro, revolveraš je jednom pronašao sličnu kost. Pronašao i upotrebio.

Dva nemilosrdna pitanja i jedno još nemilosrdnije razrešenje bučno su odjekivali predsobljem Džejkovog uma. Pitanja su bila koliko će im trebati da stignu ovamo i da li će pronaći ponija. Da je Slajtmen jahao konja, Džejkov druželjubivi poni bi sigurno zarzao u znak dobrodošlice. Slajtmen je srećom, kao i prošli put, išao pešice. I Džejk ne bi jahao konja da je znao da je njegov cilj na samo kilometar i kusur od reke. Kad se iskrao s Roking B ranča nije ni znao da ima cilj.

Ako bude otkriven razrešiće situaciju eliminisanjem pridošlica, kako limenog tako i onog od krvi i mesa. To možda neće biti lako. Andi bi se mogao pokazati kao žilav protivnik. Par izbuljenih, plavih, staklenih očiju nametao mu se kao slaba tačka. Ako ga oslepi...

Biće vode ako to bude volja božja, reče revolveraš koji se odomaćio u njegovom umu. Nije ga napuštao ni u dobru ni u zlu. Sakrij se ako ikako možeš. Potraži skroviti kutak.

Kreveti nisu nudili dobro skrovište. Svi su se videli na monitoru, a on ne bi mogao proći kao skelet. Možda se mogao sakriti ispod onih u zadnjem delu? To bi bilo rizično, ali bi moglo poslužiti... sem ako...

Opazio je još jedna vrata. Sunuo je napred, pritisnuo kvaku i otvorio vrata. Našao se u ormanu. Oni su bili dobra mesta za skrivanje, ali je ovaj bio prepun prašnjave elektronske opreme. Nešto od nje je palo na tlo.

„Prokletstvo!" uspaničeno je prošaputao. Podigao je popadale predmete, nasumice ih gurnuvši nazad. Žurno je zatvorio vrata za sobom.

„DOBRO DOŠLI U LUČNI KVADRANT, PODRUŽNICU 16", zagrmeo je snimljeni glas. Džejk se trznuo i ugledao blago odškrinuta vrata. Da li da okuša sreću s njima ili da se zavuče ispod jednog od kreveta u zadnjem delu prostorije? Imao je vremena da isprobajedno od dva potencijalna skrovišta, ali ne oba. „OVO JE PODRUŽNICA SREDNJEG NIVOA SIGURNOSTI"

Krenuo je prema vratima, u pravom trenutku. Slajtmen nije bio raspoložen za slušanje čitave nasnimljene litanije. „Devedeset devet", čuo je glas iz zvučnika i nasnimljeni odgovor.

Bio je to još jedan plakar, ali je ovaj bio gotovo prazan. Video je tri budave košulje i prašnjavi pončo okačen o klin u uglu. Vazduh je bio prašnjav koliko i pončo. Oj je ušao unutra i triput zaredom prigušeno kinuo.

Džejk se spustio na koleno, obgrlivši Oja oko tankog vrata. „Nemoj više, ako hoćeš da ostanemo živi", rekao je. „Budi tih, Oj."

„Ih Oj", prošaputao je bambur, zatreptavši. Džejk je namestio vrata u raniji položaj na dva centimetra od dovratka. Nadao se da su tako i pre stajala.

11

Jasno ih je čuo isuviše jasno. Shvatio je da mesto vrvi od zvučnika i mikrofona. To saznanje mu nije pomoglo da se smiri. Ako su ih tako dobro čuli...

Razgovarali su o kaktusima, tačnije rečeno, Slajtmen je pričao o njima. Zvao ih je dlakavim buradima. Nije znao šta ih je razljutilo.

„Gotovo sigurno se radi o divljim mačkama, sai", reče Andi pomirljivim, pomalo udvoričkim tonom. Edi je rekao da ga Andi podseća na robota diplomatu Tripija iz Ratova zvezda. Džejk je taj film očekivao s nestrpljenjem. Propustio ga je za manje od mesec dana. „Znaš, sad je njihova sezona parenja."

„Pišam se ja na to", odvrati Slajtmen. „Hoćeš da kažeš da bodljikava burad ne razlikuju divlje mačke od onog što mogu uhvatiti i pojesti? Neko se ovde muvao, kažem ti. I to nedavno."

Javila mu se užasna misao: da li je pod u Doganu prašnjav? Zaboravio je da to proveri. Bio je prezauzet virenjem po kontrolnim panelima i TV monitorima. Ako su ostavili tragove, pridošlice su ih odavno primetile. Možda se baš sad prikradaju spavaonici pretvarajući se da vode razgovor o kaktusima.

Izvadio je ruger iz opasača. Držao ga je spremnog sa palcem na osiguraču.

„Osećaj krivice može od svih napraviti kukavice", rekao je Andi pomirljivim, baš ono što si želeo da znaš tonom. „To je moje slobodno tumačenje..."

„Umukni, vrećo zavrtnja i žica", zarežao je Slajtmen. „Ja..." Zavrištao je. Džejk je osetio kako se bambur stiska uz njega, nakostrešenog krzna. Počeo je da reži. Uhvatio ga je za gubicu.

„Pusti me!" povikao je Slajtmen. „Pusti me!"

„Naravno, sai Slajtmene", rekao je Andi, brižnim glasom. „Znaš, samo sam pritisnuo sićušni nerv u tvom laktu. Neće biti trajne štete, nisam bio ni blizu neophodnog pritiska od pet kilograma po kubnom centimetru."

„Zašto si, do đavola, to učinio?" Govorio je povredenim, gotovo cmizdravim tonom. „Zar ne radim sve što 'oćete, i još više? Zar ne rizikujem život zbog svog dečaka?"

„Da i ne spominjemo male bonuse", dodao je Andi svilenkastim glasom. „Naočari... muzičku mašinu skrivenu na dnu bisaga... i, naravno...

„Dobro znaš zašto ovo radim i kakva me sudbina čeka ako me neko otkrije", rekao je Slajtmen. Povređenosti je nestalo. Zvučao je dostojanstveno i pomalo umorno. Džejk ga je zbunjeno slušao. Ako se izvuče iz ovog sosa i dođe u priliku da se okomi na Benijevog oca, želeo je da se okomi na zlikovca. „Jakako, poslužio sam se sa nekoliko sitnica, imaš pravo. Blagodarim. Uzeo sam naočari da bih bolje video i efikasnije izdao ljude s kojima drugujem čitavog života. Muzička mašina mi pomaže da utišam glas savesti o kome ti tako nadmeno govoriš. Bez nje noću ne bih mogao zaspati. Uštinuo si me po ruci pričinivši mi takav bol da su mi oči, Rize mi, skoro iskočile iz duplji."

„Takvo ponašanje dozvoljavam ostaloj raji", rekao je Andi, izmenjenim glasom. Džejk je ponovo pomislio na Blejna. Ovo ga je još više zbunilo. Šta bi radio Tijan Džafords kad bi čuo ovaj glas? Šta bi se dogodilo kad bi ga čuo Von Ajzenhart? Overholzer? Neko od raje? „Neprestano me obasipaju porugom kao užarenim ugljevljem. Ćutim. Ne dižem ni najmanjeg glasa protesta, a ponajmanje ruku. 'Idi tamo, Andi. Idi onamo, Andi. Prestani s dosadnim pevušenjem, Andi. Zaveži gubicu. Ne govori o budućnosti, ne želimo da slušamo tvoje priče.' Zato ćutim. Govorim samo o Vukovima, zato što žele da čuju ono što će ih rastužiti. Govorim im, nego šta; svaka njihova suza je za mene kapljica zlata. Kažu mi, 'Ti si samo glupa gomila svetiljki i žica. Pričaj nam o vremenu, uspavaj bebu pesmom i gubi se odavde.' Dozvoljavam im da se tako ponašaju. Ja sam budalasti Andi, svačija igračka, uvek spreman da prihvati svaku grdnju. Ali neću trpeti grdnju od tebe, sai. Očekuješ li da ćeš, nakon što Vukovi završe s njom, imati budućnost u Kali, zar ne?"

„Znaš da je tako", reče Slajtmen, tako tiho da ga je Džejk jedva čuo. „Zaslužio sam to."

„Sa sinom ćeš provesti duge dane u Kali, komala! Obojici sam blagodaran. To se može dogoditi, ali to ne zavisi samo od pogibije putnika namernika. To zavisi i od moje diskrecije. Drugim rečima, zahtevam poštovanje."

„To je apsurd", reče Slajtmen posle kraće pauze. Džejk se u potpunosti slagao s njim. Robot koji traži poštovanje jeste nesumnjivo apsurdna pojava. Isto važi i za džinovskog medveda koji patrolira pustom šumom, propalicu-Morloka koji traga za tajnom bipolarnih kompjutera ili voz koji živi samo da bi skupljao i rešavao nove zagonetke. „Poslušaj me, molim te, kako te mogu poštovati ako ne poštujem ni samog sebe?"

Odgovorio mu je preglasni mehanički zvuk. Blejn je ispustio sličan zvuk kad se našao u zagrljaju apsurda, rešenog da sprži njegova logička kola. Andi je rekao: „Nemam odgovor, devetnaest. Povežite se i pošaljite izveštaj, sai Slajtmene. Obavimo taj posao."

„U redu."

Usledilo je trideset ili četrdeset sekundi kuckanja po tastaturi i ćurlikajući zvižduk od kojeg se Džejk trgao a Oj duboko zacvileo. Nikada nije čuo nešto slično; došao je iz Njujorka 1977. Reč modem mu nije ništa značila.

Vrisak se naglo prekinuo. Usledila je tišina. Zatim: „OVO JE ALGUL SIJENTO. FINLI O'TEGO OVDE. MOLIM VAS IZGOVORITE LOZINKU. IMATE DESET SEK..."

„Subota", odgovorio je Slajtmen. Džejk se namrštio. Da li bi mu ikada pala na pamet tako neutralna, bezazlena reč? Ne bi se kladio.

„HVALA. ALGUL SIENTO PRIHVATA LOZINKU. SAD SMO ONLAJN." Usledio je još jedan kratki, ćurlikajući zvižduk. Zatim: „IZVEŠTAJ, SUBOTO."

Slajtmen je rekao kako je video Rolanda i „onog mladeg" kako se penju do Pećine glasova, u kojoj sad stoje neka vrata, što je verovatno maslo Manijevih. Rekao je da se koristio dalekovidom i stoga sve jasno video...

„Teleskopom", rekao je Andi. Vratio se pomalo snishodljivom, ulagivačkom tonu. „Te sprave se zovu teleskopi."

„Nameravaš li da predaš moj izveštaj, Andi?" pitao je Slajtmen glasom punim oštrog cinizma. „Molim za oproštaj", odgovorio je Andi, otegnutim glasom. „Molim za oproštaj, molim za oproštaj, nastavi, nastavi, kako ti drago."

Usledila je pauza. Džejk je mogao zamisliti kako Slajtmen zuri u robota. Sigurno je žešće iskrivio vrat, što je njegov prekorni pogled lišilo najvećeg dela ubedljivosti. Ubrzo je prekinuo tišinu.

„Vezali su konje u podnožju brda i krenuli stazom. Nosili su ružičastu torbu. Prebacivali su je iz ruke u ruku kao da je bila veoma teška. Šta god da je bilo unutra, imalo je četvrtaste ivice; to sam video pomoću dalekovidog teleskopa. Mogu li predstaviti dve teorije?"

„DA."

„Prvo, možda su sklonili dve-tri padreove knjige na sigurno. Ako je to slučaj, jedan Vuk bi trebalo da ih uništi nakon što glavna misija bude obavljena."

„ZAŠTO?" Glas je bio savršeno hladan. Džejk je bio siguran da to nije glas ljudskog bića. Taj glas ga je ispunjavao slabošću i strahom.

„Primera radi", reče Slajtmen, kao da izlaže očiglednu istinu. „Za primer svešteniku!"

„PRIMERI USKORO NEĆE IMATI NIKAKVOG DEJ-STVA NA KALAHANA", rekao je glas. „ŠTA JE TVOJA DRUGA TEORIJA?"

Učinilo mu se da je Slajtmen jako uzdrman. Džejk se nadao da je izdajnički kurvin sin zaista uzdrman.

Nema sumnje da je štitio sina jedinca, ali mu to nije davalo pravo...

„Možda su mape u pitanju", reče Slajtmen. „Dugo sam razmišljao i došao do zaključka da onaj ko ima knjige verovatno ima i mape. Možda im je dao mape Istočnih oblasti preko kojih vodi put u Zemlju Gromova. Revolveraši se ne ustežu da tvrde da je to njihovo sledeće odredište. Ako su gore odneli mape, neće im biti od velike koristi, čak i ako prežive. Sledeće godine sever može biti istok, a već naredne može izmeniti mesta s jugom."

U prašnjavoj tami plakara Džejku je sinula vizija Andija koji posmatra Slajtmena koji predaje izveštaj. Andijeve plave, električne oči su treperile. Slajtmen nije znao - niko u Kali nije znao - ali je brzo treperenje bio način na koji je DNF-44821-V-63 iskazivao svoj smisao za humor. Drugim rečima, smejao se Slajtmenu.

Zato što zna više od njega, pomislio je Džejk. Zato što zna šta je u toj torbi. Kladio bi se u kutiju čokolade da zna.

Može li biti tako siguran? Da li je moguće dodirnuti robota?

Ako može da razmišlja, progovorio je revolveraš sa stalnim boravkom u njegovoj glavi, možeš ga dodirnuti.

Pa... možda.

„Ma o čemu da je reč, to je prokleto dobar pokazatelj da zbilja nameravaju da odvedu decu u tesnace", govorio je Slajtmen. „Što ne znači da će ih smestiti baš u tu pećinu."

„Ne, ne, ne u tu pećinu", rekao je Andi. Iako mu je glas i dalje bio snishodljivo ozbiljan, Džejk je u mislima video plave oči koje još brže trepere. Robot se, zapravo, kidao od smeha. „U toj pećini ima isuviše glasova, prepali bi dečicu! Nego šta!"

DNF-44821-V-63, robot-glasnik. Glasnik! Slajtmen je mogao biti optužen za izdaju, ali Andija niko ne bi mogao optužiti za nešto slično. Njegov posao, njegova namena, bili su vidno ispisani na metalnim grudima. Istina je bila pred očima čitavog sveta. Bila im je pred nosom, tolike godine. Bogovi!

Benijev tata je za to vreme uredno recitovao izveštaj Finliju O'Tegu, ponegde poznatom kao Algul Sijento.

„Rudnik koji je pokazao na mapi Taverijevih je Glorija. On je na kilometar i po od Pećine glasova. Mislim da je to kopile lagalo. Mogu li izneti svoju teoriju?" „DA."

„Tesnac koji vodi ka rudniku Glorija se posle nekoliko stotina metara razdvaja. Na kraju drugog kraka je još jedan stari rudnik. To je Crvenptica dva. Dinh govori raji da želi da smesti decu u Gloriju. Mislim da će to potvrditi na sastanku koji će sazvati tokom ove nedelje. Na njemu će zatražiti dozvolu da se suprotstavi Vukovima. Verujem da će ih, kad kucne čas, potrpati u Crvenpticu. Postaviće Sestre Orize kao stražu - ispred i iznad rudnika -ne smete potceniti te dame." „KOLIKO IH JE?"

„Biće ih pet, ako uvrsti i Seri Adams. Biće tu i nešto muškaraca sa samostrelima. Zagorela će bacati s njima, sto posto. Čuo sam da je dobra. Možda i najbolja. Ovako ili onako, znamo gde će deca biti. Držanje dece na istom mestu je greška, ali je on nije svestan. Još uvek je opasan, ali očigledno stari pa mu mozak sporije radi. Verovatno mu je slična strategija već negde upalila."

I jeste, naravno. U kanjonu Čivije, protiv Latigovih ljudi.

„Sad je najvažnije da saznaš gde će dinh, dečak i mlađi čovek biti kad Vukovi naidu. Možda će o tome govoriti na sastanku. Ako tad ništa ne kaže, može se izlanuti pred Ajzenhartom."

„ILI OVERHOLZEROM?"

„Ne. Ajzenhart će stati uz njega. Overholzer neće."

„MORAŠ SAZNATI NJIHOV POLOŽAJ."

„Znam", reče Slajtemn. „Andi i ja ćemo ga saznati. To znači da ćemo još jednom posetiti ovo pogano mesto. Kunem se Gospa Orizom i Čovekom Isusom da ću to smatrati svojom poslednjom obavezom. Možemo li otići odavde?"

„Još samo malo, sai", rekao je Andi. „Znaš, i ja imam izveštaj."

Usledio je novi, ćurlikajući zvižduk. Džejk je stegnuo zube, čekajući da prestane, što se ubrzo i desilo.

Finli O'Tego se isključio.

„Je l’ smo gotovi?" pitao je Slajtmen.

„Verujem da jesmo, sem ako nemaš još neki razlog da se ovuda muvaš", reče Andi.

„Primećuješ li da nešto nije kao pre?" iznenada je pitao Slajtmen. Džejku se sledila krv u žilama. „Ne", reče Andi, „ali gajim izuzetno poštovanje prema ljudskoj intuiciji. Imaš li neki predosećaj, sai?" Usledilaje pauza od najmanje jednog minuta, iako je Džejk znao da je trajala mnogo kraće. Čekao je, pritiskajući Ojevu glavu uz butinu.

„Ne", konačno se oglasio Slajtmen. „Verovatno sam se unervozio pred sam kraj. Bože, želeo bih da je sve gotovo! Mrzim sve ovo!"

„Radiš pravu stvar, sai." Džejk nije znao šta se dešava sa Slajtmenom, ali ga je Andijev nadmeni ton primorao na škrgutanje zubima. „Činiš jedino što možeš. Nisi ti kriv što si otac jedinog blizanca bez para u kala Brin Stardžisu, zar ne? Znam pesmu koja sličnu situaciju opisuje na naročito potresan način.

Možda želiš da je čuješ..."

„Zaveži!" povikao je Slajtmen prigušenim glasom. „Zaveži mehanički đavole! Prodao sam prokletu dušu, zar ti to nije dovoljno? Da li mi je suđeno da postanem predmet sprdnje?"

„Ako sam vas uvredio, izvinjavam se iz dna moje, moram priznati, hipotetične duše", rekao je Andi. „Drugim rečima, molim za oproštaj." Zvučao je iskreno. Zvučao je kao neko ko od srca veruje u svaku izgovorenu reč. Zvučao je kao najiskrenije od svih bića. Ipak, Džejk nije sumnjao da Andijeve oči trepere u izlivu nečujnog, plavetnog smeha.

12

Zaverenici su otišli, ispraćeni čudnom, besmislenom melodijom iz visoko postavljenih zvučnika (Džejku je zvučala besmisleno). Zavladala je tišina. Čekao je da pronadu ponija, vrate se, potraže ga, pronadu i ubiju. Dao im je fore do sto dvadeset, ali se nisu vratili u Dogan. Ustao je (ukočen kao starac zbog preteranog lučenja adrenalina) i otišao do kontrolne sobe. Stigao je na vreme da vidi isključivanje reflektora osetljivih na senzore pokreta. Pogledao je na monitor koji je pokrivao vrh brda i opazio malopredašnje posetioce Dogana. Prolazili su između bodljikavih burića. Kaktusi nisu reagovali. Očigledno su naučili lekciju. Džejk je posmatrao Slajtmenov i Andijev odlazak, pažnju mu je privukla napadna razlika u visini. Kad god bi njegov otac ugledao par nalik Stanliju i Oliju, odmah bi rekao Ovi su k'o stvoreni za vodvilj. Bolju šalu od Elmera Čembersa niste mogli čuti.

Džejk je pogledao na pod, ali tek pošto se nesvakidašnji par izgubio iz vida. Nije bilo prašine, naravno. Nema prašine, nema tragova. Trebalo je da osmotri pod odmah po dolasku. Roland bi sigurno tako postupio. Njemu ništa ne bi promaklo.

Džejk je hteo da ode, ali je primorao sebe na strpljenje. Nadzornik i limeni su mogli videti paljenje svetala osetljivih na pokret. Verovatno bi to pripisali divljim mačkama (ili možda onom što Beni zove armadiljo), ali verovatno nije bilo dovoljno dobro. Zbog toga je ubijao vreme posmatrajući kontrolne panele, od kojih su mnogi nosili oznaku La-Merk industrije. Bilo je i poznatih logoa GE i IBM i još jedan koji nije poznavao - Microsoft. Na ovim poslednjim gadžetima pisalo je made in USA. Proizvodi LaMerka nisu nosili tu oznaku.

Bio je siguran da neke od tastatura koje je opazio - bilo ih je najmanje dva tuceta - kontrolišu kompjutere. Koliko je drangulija tu bilo? Koliko ih je još aktivno? Da li je u zgradi bilo uskladištenog oružja? Nešto mu je govorilo da je odgovor na zadnje pitanje negativan - ako ga je i bilo, sigurno je rashodovano ili odneto. Taj posao je najverovatnije obavio Andi, robot-glasnik (sa mnoštvom različitih funkcija).

Konačno je procenio da je situacija dovoljno bezbedna i da može poći... Biće izuzetno oprezan, lagano će odjahati do reke i još sporije prići Roking B ranču sa zadnje strane. Na vratima mu je sinula nova misao. Da li je postojao videozapis njegove i Ojeve posete Doganu? Da li je negde u baraci postojala videotraka? Osmotrio je ekrane. Najduže se zadržao kod onog sa prikazom kontrolne sobe. Video je sebe i Oja. Kamera je stajala visoko. S tog položaja pokrivala je svaki kutak prostorije.

Mani se toga, Džejk, posavetovao ga je revolveraš u glavi. Ništa ne možeš učiniti, zato je najbolje da zaboraviš na to. Ako nastaviš da istražuješ i preturaš, ostavićeš neki trag. Možda ćeš pokrenuti alarm.

Ova poslednja misao ga je pokrenula. Pokupio je Oja - čije ga je prisustvo smirivalo - i žurno izašao napolje. Poni je bio na mestu na kojem ga je ostavio. Mirno je brstio žbunje na mesečini. Na tvrdom tlu nije bilo tragova. Džejk je primetio da ih ni sam nije ostavljao. Andi bi ih ostavio, ali on ne. Nije bio dovoljno težak. Verovatno ni Benov tata.

Prestani s kalkulacijama. Vratili bi se da su te namirisali.

Pretpostavio je da je to tačno, ali se ipak osećao kao Zlatokosa koja na prstima beži iz kuće tri medveda.

Odveo je ponija nazad do pustinjskog puta, navukao ogrtač i smestio Oja u široki prednji džep. Dok se peo na konja, bambur je prilično jako udario o rog sedla.

„Joj, Ejk!" reče Oj.

„Ućuti, bebice", odgovorio je Džejk. Okrenuo je ponija u pravcu reke. „Odsad moraš biti tih."

„Ih", složio se Oj, namignuvši mu. Pomilovao je bamburovo gusto krzno. Počeškao ga je po mestu koje je Oj najviše voleo. Bambur se iscerio i blaženo sklopio oči. Istegao je vrat do komične dužine.

Stigli su do reke. Džejk je sjahao i dobro osmotrio okolinu sa velikog kamena. Nije video ništa, ali se gušio od strepnje sve dok nisu došli do druge obale. Stalno je mislio na opravdanje koje bi mogao ponuditi Benijevom ocu, ako bi ga ovaj presreo i pitao šta radi tu usred noći. Ništa pametno nije smislio. Na časovima engleskog je skoro uvek dobijao petice iz slobodnih sastava, ali je sad doznao da strah ne utiče povoljno na maštu. Ako ga Benijev otac zaustavi, nadrljao je. Tako ti je to.

Niko ih nije presreo - prešao je reku, dojahao do Roking B ranča, rasedlao i istimario konja. Svet je bio tih, što mu ni najmanje nije smetalo.

13

Kad je Džejk polegao po slamarici i navukao ćebad do brade. Oj je skočio na Benijev krevet. Tamo se sklupčao gurnuvši nos pod rep. Beni je, još uvek u dubokom snu, ispustio brundavi zvuk. Pružio je ruku i pomilovao bambura.

Džejk je legao, zabrinuto posmatrajući usnulog dečaka. Voleo je Benija - njegovu neposrednost, apetit za igrom i spremnost da vredno radi na obavljanju poverenih mu zaduženja. Dopadao mu se Benijev otegnuti, zvučni smeh i to što su voleli slične stvari, i...

Sve do ove večeri, Džejk je voleo i Benijevog oca.

Pokušao je da zamisli kako će ga Beni posmatrati kad shvati da je (a) njegov otac izdajnik i (b) da ga je razotkrio njegov prijatelj. Džejk se mogao nositi s besom. Teško će izaći na kraj s povređenošću.

Očekuješ da će biti povreden? Samopovreden? Bolje razmisli ponovo. Svet Benija Slajtmena počiva na malom broju podupirača. Posle ovoga, ostaće bez ijednog od njih.

Nisam ja kriv što je njegov otac špijun i izdajica.

Ali ni Beni nije bio kriv. Slajtmen bi vam, da ste ga pitali, verovatno rekao da ni on nije kriv, da je bio primoran na saradnju s neprijateljem. Džejk je mislio da je to veoma blizu istine. To je i bila istina, ako biste na sve gledali roditeljskim očima. Za čim su tragali Vukovi? Šta su to blizanci Kale proizvodili? Najverovatnije za nečim što su mogli naći u njihovim mozgovima. Bila je to neka vrsta enzima ili sekreta koji ne proizvode jedinčad; možda enzim ili sekret odgovoran za navodni fenomen „blizanačke telepatije". Šta god da je bilo pitanju, mogli su to dobiti od Benija Slajtemena, zato što je on samo izgledao kao jedinče. Zar njegova sestra nije umrla? Pa, to je baš bilo zaguljeno, zar ne? Veoma prokleto zaguljeno, naročito za oca koji obožava jedino dete. Za oca koji nije mogao podneti pomisao o rastanku s njim.

Šta ako ga Roland ubije? Šta će Beni o tebi misliti?

Roland je jednom, u drugom životu, obećao da će voditi računa o Džejku Čembersu da bi ga nedugo potom pustio da propadne u tamu. Za Džejka je to bio vrhunski čin izdaje. Više nije bio tako siguran. Uopšte nije bio siguran. Mučile su ga grozne misli, dugo nije mogao da zaspi. Konačno je, pola sata pre prvih nagoveštaja zore, utonuo u nesiguran i plitak san.

Poglavlje 4
ČAROBNI SVIRAČ

1

Mi smo ka-tet", rekao je revolveraš. „Jedinstvo sastavljeno od različitih delova." Susreo se s Kalahanovim sumnjičavim pogledom -nije ga mogao izbeći - i klimnuo. „Tako je, padre, ti si jedan od nas. Ne znam tačno otkad, ali sam siguran da jesi. Kao i moji prijatelji."

Džejk je klimnuo. Edi i Suzana su se poveli za njegovim primerom. Sastali su se u Paviljonu; nakon što je saslušao Džejkovu priču, Roland je odustao od razgovora u parohijskom domu, čak i od onih na tremu. Smatrao je verovatnim da su Slajtmen ili Andi - možda još neki, nepoznati simpatizer Vukova - postavili prislušne uređaje ili kamere na tom mestu. Nebo je bilo sivo, pretilo je kišom, ali je vreme bilo neshvatljivo toplo za ovo doba godine. Vredni žitelji Kale pokupili su palo lišće u širokom krugu oko bine na kojoj su se Roland i družina nedavno predstavili građanima. Trava se zelenela kao usred leta. Bilo je raje sa zmajevima, nekoliko parova je šetalo ruku podruku, dva-tri ulična trgovca su jednim okom vrebali potencijalne kupce a drugim preteće nebo iznad glava. Na podijumu za orkestar grupa muzičara koja ih je izuzetnom svirkom dočekala u Kala Brin Stardžisu uvežbavala je nove numere. Par puta su neki građani krenuli put Rolanda i njegovih prijatelja, očigledno u nameri da s njima proćaskaju. Kad god bi se to dogodilo Roland bi neraspoloženo odmahnuo glavom pa bi se oni odmah okrenuli i žurno udaljili. Vreme baš-mi-je-drago-da-vas-vidim politike je prošlo. Kucnuo je čas za, kako je to Suzana volela da kaže, bitne stvari.

Roland im je saopštio, „Skup će biti sazvan za četiri dana. Ovaj put će tu biti čitav grad, a ne samo muškarci."

„Čitav prokleti grad, nego šta", prokomentarisala je Suzana. „Kad već tražiš da dame poslužavnicima nadoknade manjak vatrenog oružja, mislim da ih možeš pozvati na prokleti skup."

„Ako pozovemo sve, skup će postati preveliki za Gradsku salu za sastanke", reče Kalahan. „Neće moći da ih primi. Upalićemo baklje i skup održati na ovom mestu."

„Ako padne kiša?" pitao je Edi.

„Ako padne kiša, narod će pokisnuti", reče Kalahan, slegnuvši ramenima.

„Ima Četiri dana do skupa i devet do dolaska Vukova", reče Roland. „Ovo nam je najverovatnije poslednja šansa da na miru i bistre glave porazgovaramo." Ispružio je ruke, Džejk je prihvatio jednu, a Suzana drugu. Očas su njih petoro formirali mali krug, držeći se za ruke. „Vidimo li jedni druge?"

„Vidim te veoma jasno", reče Džejk.

„Vrlo jasno, Rolande", reče Edi.

„Jasno k'o dan, sai", složila se Suzana, s osmehom na usnama.

Oj je njušio travu ne progovorivši ni reč, ali jeste podigao glavu i značajno namignuo.

„Padre?" pitao je Roland.

„Veoma dobro te vidim i čujem", složio se Kalahan sa blagim osmehom na licu, „drago mi je što ste me uključili. Bar zasad."

2

Roland, Edi i Suzana čuli su najveći deo Džekove priče; Džejk i Suzana su čuli najveći deo Rolandove i Edijeve. Kalahan je sad čuo obe - kasnije će o tome pričati kao o „duplom programu". Slušao ih je širom otvorenih očiju i počesto razjapljenih usta. Prekrstio se kad mu je Džejk pričao o skrivanju u ormanu. Pitao je Edija, „Nisi mislio ozbiljno kad si spomenuo ubijanje žena i dece? To je bio blef?"

Edi se zagledao u teško nebo. Razmišljao je o padreovom pitanju blago se cereći. Zagledao se u Kalahana. „Roland mi je rekao da si u poslednje vreme, iako ne voliš da te zovu ocem, zauzeo neke zbilja očinske stavove."

„Ako govoriš o inicijativi da tvoja supruga prekine trudnoću..."

Edi je podigao ruku. „Recimo da govorim uopšteno. Pred nama je izuzetno važan posao. Bićeš nam preko potreban. Ne želimo da gubimo vreme na sukobe sa tvrdim katoličkim stavovima. Moj odgovor je, shodno tome, da, blefirao sam. Možemo li da nastavimo. Da li te to zadovoljava?

Edi se neraspoloženo i gorko nasmejao. Na jagodicama su mu izbile svetle mrlje. Kalahan ga je pažljivo posmatrao i klimnuo. „Shvatam", rekao je. „Blefirao si. Ostavimo to i krenimo dalje."

„Dobro", reče Edi. Skrenuo je pogled na Rolanda.

„Prvo pitanje je za Suzanu", rekao je Roland. „Veoma je jednostavno: kako se osećaš?" „Baš fino", odgovorila je.

„Vaistinu?"

Klimnula je. „Vaistinu, blagodarim."

„Više nemaš glavobolja?" Roland je protrljao levu slepoočnicu.

„Ne. Prestale su i mučnine koje sam osećala posle zalaska sunca i pre zore. Pogledajte me!" Rukom je prešla preko dojki, pojasa i desne butine. „Nisam više onako zaokrugljena, Rolande... Čula sam da divlje životinje - mesožderi i biljožderi poput jelena i zečeva, u nepovoljnim okolnostima neosetno izgube i apsorbuju porod. Zar ne misliš..." Prekinula je priču posmatrajući ga pogledom punim nade.

Roland je želeo da podrži ovu lepršavu ideju, ali nije mogao. Izbegavanje istine unutar ka-teta više nije bilo moguće. Odmahnuo je glavom. Suzana se smrkla.

„Mirno je spavala, koliko ja znam", reče Edi. „Ni traga od Mije."

„To je i Rozalitino mišljenje", dodao je Kalahan.

„Ta žena me je nadzirala?" oglasila se Suzana tonom koji je jako podsećao na Detu. Ublažila je primedbu prijatnim osmehom.

„Tu i tamo", priznao je Kalahan.

„Ostavimo problem Suzaninog deteta po strani, ako je to moguće", reče Roland. „Moramo da pričamo o Vukovima. O tome i o nekim drugim stvarima."

„Ali Rolande..." počeo je Edi.

Revolveraš je podigao ruku. „Znam da postoji mnoštvo pitanja. Znam koliko su hitna. Isto tako znam da ćemo izginuti u Kala Brin Stardžisu ako se ne usredsredimo na ono najbitnije, a mrtvi revolveraši ne mogu nikom pomoći. Niti mogu da stignu tamo gde su potrebni. Slažete li se?" Preleteo je očima preko ostatka ka-teta. Niko nije odgovorio. Iz daljine su čuli dečju pesmu. To je bio visok, veseo i bezazlen zvuk. Pevali su nešto o komali.

„Moramo popričati o još jednom sitnom poslu", reče Roland. „Ima veze s tobom padre i mestoni koje odskora zovu Pećinom vrata. Da li bi prošao kroz njih i otišao nazad u svoju zemlju?"

„Šališ se?" Kalahanove oči su blesnule. „Govoriš o šansi da se vratim, makar i nakratko? Samo reci." Roland je klimnuo. „Možda ćemo popodne malo prošetati donde. Pomoći ću ti da predeš na drugu stranu. Znaš onaj prazan plac?"

„Naravno. Prošao sam pored njega bar hiljadu puta, u drugom životu."

„Znaš li za poštanski broj?" pitao je Edi.

„Ako je gospodin Tauer postupio po dogovoru, biće na kraju ograde, prema Četrdeset šestoj ulici. To je, uzgred budi rečeno, bila sjajna ideja."

„Pokupićeš broj... i datum, takode", reče Roland. „Edi je bio u pravu, moramo voditi računa o tamošnjem vremenu, koliko god možemo. Saznaj to i požuri nazad. Posle skupa u Paviljonu, ponovo ćeš proći kroz ta vrata."

„Do Tauera i Dipnoa u Novoj Engleskoj", nagađao je Kalahan.

„Tako je", potvrdioje Roland.

„Ako ih pronađeš, biće najbolje da razgovarate sa gospodinom Dipnoom", reče Džejk. Pocrveneo je kad su se svi okrenuli prema njemu, ali nije skidao pogled sa Kalahana. „Gospodin Tauer zna biti tvrdoglav..."

„To nije ni približan opis njegovog karaktera", rekao je Edi. „On će, dok ti tamo stigneš, već pronaći dvanaestak prodavnica polovnih knjiga i bog te pita koliko prvih izdanja Indijane Dlonsa i devetnaestog nervnog sloma."

„...ali gospodin Dipno će vas saslušati", nastavio je Džejk.

„Lušati, Ejk", rekao je Oj, prevrnuvši se na leđa. „Luša iho!"

Džejk je nastavio, češkajući Oja po trbuhu: „Ako iko može da navede gospodina Tauera da nešto učini, onda je to gospodin Dipno."

„U redu", odgovorio je Kalahan, klimajući glavom. „Razumeo sam vas."

Raspevana deca su bila sve bliža. Suzana se okrenula u pravcu zvuka, ali dece nije bilo na vidiku; pretpostavila je da stižu Rečnom ulicom. Ako je u pravu, videće ih tek kad produ pored konjušnice i skrenu u glavnu ulicu kod Tukove bakalnice. Neki od meštana okupljenih na tremu poustajali su sa stolica za ljuljanje da bi osmotrili povorku.

Roland je posmatrao Edija blago se smešeći. „Jedanput sam upotrebio reč pretpostavljam. Tom prilikom si me upoznao sa poslovicom iz tvog sveta, sećaš li se?"

Edi se nacerio. „Pretpostavke te stavljaju u poziciju budale - na tu si mislio, je l' da?"

Roland je klimnuo. „Zgodna poslovica. Kucnuo je čas za stvaranje smele pretpostavke. Zakucaću je kao ekser, zatim ću sve nade da se odavde izvučemo živi obesiti o nju. To mi se ne dopada, ali nemam drugog izbora. Pretpostaviću da niko osim Bena Slajtmena i Andija ne radi protiv nas. Ako se u pravo vreme postaramo za njih, možemo neometano delati."

„Nemoj da ga ubiješ", rekao je Džejk gotovo nečujnim glasom. Privukao je Oja sebi. Mazio ga je po glavi i vratu, snažnim i nervoznim pokretima. Bambur je to strpljivo podnosio.

„Molim za oproštaj, Džejk", reče Suzana, naginjući se napred. „Nisam..."

„Nemoj da ga ubiješ!" Ovaj put mu je glas bio nesigurniji i hrapaviji, na ivici plača. „Nemoj da ubiješ Benijevog oca. Molim te."

Edi je pomilovao zadnji deo dečakovog vrata. „Džejk, Benijev otac je spreman da pošalje stotinu dece u Zemlju Gromova sa Vukovima, samo da bi sačuvao sopstveno. Znaš kakva se odande vraćaju."

„Da, ali on misli da nema izbora, zato..."

„Mogao je stati uz nas", reče Roland. Govorio je tupim i ravnim tonom. Glasom mrtvaca.

„Ali..."

Ali šta? Džejk nije znao. Dugo je razmišljao o tome, a da mu ništa nije palo na pamet. Suze su mu potekle niz obraze. Kalahan je pružio ruku u želji da ga dodirne. Dečak ga je odgurnuo.

Roland je uzdahnuo. „Učinićemo sve da bi ga poštedeli. To ti mogu obećati. Ne znam da li će to biti milosrdno delo - Slajtmeni više nemaju šta da traže u ovom gradu, ako isti bude postojao krajem iduće nedelje - možda mogu otići na sever i početi novi život na nekom drugom mestu. Slušaj, Džejk; Ben ne mora saznati da si prošle noći prisluškivao robota i njegovog oca."

Džejk ga je posmatrao sa izrazom koji se graničio s nadom. Ne bi dao ni pet para za sudbinu Slajtmena starijeg, ali nije želeo da Beni sazna da ga je on otkrio. Pretpostavio je da ga to čini kukavicom, ali nije želeo da Beni sazna. „Zaista? Siguran si?"

„Ništa nije sigurno, ali..."

Prekinula su ga raspevana deca koja su baš u tom času izbila iza ugla. Predvodio ih je čudan svat.

Srebrnkasti udovi i zlatno telo blago su mu se presijavali na prigušenoj svetlosti dana, bio je to Andi, robot-glasnik. Hodao je unatraške. U jednoj ruci je držao samostrel obmotan u zastavice od sjajne svile. Suzanu je podsećao na vodu parade na Dan nezavisnosti. Oštro je mahao štapom levo-desno, ispred dečjeg hora. Pesmu je pratio gajdaškom melodijom koja je tutnjala iz zvučnika na grudima i glavi.

„Bože dragi", reče Edi. „To je Čarobni svirač iz Hamlina."

3

Komala broj jedan!

Sinak je imao pogled čedan!

Dasa se s tatom

Najviše igrao!

Andi je ovaj deo otpevao sam, zatim je uperio štap u gomilu dece. Ona su zapevala iz sveg glasa. 

Komala broj jedan!

Sinak je imao pogled čedan!

Dasa se s tatom

Najviše igrao!

Zaorio se veseli smeh. Dece je bilo manje nego što je Suzana, na osnovu buke, procenila. Srce joj se steglo kad je, nakon Džejkove priče, videla Andija na njihovom čelu. Osetila je pulsiranje besa u grlu i levoj slepoočnici. Zar je moguće da ih ovako vodi niz ulicu! Edi je pravo zborio, zaista liči na Čarobnog svirača - Čarobnog svirača iz Hamlina.

Pokazao je improvizovanom palicom na lepu devojčicu od trinaest-četrnaest godina. Verovatno jednu od Anselmovih, sa imanja južno od poseda Džafordsovih. Devojčica je otpevala sledeći stih jasno i glasno, u istom brzom ritmu. Pesma je ličila (iako ne sasvim) na nabrajalicu za preskakanje konopca:

Komala broj dva!

Znaš šta treba!

Posadi pirinač komala,

Ne budi lenču...ga!

Ostali su joj se pridružili, pa je Suzana shvatila da je grupa veće nego što je u prvi mah pomislila.

Preostala deca su izbila iza ugla, pridruživši se prethodnici. Uši su se, ovaj put, pokazale pouzdanije od očiju, i to sa savršeno dobrim razlogom.

Komala broj dva!

Znaš šta treba!

Posadi pirinač komala,

Ne budi lenču...ga!

Grupa je na prvi pogled izgledala manja zato što su dečja lica bila ista. Na primer, lice Anselmove devojčice bilo je gotovo isto kao lice dečaka do nje, njenog brata blizanca. Skoro sva deca u Andijevoj grupi bili su blizanci. Setila se grozomornih spojenih fetusa u bocama aldehida i shvatila sav jezivi potencijal ovog prizora. Stomak joj se uzburkao. Osetila je prvi ubod bola iznad levog oka. Podigla je ruku ka osetljivom mestu.

Ne, rekla je sebi, ne osećaš to. Napregla se i spustila ruku. Nije bilo potrebe za trljanjem čela. Zašto bi trljala nešto što je ne boli.

Andi je pokazao štapom na ponositog, punačkog dečkića ne starijeg od osam godina. Zapevao je visokim, drhtavim tonom mameći dečje osmehe.

Komala broj tri!

Znaš šta će biti

Sadi pirinač, komala

I pirinač će te osloboditi!

Hor mu je odgovorio:

Komala broj tri! 

Znaš šta će biti! 

Sadi pirinač komala 

I pirinač će te osloboditi!

Andi je spazio Rolandov ka-tet i veselo mahnuo palicom. Deca su učinila isto. Ako se ostvare planovi vode parade, polovina njih će se vratiti balavi i skrnavi. Porašće preko svake mere, vrišteći od bolova i umreti znatno pre zrelog doba.

„Mahnite mu", reče Roland, podigavši ruku. „Mahnite mu, svi, u ime vaših očeva."

Edi je počastio robota širokim, zubatim osmehom. Pitao ga je, „Kako si, prokleti elektronski drkadžijo?"

Procedio je to divljim, grlenim glasom. Podigao je oba palca ka Andiju. „Kako si, robotski psihopato? Dobro? Blagodarim! Izeš mi muda!"

Džejk je prsnuo u smeh. Svi su mahali, smešeći se. Deca su im uz osmeh uzvraćala. I Andi je mahao. Vodio je razdragani orkestar glavnom ulicom, pevajući Komala broj četiri! Reka je na vratimal

„Vole ga", reče Kalahan. Na licu mu se ogledala mešavina gnušanja i ogorčenja. 

„Generacije su odrasle simpatišući Andija." 

„To će se uskoro promeniti", zaključio je Roland.

4

„Ima li još pitanja?" oglasio se Roland kad su deca predvodena Andijem odmakla. „Pitajte ako hoćete. To vam je možda poslednja šansa."

„Šta je sa Tijanom Džafordsom?" pitao je Kalahan. „Moglo bi se reći da je on započeo čitavu stvar. On zaslužuje posebno mesto u našim naporima."

Roland je klimnuo. „Imam posao za njega. Pomoći će Ediju. Padre, pored Rozalitine brvnare postoji dobar klozet. Visok. Čvrsto sagraden.

Kalahan je podigao obrve. „Jašta, blagodarim. Napravili su ga Tijan i njegov sused, Hjudž Anselmo," „Možeš li ga zakatančiti na par dana?"

„Mogao bih ali..."

„Ako sve bude išlo kako valja, reza neće biti neophodna, ali čovek nikad ne može biti siguran."

„Ne", reče Kalahan. „Pretpostavljam da ne može. Uradiću ono što tražite."

„Kakav ti je plan, šećeru?" pitala je Suzana. Govorila je tiho i neobično nežno.

„Uvek imam neki plan. U najvećem broju slučajeva sve se dobro svrši. Čim se odmaknemo od ovog stola morate prestati da verujete mojim rečima. Veoma je važno da ovo upozorenje ozbiljno shvatite. Ustanite i pomešajte se s rajom. Naročito mi ne smete verovati kad budem zborio s perom u rukama. Moj govor će se uglavnom sastojati od laži." Nasmešio se. Bledoplave oči su sijale kao najtvrdi dijamanti. „Moj i Kutbertov otac su skrojili sledeća pravila: prvo osmesi, zatim laži. Pucnjava ostaje za kraj."

„Nismo daleko od toga?" pitala je Suzana. „Još malo pa će zapucati."

Roland je klimnuo. „Pucnjava će se odvijati tako brzo i završiti još brže da ćete se čuditi i pitati čemu sve to planiranje i dogovaranje kad sve stane u pet minuta punih krvi, bola i gluposti." Zastao je i odmah nastavio: „Posle mi je uvek muka. Kao kad smo Bert i ja obišli Čoveka na vešalima."

„Imam pitanje", rekao je Džejk.

„Pitaj", rekao je Roland.

„Da li ćemo pobediti?"

Suzana se uplašila zbog duge pauze. Konačno je progovorio: „Znamo više od onog što oni misle da znamo, mnogo više. Opustiii su se. Ako su Andi i Slajtmen jedini pacovi u ambaru i ako čopor iz Zemlje Gromova ne bude preterano jak - ako ne ostanemo bez poslužavnika i municije - u tom slučaju da, Džejku, sine Elmerov. Pobedićemo."

„Koliko moraju biti jaki da bi bili preterano jaki?"

Roland je razmišljao. Upravio je izbledele plave oči put istoka. „Više nego što možeš zamisliti", konačno je rekao. „I, nadam se, više nego što oni mogu zamisliti."

5

Istog popodneva Donald Kalahan se našao ispred nepronađenih vrata. Pokušavao je da se koncentriše na Drugu aveniju iz 1977. godine. Usredsredio se na Ču Cu Mamu, gde je ponekad ručao sa Džordžom i Lupom Delgadom.

„Kad god sam mogao, naručivao sam govede grudi", reče Kalahan. Pokušavao je da ignoriše vrištavi glas svoje majke, koji se orio iz mračne pećinske utrobe. Odmah po ulasku u pećinu pažnju su mu privukle knjige koje je Kalvin Tauer progurao između svetova. Kakva gomila knjiga! Golemo blago izazva pohlepu u njegovom uglavnom velikodušnom srcu. Interes nije potrajao - tek koliko je bilo potrebno da nasumice izvadi jednu i pročita naslov, Virdžinijac Ovena Vistera. Nije bilo lako listati stranice dok vaši prijatelji i voljena bića vrište, vredajući vas.

Majka je gnevo zapitkivala zašto je dozvolio vampiru, toj prljavoj krvopiji, da izlomi krst koji mu je poklonila. „Uvek si bio slab u veri", govorila je žalobnim glasom. „Slab u veri a jak na piću. Kladim se da bi voleo da potegneš neku, je l’ da?"

Dobri bože, da li će ikad s tim raskrstiti. Pomislio je na viski iz prastarih buradi. Znoj mu je izbio po čelu. Srce mu je tuklo dvostruko brže. Ne, trostruko.

„Goveđe grudi", mrmljao je. „Sa malo tamnog senfa odozgo." Mogao je da vidi plastično pakovanje senfa, setio se i marke koju su tamo koristili. Plošman.

„Šta je bilo?" čuo je Rolandov glas.

„Rekao sam da sam spreman", dodao je Kalahan. „Ako si voljan da to učiniš, učini to odmah, za ljubav božju."

Roland je otvorio kutiju. Odmah je čuo zvona, naterala su ga da se priseti niščih ljudi i njihovih bučnih limuzina. Stomak mu se zgrčio, niz obraze su mu potekle gorke suze.

Vrata su se otvorila, kroz prorez je nahrupila jasna dnevna svetlost razdirući pećinsku tamu. Kalahan je duboko udahnuo vazduh i pomislio O, Marijo, što zače bez greha, moli se za one koji od tebepomoć traže. S molitvom u mislima stupio je u leto sedamdeset sedme.

6

Bilo je podne, naravno. Vreme za ručak. Stajao je ispred Ču Ču Mame. Niko nije primetio njegov dolazak. Na tabli ispred restorana neko je kredom ispisao dnevni meni:

DOBRO DOŠAO U ČU-ČU! 

SPECIJALITETI ZA 24. JUN

Govedina stroganov

Goveđe grudi (u kupusu)

Takos Rančo grande

Pileća supa

PROBAJTE NAŠU HOLANDSKU PITU!

Dobro, na jedno pitanje već ima odgovor. Stigao je dan posle Edijeve posete. Što se onog drugog tiče... Ostavio je Četrdeset šestu za sobom i krenuo uz Drugu aveniju. Osvrnuo se i ugledao vrata. Išla su za njim kao verni bambur za dečakom. Roland je sedeo iza njih, stavio je nešto u uši da bi se odbranio od izluđujuće zvonjave.

Ukopao se u mestu posle dva bloka, raširio je oči i zinuo od čuda. Roland i Edi su ga upozorili na ovo, ali im Kalahan u dubini srca nije verovao. Očekivao je da će Menhetnski restoran uma biti netaknut baš kao i ovaj savršeni letnji dan, tako različit od jesenjskog sivila Kale. Očekivao je znak u izlogu sa porukom da je vlasnik na odmoru, zatvoreno do avgusta - nešto slično.

Ali ga nije bilo. Izlog knjižare bio je nagorela ljuštura okružena žutom trakom, pouzdanim znakom policijske istrage. Prišao je bliže i osetio aromu sagorelog drveta, spaljenog papira i... veoma slab... zadah benzina.

Postariji čistač cipela zauzeo je mesto ispred obližnje prodavnice obuće. Obratio se Kalahanu, „Bruka, zar ne? Hvala bogu što unutra nije bilo nikog."

„Jašta, blagodarim. Kada se to dogodilo?"

„U gluvo doba, kad bi inače? Misliš li druškane da će ti hohštapleri bacati Molotovljeve koktele usred bela dana? Nisu oni neki genijalci, ali nisu ni toliko glupi."

„Zarpožarnije mogao izbiti i zbog dotrajalih električnih instalacija? Možda je rezultat spontanog sagorevanja?"

Postariji čistač cipela odmerio je Kalahana ciničnim pogledom. Ma hajde molim te, govorio je taj pogled. Prstom umazanim imalinom pokazao je na zadimljene ruševine. „Je l’ vidiš tu žutu traku? Misliš da panduri stavljaju žutu traku oko zgarišta nastalih spontanim sagoravanjem? Jok, druškane. Nema šanse. Kal Tauer se zadužio kod opakih momaka. Zadužio se do guše. Svi su to znali." Čistač cipela je izvio guste, bele i raščupane obrve. „Teško mi je kad pomislim na štetu koju je pretrpeo. U zadnjem delu je čuvao izuzetno vredne knjige. Izuzetno vredne."

Kalahan se zahvalio čistaču cipela na iscrpnom uvidu u lokalna zbivanja i krenuo nazad Drugom avenijom. Stalno se džapao pokušavajući da ubedi sebe da mu se ovo stvarno događa. Duboko je udisao gradski vazduh bogat smogom. Žudno je upijao sve gradske zvukove, od škripe autobusa (na nekima su bili oglasi za Čarlijeve andele) do udarca pneumatskih bušilica i neprekidnog trubljenja automobilskih sirena. Na trenutak je zastao u blizini prodavnice ploča, Kula moći. Iz zvučnika iznad vrata dopirali su omamljujući zvuci. Bio je to stari hit koji odavno nije čuo, još od dana provedenih u Lovelu. Nešto o Čarobnom sviraču.

„Krispin Sent Piters", promrmljao je. „Tako se zvao. Dobri bože, Čoveka mi Isusa. Zaista sam ovde. Zaista sam u Njujorku!"

Presekao ga je glas neke užurbane žene. Došao je kao potvrda prethodno stvorenog zaključka, „Možda neki ljudi mogu da gluvare na ulici po ceo dan, ali ima onih kojima se žuri. Pomerite se, ili se bar sklonite u stranu."

Kalahan je promrmljao izvinjenje koja ona verovatno nije čula (niti bi znala da ga ceni i da jeste) i nastavio dalje. Sve do Četrdeset šeste ulice nije ga napuštao osećaj da je bio u snu, izuzetno živopisnom snu. Čuo je ružu. Taj zvuk mu je promenio čitav život.

7

Isprva je to bio samo daleki šapat, ali je docnije pomislio da čuje mnoštvo anđeoskih, raspevanih glasova. Pevali su divne, vesele psalme u slavu božju. Potrčao je u pravcu tog neuporedivog zvuka. Rasplakao se, izgubivši svaku kontrolu nad sobom. Pretpostavljao je da ga ljudi posmatraju, ali nije mario za to. Najedanput je razumeo Rolanda i njegove prijatelje. Po prvi put se osetio kao deo revolveraškog kruga. Nije ni čudo što su se toliko upinjali da prežive i nastave dalje! Nije ni čudo kad je opasnost pretila toj divnoj stvari! Sa druge strane ograde prekrivene debelim slojem postera bilo je nešto... nešto celovito, neuporedivo, čudesno...

Prišao mu je dugokosi mladić sa kosom vezanom gumenom trakom i nehajno zabačenim kaubojskim šeširom. Zaustavio se i blago ga potapšao po ramenu. „Lepo je ovde, zar ne?" reče hipi kauboj. „Ne znam zašto, ali tako je. Dolazim ovde bar jednom dnevno. Hoćeš li nešto da znaš?"

Okrenuo se prema mladiću, brišući uplakane oči. „Da, zašto da ne.

Mladić je prešao rukom preko čela i obraza. „Nekada sam imao najgore bubuljice na svetu. Nisam ličio na žabu krastaču već napregazeni leš. Krajem marta ili početkom aprila počeo sam sa svakodnevnim obilascima ovog mesta... sad nemam nijednu." Mladić se nasmejao. „Tatin dermatolog to pripisuje cinkoksidu, ali ja mislim da je u pitanju ovo mesto. Nešto me je ovde izvidalo. Čuješ li to?"

Iako su mu uši zvonile od slatkih raspevanih glasova - kao da nasred Notr Dama sluša najbolje horove -odmahnuo je glavom. Poslušao je instinkt.

„Ne", reče hipi sa kaubojskim šeširom, „ni ja. Ali ponekad mi se učini da nešto čujem." Podigao je desnu ruku ka Kalahanu, praveći prstima znak V. „Mir, brate."

„Mir", odgovori Kalahan, uzvraćajući mu istim znakom.

Sačekao je da se hipi kauboj udalji da bi pomilovao ispucale daske ograde i poderani poster za Rat zombija. Više od svega je želeo da se prebaci preko ograde i osmotri ružu... da padne na kolena pred njom u nemom obožavanju. Trotoari su bili pretrpani ljudima, već je privukao dovoljno znatiželjnih pogleda, neki su nesumnjivo pripadali ljudima koji su poput hipi kauboja već ponešto znali o neobičnoj prirodi ovog mesta. Nije bilo boljeg načina da služi velikoj, raspevanoj sili s one strane ograde (da li je to bila ruža? zar je bila samo to?) do da je štiti. To je u ovom trenutku značilo zaštititi Kalvina Tauera od ljudi koji su spalili njegovu radnju.

Skrenuo je u Četrdeset šestu ulicu ne skidajući ruke sa grubih dasaka. Na kraju ograde uzdizala se insektoliko zelena staklena gromada UN Plaza hotela. Kala, Kalahan, pomislio je, i odmah zatim: Kala, Kalahan, Kalvin. I: Kalakam-četiri, ruža je iza vrata, Kalakam-Kalahan, Kalvin je još jedan!

Stigao je do kraja ograde. Nije zapazio ništa, pa mu je srce zadrhtalo. Zatim je pogledao dole. Bio je tamo, u visini kolena: niz od pet brojeva ispisanih crnim flomasterom. Gurnuo je ruku u džep, tragajući za patrljkom olovke koji je uvek tamo držao. Otcepio je ugao postera za predstavu sa of-Brodveja Tamnička vrata, Revija i nažvrljao pet brojeva.

Nije hteo da ide, ali nije imao izbora; u blizini ruže nije mogao ja sno da misli.

Vratiću se, poručio je sili iza ograde. Ona mu je za divno čudo odgovorila čistom i istinitom mišlju: Da, oče, u svako doba. Kamkomala.

Osvrnuo se za sobom, na uglu Druge i Četrdeset šeste. Vrata iz pećine bila su tu, lebdela su na dva-tri centimetra iznad pločnika. Sredovečni par turista, ako je suditi po vodičima u rukama, išao je ka njemu iz pravca hotela. Ćeretali su međusobno i obišli vrata. Ne vide ih, ali ih osećaju, pomislio je Kalahan. A da je to bilo nemoguće, zbog gužve na pločniku? U tom slučaju prošli bi kroz mesto na kome su trepereći lebdela, verovatno ne osećajući ništa sem trenutnog naleta hladnoće i vrtoglavice. Možda bi čuli slab zvuk zvona i namirisali izvetreli vonj izgorelog luka ili pokvarenog mesa. Iste noći bi, možda, sanjali burne snove o putovanjima po mnogo neobičnijim mestima od Velike jabuke.

Mogao je proći kroz njih, to bi verovatno bilo najpametnije; zadatak je bio obavljen. Ali, bio je u blizini Njujorške javne biblioteke. Iza njenih kamenih lavova je i čovek bez novca mogao doći do nekih informacija. Na primer, do imena mesta koje odgovara izvesnom poštanskom broju. Morao je priznati da mu se nije žurilo s povratkom.

Počeo je da maše rukama pokušavajući da privuče revolveraševu pažnju. Ignorisao je zbunjene poglede prolaznika. Podigao je prste jedanput, dvaput, triput, ne znajući da li ga je Roland razumeo. Izgleda da jeste. Žustro je klimnuo i podigao oba palca u znak podrške.

Kalahan je produžio. Žurio je koliko ga noge nose, skoro da se dao u trk. Nije smeo dangubiti, bez obzira na prijatno njujorško okruženje. Nije se osećao prijatno, pošto je znao da ga Roland čeka. Ako je verovati Ediju, duži boravak u pećini s kuglom mogao je biti veoma opasan.

8

Revolveraš je bez većih problema protumačio Kalahanovu poruku. Trideset prstiju, trideset minuta. Padre je tražio još pola sata na drugoj strani. Roland je zaključio da je verovatno smislio način da brojeve na ogradi pretvori u ime odgovarajućeg mesta. Bilo bi veoma dobro ako bi uspeo u svojoj nameri.

Informacija je bila moć. Ponekad bi, u cajtnotu, donosila odsudnu prednost u brzini.

Meci u ušima su u potpunosti zaustavili glasove. Zvona su se probijala, ali samo kao daleki, jedva čujni zvuk. To je bilo dobro, zato što je zvonjava bila daleko gora od zavijanja procepa. Ako bi morao da je sluša dva dana neprekidno, završio bi u ludnici. Izdržaće pola sata. Ako situacija postane nepodnošljiva baciće nešto kroz vrata i privući padreovu pažnju, pa će se ovaj vratiti natrag.

Roland je izvesno vreme posmatrao pločnik koji je promicao ispod užurbanog Kalahana. Vrata na plaži su mu pružila priliku da posmatra svet očima Edija, Odete i Džeka Morta. Ovaj put je bilo drugačije. Stalno je gledao Kalahanova leđa ili lice kad bi se okrenuo, što je on često činio.

Ustao je s namerom da razgleda knjige koje su Kalvinu Taueru toliko prirasle srcu da je njima uslovio svoju saradnju. Na prvoj je bio crtež muške glave. Pušio je lulu. Na glavi je nosio neku vrstu lovočuvarske kape. Kort je imao sličnu. Roland je nekada smatrao mnogo otmenijom od očevog jahaćeg kačketa prekrivenog masnim mrljama. Reči su pripadale njujorškom svetu. Lako bi ih pročitao da je proveo makar i kratko vreme na toj strani, ali nije. Ovako je razumeo tek poneku. Tako nastala zbrka smetala mu je koliko i zvona.

„Sirlok Hones", glasno je pročitao. „Ne, Holms. Kao Odetin otac. Četiri... kratke... movele. Movele?" Ne, to je slovo N. „Četiri kratke novele od Šerloka Holmsa." Otvorio je knjigu i pažljivo prešao rukom preko naslovne strane. Omirisao je šaku: osećao je oštru, slatkastu aromu dobrog starog papira. Protumačio je naslov jedne od četiri kratke novele - Znak četvorice. Naslovi ostalih bili su mu nedokučivi, izuzev par reči lovački pas i radna soba.

„Znak je sigul", rekao je. Nasmejao se, uhvativši sebe kako broji slova u naslovu.

Nabrojao je samo šesnaest. Vratio je knjigu nazad i uzeo drugu. Na njoj je bio crtež vojnika na frontu.

Razumeo je tek jednu reč iz naslova: Mrtav. Pogledao je drugu. Muškarac i žena su se ljubili na naslovnoj stranici. To nije čudno, u svim pričama ima muškaraca i žena koji se ljube; narod to voli. Vratio je na mesto i bacio pogled ka vratima da vidi kako Kalahan napreduje. Oči su mu se blago raširile kad je ugledao padrea kako ulazi u ogromnu prostoriju punu knjiga i onog što je Edi nazivao Magdavidom... iako Roland nije znao šta je Magda videla ili zašto se o njoj toliko piše.

Izvukao je sledeću knjigu. Nasmejao se videvši sliku na koricama, crkvu i crveno sunce koje za njom zalazi. Crkva je podsećala na Našu Gospu Spokojstva. Otvorio je i prelistao. Susreo se s gomilom reči, ali je mogao protumačiti tek svaku treću, ma ni toliko. Nije bilo slika. Hteo je da je vrati na mesto kad mu je nešto privuklo pažnju. Nešto mu se zalepilo za oči. Nešto mu je preseklo dah.

Ustuknuo je, više nije čuo zvona Todaša, niti je mislio na ogromnu prostoriju punu knjiga u koju je Kalahan nedavno stupio. Počeo je da čita knjigu s crkvom na koricama. Tačnije rečeno, pokušao je da čita. Reči su promicale ludačkom brzinom, nije mogao biti siguran. Ne baš. Ali, bogovi! Ako vidi ono što misli da vidi...

Intuicija mu je govorila da je to ključ. Ali za koja vrata?

Nije znao, nije mogao pročitati dovoljno reči. Izgledalo je kao da knjiga u njegovim rukama treperi.

Roland je pomislio da je knjiga nalik ruži...

...Ali, ima i mračnih ruža.

9

„Rolande, Našao sam ga! To je gradić u centralnom Mejnu po imenu Ist Stonhem, četrdesetak kilometara severno od Portlanda i..." Zastao je, pažljivo posmatrajući revolveraša. „Šta je s tobom?"

„To je zbog zvonjave", brzo je reagovao Roland. „Probija se do mene, uprkos zapušenim ušima." Vrata su bila zatvorena, zvonjava je nestala, ali je bilo drugih glasova. Kalahanov otac je našao za shodno da ga baš sad pita da li Doni misli da su časopisi koje je našao ispod njegovog kreveta nešto što dečak odgajan u hrišćanskom duhu treba da čita i šta će biti ako majka za njih sazna? Kalahan je oberučke prihvatio Rolandov poziv da napuste pećinu. Isuviše jasno se sećao tog razgovora s ocem. Završili su na kolenima, moleći se pored kreveta. Kotao za loženje progutao je tri broja Plejboja.

Roland je vratio izrezbarenu kutiju u ružičastu torbu. Zatim je istu pažljivo smestio iza Tauerovog ormana s dragocenim knjigama. Vratio je knjigu s crkvom na koricama među ostale. Okrenuo je naopačke da bi je sledeći put lakše pronašao.

Izašli su napolje. Stajali su jedan do drugog halapljivo udišući svež vazduh. „Siguran si da je zvonjava jedini problem?" pitao je Kalahan. „Čoveče, izgledaš kao neko ko je upravo video duha."

„Zvona Todaša gora su od duhova", odgovorio je Roland. Nije znao da li je to istina, ali je uspeo da zadovolji Kalahana. Kada su krenuli niz stazu, Ronald se setio obećanja koje je dao drugima i što je bilo još važnije, samom sebi: da u tetu više neće biti tajni. Začuđujuće brzo se našao u situaciji da ga prekrši! Ipak je imao osećaj da to radi s potpunim pravom. Znao je bar nekoliko imena u toj knjizi. I ostali bi ih prepoznali. Kasnije će ih upoznati s knjigom, pa će zajedno utvrditi njen značaj. Sada bi im samo skrenula pažnju s predstojećeg sukoba s Vukovima. Ako dobiju bitku, možda...

„Rolande, jesi li siguran da ti je dobro?"

„Jesam." Potapšao je Kalahana po ramenu. Tada će moći da pročitaju knjigu, i otkriju njeno značenje.

Možda je priča u knjizi samo priča... ali kako je to moguće, kad...

„Oče?"

„Da, Rolande."

„Novela je priča, zar ne? Izmišljena priča?"

„Da, duga pripovest."

„Ali, ipak izmišljena."

„Da, to je suština beletristike. Reč je o maštarijama."

Revolveraš je razmišljao o tome. Čarli ĆufĆufje takode izmišljeno štivo, ali je na više načina, više vitalnih načina, bio i više od toga. Autorovo ime se promenilo. Postoji mnogo različitih svetova, objedinjenih Kulom. Možda...

Ne, ne sad. Sad ne sme misliti o tome.

„Reci mi nešto o gradu u kom su se sklonili Tauer i njegov prijetelj", reče Roland.

„Ne mogu ti reći bogzna šta. Našao sam ga u telefonskim imenicima Mejna, to je sve. Odredio sam njegov približni položaj na mapi poštanskih brojeva."

„Dobro. To je jako korisno."

„Rolande, siguran si da se dobro osećaš?"

Kala, pomislio je Roland, Kalahan. Naterao je sebe na osmeh. Naterao je sebe da ponovo potapše Klahana po ramenu.

„Dobro sam", rekao je. „Hajdemo u grad."

Poglavlje 5
SASTANAK NARODA

1

Tijan Džafords nikada u životu nije bio tako uplašen kao kad je sa bine u Paviljonu posmatrao raju iz Kala Brin Stardžisa. Znao je da ih nema više od pet stotina - šest stotina je bio apsolutni broj - ali su mu ipak izgledali kao nepregledno mnoštvo. Čekali su u mukloj tišini što ga je dodatno uznemirilo. Pogledao je ka supruzi očekujući utehu ali je nije našao. Zalijino lice bilo je mračno i ukrućeno kao da je starica a ne žena u najboljim godinama za radanje.

Ni čudan kvalitet svetla nije mu pomogao da pronađe mir. Nebo je bilo kristalno jasno, plavo bez oblačka, ali isuviše mračno za pet po podne. Na jugoistoku je stajala velika nakupina oblaka, sunce je zašlo iza nje baš kad se on popeo na binu. Bilo je to ono što je njegov deda zvao otkačenim vremenom; zlokobnim, blagodarim. Samo je sevanje munja, tih gigantskih dalekih varnica, remetilo večnu tamu Zemlje Gromova.

Da sam znao da će ovako biti, ne bih nipočinjao, snuždeno je pomislio. Padre Kalahan neće dvaput dizati moje sagorele ostatke iz vatre. Kalahan je bio tu, stajao je sa Rolandom i njegovim prijateljima, vlasnicima teških kalibara. Prekrstio je ruke preko jednostavne crne košulje sa krutim okovratnikom i krsta Čoveka Isusa.

Govorio je sebi da ne budali i da će mu Kalahan i putnici iz dalekog sveta pomoći. Zbog toga su i bili tu. Zakoni su ih obavezivali na pomoć ovdašnjem življu, čak i po cenu pogibije i okončanja časne misije. Govorio je sebi da samo treba da najavi Rolanda i da će on doći.

Revolveraš je već stajao na ovoj bini, igrao komalu i osvojio njihova srca. Da li je Tijan sumnjao da će revolveraš ponovo pridobiti njihova srca? Istinu govoreći, nije. Strepeo je, negde duboko u srcu, da će to ovaj put biti ples smrti, a ne ples života. Taj čovek i njegovi prijatelji bavili su se smrću; ona je bila njihov hleb i vino. To je bio šerbet koji su ispijali kad bi ispraznili tanjire posle obroka. Na prvom skupu - da li je moguće da je otad prošlo manje od mesec dana? - Tijan je istupio inspirisan besom i očajem, ali je potom imao dovoljno veremena da razmisli o ceni koja će se možda platiti. Šta ako je ovo bila greška? Šta ako Vukovi vatrenim štapovima spale i sravne Kalu sa zemljom i po poslednji put odvedu decu, ubijajući sav preostali živalj - stare, mlade i one u srednjim godinama - bez razlike?

Čitava Kala je stajala čekajući da on otvori skup. Bezbrojni Ajzenharti i Overholzeri, Havijeri i Tukovi (iako među ovim poslednjim nije bilo blizanaca u godinama koje su Vukovi cenili, jok brate, Tukovi su bili srećna sorta); Telford je stajao sa muškarcima a njegova dežmekasta ali odlučna supruga sa ženama; Strongovi, Rositeri, Poselovi i Rosariji; Maniji su se ponovo grupisali kao tamna mrlja mastila. Henčik, njihov patrijarh, stajao je uz Kantaba, ljubimca sve dece; Andi, još jedan dečji favorit, stajao je sa strane, podbočio se i isturio laktove dok su mu plave eletkronske oči treperile u tami; Sestre Orize su se poredale kao ptice na žici (i Tijanova žena je bila među njima); kauboji, nadničari i pomoćni radnici. Nije izostao ni Bernardo, seoska luda.

Desno od Tijana nervozno su se meškoljili nosioci pera. U uobičajenim okolnostima tu dužnost je obavljao par blizanaca; u najvećem broju slučajeva ljudi su već unapred znali šta se sprema, pa je nošenje pera bilo samo formalnost. Ovaj put (po ideji Margaret Ajzenhart), sa prečasnim ocem išla su tri para blizanaca. Proneli su ga po gradu, sitnim posedima, rančevima i farmama u zaprezi koju je vozio, neobično ćutljivi Kantab. Sedeo je nagnut napred, bez pesme na usnama, usredsređen na dve mazge koje su se sasvim dobro snalazile i bez njega. Najstariji su bili blizanci Hagengodovih stari dvadeset tri leta, rodeni u godini poslednjeg Vučjeg pohoda (po mišljenju većine ružni k'o lopovi, ali i veoma cenjeni radnici, blagodarim). Sa njima su išli blizanci Taverijevih, dražesni derani, crtači mapa. Poslednji par (i najmlađi, iako najstariji od Tijanove dece) bili su Hedon i Heda. Heda ga je inspirisala na akciju. Presreo je njen pogled i zapazio da je njegova dobra kći osetila očev strah i zbog toga bila na ivici plača.

Edi i Džejk nisu bili jedini koji su slušali glasove u glavi; Tijan je čuo dedin glas. Nije to bio današnji izlapeli i bezubi Džejmi, već onaj od pre dvadesetak godina: star ali još uvek sposoban da vas baci u prašinu Rečnog druma ako biste nesmotreno pustili jezik. Čuo je Džejmija Džafordsa koji je nekad stao na crtu Vukovima. Tijan je nekada sumnjao u dedinu priču, ali više ne. Zato što mu je Ronald verovao.

Do đavola! zarežao je glas u njegovoj glavi. Šta su se te sekaperse ukrutile? Zar nema nikog ko će da prozove njegovo ime i stane u stranu, pobogu? Da kaže svoje, i da se posle odmara.

Tijan je ipak još neko vreme posmatrao ćutljivu gomilu, opkoljenu bakljama koje nisu menjale boju (ovo nije bila zabava). Sijale su jasnom i postojanom narandžastom svetlošću. Hteo je da nešto kaže, možda je trebalo da nešto kaže. Nešto čime bi ih podsetio na svoje zasluge u ovim događajima. Zbog kojih će docnije biti hvaljen ili kuđen.

Munja je zaparala tamno, istočno nebo. Za njom je stigao odjek daleke eksplozije.

Roland je stajao skrštenih ruku poput padrea. Presreo je Tijanov pogled i neprimetno klimnuo.

Revolveraševe plave oči bile su hladne, čak i u vreloj svetlosti baklji. Po hladnoći su se mogle takmičiti s Andijevim. Tijanu je to bio dovoljan podsticaj.

Uzeo je pero ispruživši ga ispred sebe. Gomila je prestala da diše. Nešto je zagraktalo iznad grada kao da želi da zaplaši noć.

„Ne tako davno stajao sam u Gradskoj sali za zastanke i govorio ono u šta verujem", reče Tijan. „Verujem da Vukovi ne odnose sa sobom samo decu, već i naša srca i duše. Svaki put kad naplate danak u krvi a mi ništa ne preduzmemo, zaseku malo dublje. Ako zasečete drvo dovoljno duboko, umreće. Ako to učinite jednom gradu i on će umreti."

Jasni i snažni glas jalove Rozalite Munjoz zazvonio je iznad oskudno osvetljenog skupa: „Hoćemo, blagodarimo! Počujte ga! Dobro ga slušajte!"

„Počujte ga, počujte ga, dobro ga počujte", pronelo se gomilom.

„Padre nas je te večeri obavestio da revolveraši dolaze sa severozapada, preko Srednje šume duž Staze Zraka. Neki su tad negodovali, ali je padre zborio istinu."

„Blagodarimo", odgovorili su. „Padre je zborio istinu." Zaorio se ženski glas: „Hvalite Isusa! Hvalite Mariju, majku božju!"

„0d tada su s nama. Ko god je hteo da razgovara s njima, razgovarao je. Obećali su da će nam pomoći..." „I otići dalje, ostavljajući zadimljene ruševine za sobom, ako budemo dovoljno glupi da to dozvolimo!" dreknuo je Eben Tuk.

Iz gomile se uzdigao uzdah zaprepašćenja. Kad je uminuo, Vejn Overholzer reče: „Umukni, matori brbljivče."

Tuk se okrenuo prema Overholzeru, najvećem farmeru Kale i najboljem kupcu, zevajući od čuda. Tijan je nastavio: „Njihov dinh je Roland Desčejn od Gileada." Znali su to, ali je pominjanje legendarnih imena ipak izazvalo tihi, pomalo turobni žamor. „Dolazi iz Unutrašnjeg sveta. Jeste li radi da ga poslušate? Šta kažete, rajo?"

Gomila je odgovorila urlikom. „Počujmo ga! Počujmo ga! Počujmo sve što ima da kaže! Hočemo da ga čujemo, blagodarimo!" Razlegao se meki, potmuli zvuk kog Tijan nije odmah prepoznao. Shvatio je o čemu se radi i na jedvite jade suspregao osmeh. Ovako je zvučao topot plitkih čizama, ali ne po daskama Gradske sale, već na travi Gospa Orize.

Tijan je podigao ruku. Roland je čekao taj znak da istupi. Topot čizama se pojačao. I žene su se pridružile, davale su sve od sebe, trupkajući mekim, salonskim cipelama. Revolveraš se popeo uz stepenice. Tijan mu je predao pero i napustio binu, hvatajući Hedu za ruku i pokazujući ostalim blizancima da ga slede. Roland je stajao sa perom ispred sebe. Držao je drevno izlakirano postolje šakama sa osam prstiju. Udarci čizama i cipela su konačno zamrli. Baklje su šištale i varničile osvetljavajući uzdignuta lica na kojima se ogledala mešavina nade i straha; ova protivrečna osećanja bila su veoma jasno izražena. Žamor se utišao. Na istoku je ogromna munja zaparala pomrčinu.

Revolveraš je stajao licem okrenut gomili.

2

Činilo im se da ih beskrajno dugo posmatra. Svaki ukočeni i uplašeni pogled slao je istu poruku. Video je to mnogo puta ranije, pa nije imao problema s tumačenjem. Ovi ljudi su gladni. Hteli su da nešto kupe i napune namučene stomake.

Setio se prodavca pita koji je i u najvrelije doba godine obilazio ulice donjeg grada u Gileadu. Njegova majka ga je prozvala sepe-sai, šaleći se na račun bolesti koje su takve pite izazivale kod mušterija. Sepe-sai je značilo prodavac smrti.

Jašta, pomislio je, alija i moji prijatelji ne naplaćujemo.

Davno sećanje izmamilo mu je širok osmeh. On je zbrisao dobar broj godina s izboranog lica, a u gomili izazvao uzdah olakšanja. Počeo je kao i prošlog puta: „Dobro smo se našli u Kali, poslušajte me, preklinjem vas."

Tišina.

„Otvorili ste nam se. Mi smo se vama otvorili. Je l’ tako bilo?"

„Jesje, revolverašu!" odgovorio je Vejn Ajzenhart. „Jesje!"

„Prihvatate li ono šta smo i šta Činimo?"

Ovaj put im je odgovorio Henčik od Manija. „Jašta, Rolande, sve je po Knjizi, blagodarimo. Tare od Elda.

Belo će ustati protiv Crnog."

Gomila je ispustila dug uzdah. Na obodu mase neka žena je zajecala.

„Rajo Kale, tražite li našu pomoć i podršku?"

Edi se ukočio. Ovo pitanje je proteklih nedelja upućeno velikom broju pojedinaca u Kala Brin Stardžisu. Ipak je smatrao da je javno postavljanje istog izuzetno rizičan poduhvat. Šta ako kažu ne?

Trenutak kasnije shvatio je da se uzalud brinuo; Roland je znao kako da pridobije publiku. Istini za volju, neki su zbilja rekli ne - skupina Hejkoksa, čopor Tukova i malobrojna klika Telfordovih predvodili su opoziciju - ali je većina raje zaurlala iz sveg grla: JESJE, BLAGO-DARIMO! Nekolicina - među kojima se kao najistaknutiji izdvajao Overholzer- odlučila se za tišinu i neutralnost. Edi je pomislio da bi u većini slučajeva ovo bio najmudriji potez. Svakako najdiplomatskiji potez. Ali ovo nije bio jedan od takvih slučajeva; ovo je bio najčudesniji momenat izbora koji će većina ovih ljudi ikada iskusiti. Ako ka-tet devetnaestorice odnese pobedu u obračunu s Vukovima, meštani će zapamtiti one koji su rekli ne ili ćutali. Pitao se da li će Vejn Dejl Overholzer i iduće godine biti najveći farmer u ovim krajevima.

Roland je krenuo s pričom, pa je Edi svu pažnju upravio ka njemu. Slušao ga je s divljenjem. Naslušao se brojnih laži odrastajući u predgradu Njujorka, u krilu obogaljene porodice. I sam je smislio nekoliko. Medu njima je bilo zbilja izuzetnih. Na polovini Rolandove predstave shvatio je da do skupa u Kala Brin Stardžisu nije stajao u prisustvu istinskog genija neiskrenosti.... 

Osvrnuo se po publici, zadovoljno klimajući glavom. Gomila je gutala svaku njegovu reč.

3

"Kada sam poslednji put stajao na ovoj bini", počeo je Roland, „igrao sam komalu. Večeras..."

Prekinuo ga je Džordž Telford. Bio je isuviše ljigav i podmukao za Edijev ukus, ali mu nije mogao odreći hrabrost. Usudio se da progovori uprkos očiglednom neraspoloženju većine, suprotstavljene njegovim stavovima.

„Jašta, sećamo se, lepo si to odigrao! Kako igraš mortatu, Rolande, reci mi, preklinjem te."

Iz gomile se podigao žagor neodobravanja.

„Više nije važno kako igram", reče Roland, nimalo potresen ovom upadicom, „zato što su moji dani igranja u Kali okončani. Ja i moji ljudi imamo posla u ovom gradu. Ukazali ste nam dobrodošlicu, na čemu smo vam blagodarni. Prišli ste nam i zatražili pomoć i podršku, pa vas molim da me pažljivo saslušate. Vukovi dolaze za manje od nedelju dana."

Gomila je složno uzdahnula. Vreme je bilo nepouzdano, ali su svi imali jasnu predstavu o periodu od pet dana.

„Hoću da se, noć pre njihovog dolaska, svi blizanci Kale mlađi od sedamnaest godina okupe na onom mestu." Pokazao je na šator koji su podigle Sestre Orize. I večeras tamo ima mnogo dece, iako ne svih sto u ugroženom uzrastu. Starija su dobila zadatak da brinu o mlađoj za vreme trajanja skupa. Sestre Orize se smenjuju na dužnost i vode računa da sve ide kako treba.

„Neće svi stati u taj šator, Rolande", dobacio je Ben Slajtmen.

Revolveraš se osmehnuo. „Ali će stati u veći, Bene, Sestre su kadre da takav i pronadu."

„Tako je, spremićemo im obrok koji nikad neće zaboraviti!" hrabro je uskliknula Margaret Ajzenhart. Ovo je pozdravljeno dobrodušnim smehom koji se rasturio pre no što ga je gomila prihvatila. Većina je znala da polovina dece koja se okupe na Vučjoj večeri, u slučaju da Vukovi pobede, neće biti u stanju da se seti ni svojih imena a kamoli onog što su tada jeli.

„Prespavaće ovde da bi sutra ujutru rano pošli na put", reče Roland. „Po onome što sam čuo, ne možemo znati da li će Vukovi doći rano, kasno ili usred dana. Bili bi najveće budale na svetu ako bi oni došli jako rano i pohvatali decu ovde, na gomili."

„Šta će ih sprečiti da dođu dan ranije?" zajedljivo je primetio Eben Tuk. „Ili u ponoć, usred Vučje večeri?" „Ne mogu", jednostavno je odgovorio Roland. Bili su gotovo sigurni u to, na osnovu svedočenja Džejmija Džafordsa. Zbog starčeve priče odlučili su da Andija i Bena Slajtmena sledećih nekoliko dana ostave na slobodi. „Dolaze iz daleka i ne prelaze čitav put na konjima. Njihov raspored je unapred određen."

„Otkud znaš?" pitao je Luis Hejkoks.

„Bolje da ti ne objašnjavam", rekao je Roland. „Vukovi možda imaju dugačke uši."

Zavladala je grobna tišina.

„Iste večeri - Vučje večeri - ovde će biti dvanaestak zaprega, najvećih u Kali. One će odvesti decu severno od grada. Ja ću odrediti vozače. S decom će ići osobe zadužene za brigu o njima. Nemojte me pitati gde će ići; najbolje je da ne govorimo o tome."

Najveći broj ljudi ionako je mislio da zna gde će deca biti odvedena: u staru Gloriju. Roland je dobro znao da se glasine brzo šire. Ben Slajtmen ih je doduše smestio nešto dalje - na Crvenpticu dva, južno od Glorije - što uopšte nije bilo loše.

Džordž Telford je povikao: „Ne slušajte ga, preklinjem vas! Ko god da ga sluša, treba da prestane, ako mu je stalo do duše i opstanka ovog mesta! Zalaže se za ludački poduhvat! I ranije smo pokušavali da sakrijemo decu i nismo uspeli! Ako bi nam ovaj put to i pošlo za rukom, Vukovi će sigurno spaliti grad osvete radi, spaliće ga do temelja...

„Tišina, kukavice." Progovorio je Henčik, glasom suvim kao pucanj biča.

Telford bi nastavio ne obazirući se na upadice da ga nije zaustavio najstariji sin, uhvativši ga za ruku.

Učinio je to u pravi čas. Ponovo se digao topot plitkih čizama. Telford je s nevericom posmatrao Ajzenharta, rečitim i nedvosmislenim pogledom, mogao je i vikati: 77 ne možeš biti deo ovog ludila, zar ne?

Veliki rančer je odmahnuo glavom. „Nema vajde od gledanja u mene, Džordže. Stojim uz svoju ženu a ona stoji uz Elda."

Pozdravio ga je aplauz. Roland je sačekao da se stiša.

„Rančer Telford pravo zbori. Vukovi će najverovatnije znati lokaciju dečjeg skrovišta. Kad dođu, moj ka-tet će biti spreman da ih dočeka. To neće biti naš prvi sukob sa bićima njihove sorte."

Iz mase se razlegao urlik odobravanja, praćen mekim trupkanjem i ritmičkim aplauzom. Telford i Eben Tuk su se osvrtali oko sebe raširenih očiju, kao da su se probudili usred bolnice za najteže duševne bolesnike.

Roland je progovorio tek kad se Paviljon utišao: „Nekolicina građana je stala uz nas, raja s valjanim oružjem. Dotakosmo se još jedne teme o kojoj ne valja javno govoriti." Zenska obaveštajna služba je već dobrano proširila glas o broju i zaduženjima Sestara Orize. Edi je opet uhvatio sebe kako se divi načinu na koji je Roland upravljao gomilom; opušteno i nenametljivo. Bacio je pogled ka Suzani, ona je samo prevrnula očima, osmehnuvši se. Dodirnula ga je hladnom rukom. Htela je da se ovo što pre okonča. Znao je kako se oseća.

Telford nije odustajao. „Ljudi, slušajte me! Ovo smo pokušavali i ranije!"

Odgovorio mu je Džejk Čembers. „Niste pokušavali s revolverašima, sai Telforde."

Džejkova upadica je izazvala burni urlik odobravanja, još trupkanja i tapšanja. Roland je morao da podigne ruke da bi se gomila utišala.

„Većina Vukova će poći za decom. Mi ćemo se s njima obračunati", rekao je. „Manje grupe će verovatno napasti farme ili rančeve. Nekolicina će stići do grada. Možemo očekivati nešto paljevine."

Slušali su ga s pažnjom i poštovanjem. Klimali su glavama predano sledeći njegov misaoni tok. Sve je išlo predviđenim tokom.

„Spaljene zgrade se mogu obnoviti. Skrnava deca ne mogu."

„Jesje", reče Rozalita. „Kao i skrnava srca."

Podigao se žamor odobravanja, uglavnom iz ženskih redova. U Kala Brin Stardžisu (kao i u većini mesta), muškarci u treznom stanju nisu voleli da govore o stvarima srca."

„Počujte me sad, evo šta ću vam reći: Znamo šta se krije iza vučjih maski. Džejmi Džafords je potvrdio naše sumnje."

Iz gomile se digao žamor iznenađenja. Sve glave su se okrenule ka Džejmiju koji je stajao pored unuka. Starina je uspela da nakratko ispravi povijena leda i isturi upale grudi. Edi se nadao da će stari lešinar ostati miran i u nastavku predstave. Može im znatno otežati posao ako progovori i opovrgne Rolandovu priču. Ako ništa drugo, moraće da zgrabe Andija i Slajtmena ranije nego što su mislili. Ako Finli O'Tego - glas kojem je Slajtmen slao izveštaje iz Dogana - ne dobije vesti od ove dvojice pre dolaska Vukova, može postati sumnjičav. Osetio je pokret u svojoj ruci. Suzana je prekrstila prste.

4

„Iza maski se ne kriju živa bića", rekao je Roland. „Vukovi su neumrle sluge vampira koji vladaju Zemljom Gromova."

Ova baljezgarija je izazvala žamor prepun strahopoštovanja.

„Moji prijatelji Edi, Suzana i Džejk ta bića zovu zombiji. Neće pasti od luka, samostrela ili metka, sem ako ih ne pogodite u mozak ili srce." Potapšao je levu stranu grudi, naglašavajući poslednje reči. „Kreću u pohode, zaštićeni teškim oklopom, skrivenim ispod odela."

Henčik je klimnuo. Nekolicina starijih ljudi - raje koja je jednom ili dvaput doživela dolazak Vukova -učinila je isto. „To mnogo toga objašnjava", rekao je. „Sada..."

„Zbog šlemova koje nose ispod kapuljača pogodak u mozak prevazilazi naše mogućnosti", reče Roland. „U Ludu smo se susreli s takvim bićima. Evo gde leži njihova slabost." Ponovo se potapšao po grudima. „Neumrli ne dišu, ali imaju neku vrstu škrgi iznad srca. Ako bi ih prekrili oklopom umrli bi. Tamo ih treba gađati."

Zapljusnuo ga je talas tihe konverzacije iznad kog se izdigao uzbudeni i prodorni dedin glas: „Svaka reč je istinita. Gospođa Moli Dulin je jednog oborila poslužavnikom, živ il' mrtav, monstrum se svalio k'o proštac!"

Suzana ga je čvrsto stisnula za ruku, zarivajući mu nokte u meso. Usiljeno se osmehivala. Isto kao i Džejk.

Sjajan nastup u pravo vreme, starče, pomislio je Edi. Oprosti što sam posumnjao u tebe. Samo da Andi i Slajtmen pohitaju preko reke i pošalju bezvezni izveštaj, prepun dobrih vesti! Pitao je Rolanda da li će oni (bezlični oni predstavljeni nekakvim Finlijem O'Tegom) poverovati u takvu priču. Pustoše ovu stranu reke duže od sto godina, za to vreme su izgubili samo jednog borca, odgovorio je Roland. Mislim da su spremni da poveruju u bilo šta. Njihova samouverenost im je, u ovom trenutku, najslabija tačka.

„Dovedite svoje blizance ovde do sedam uveče na Vučje veče", reče Roland. „Dočekaće ih gospe - Sestre Orize, znate - sa spremnim spiskovima. Svaki par će po dolasku biti precrtan. Duboko se nadam da će do devet sva imena biti precrtana."

„Imena moje dece nećete precrtavati!" začuo se gnevni povik sa oboda gomile. Vlasnik glasa je odgurnuo nekoliko ljudi probivši se do ivice gomile, odmah pored Džejka. Bio je to zdepast muškarac, vlasnik malog poseda na jugu. Roland je pretražio neurednu hrpu skorašnjih sećanja (neurednu, tačno je, ali sveobuhvatnu, ništa nije bacio) i nekako iskopao neznančevo ime: Nil Faradej. Jedan od malog broja ljudi koji pri obilasku nije bio kod kuće... ili nije bio kod kuće za Rolanda i njegov ka-tet. Faradej je po Tijanovim rečima bio vredan radnik, ali još vrednija ispičutura. Tako je i izgledao. Imao je tamne krugove oko očiju i splet ljubičastih vena na obrazima. Zapušten, nego kako. Telford i Tuk su ga ipak odmerili zahvalnim i iznenađenim pogledima. Još jedan normalan čovek u ludari, govorili su ti pogledi. Hvala bogovima.

„Samo ćete sabiti dečicu u tesnace pa će vam zapaliti čatrlje", nastavio je, teško razumljivim akcentom. „Al' tamo neće da bidnu moja tri, jok, jok, i nemoj da mi neko soli pamet je l’ znam da budem mnogo gadan!" Odmerio je gomilu izazovnim pogledom punim dubokog prezrenja. „Izgor'te do temelja i bidnite prokleti", rekao je. „Tupavi bezveznjaci!" Nestao je u gomili, ostavljajući za sobom iznenađujući broj uzdrmanih i zabrinutih ljudi. Svojim prezrivim i (bar za Edija) nerazgovetnim nastupom pokolebao je prisutne mnogo više nego Telford i Tuk zajedno.

Možda je siroma k'o crkveni miš, alisam siguran da će iduće godine kod Tuka moći da kupuje na veresiju, pomislio je Edi. Ako radnja još uvek bude bila na svom mestu, naravno.

„Sai Faradej ima pravo na svoje mišljenje, ali se nadam da će ga promeniti u nekoliko preostalih dana", reče Roland. „Nadam se da ćete mu u tome pomoći. Ako to ne učini, najverovatnije će izgubiti sve troje dece." Podigao je glas upravljajući ga ka mestu na kome je Faradej stajao. „Videće kako izgleda grbačenje na njivi bez ičije pomoći, izuzev dve mazge i onemoćale žene."

Telford je krenuo napred, zaustavio se pred ivicom bine, crven od gneva. „Da li si spreman na sve da bi pobedio u ovom nadmetanju, brižni čoveče? Zar se ne ustežeš ni od kakve laži?"

„Ne lažem i ne nudim lažnu sigurnost", odgovorio je Roland. „Molio bih vas za oproštaj ako bih tvrdio da imam sve odgovore, iako do pre neki dan nisam ni znao da Vukovi postoje. Dopustite mi da vam pre odlaska na počinak ispričam jednu priču. U Gileadu je u vreme mog detinjstva, pre dolaska Dobrog Čoveka i velike paljevine koja je usledila, na istoku baronije postojala farma drveća."

„Ko je još čuo za farmu drveća?" začuo se glas pun neverice.

Roland se nasmejao i klimnuo. „U pitanju je bilo posebno drvo, ne gvozdeno već cvetkovo, čudesno lako a ipak snažno. Bilo je to najbolje drvo za čamce. Sekli su ga tako tanko da je lebdelo u vazduhu. Raslo je na ogromnom prostoru. Baronijski šumari su nadgledali desetine hiljada stabala zasađenih u urednim redovima. Poštovalo se pravilo koje niko i nikad nije pokušao zaobići a kamoli prekšiti: posadi tri za dva posečena."

„Jesje", reče Ajzenhart. „I mi se držimo gotovo istog pravila kad je stoka u pitanju. Najbolje je kod stoke za trgovanje da ti ostanu četiri na svako koje prodaš ili ubiješ. Pravilo je dobro ali ga mali broj ljudi može slediti."

Roland je pogledom lutao po gomili. „U leto kad sam napunio desetu, cvetkovu šumu je napala zaraza. Pauci su razapeli belu mrežu po gornjim granama jednog broja stabala. Umirala su odozgo nadole, truleći. Drveće bi se slomilo pod sopstvenom težinom pre no što bi bolest stigla do korena. Šumar je video šta se dešava i naredio da se sva zdrava stabla smesta poseku. Hteo je da sačuva drvo dok još nešto vredi, shvatate? Pravilo ko poseče dva, mora posaditi tri prestalo je da važi, zato što više nije imalo smisla. Idućeg leta, istočno od Gileada više nije bilo cvetkove šume." Zavladala je potpuna tišina. Dan je nezaustavljivo klizio ka sumraku. Baklje su pucketale. Sve oči su počivale na revolveraševom licu.

„Ovde, u Kali, Vukovi žanju bebe. Ne moraju da se muče oko sadenja zato što - poslušajte me - za njih taj posao obavljaju ovdašnji muškarci i žene. Čak i deca to znaju. 'Tata nije budala, kad sadi pirinač komala, ni mama nije blesava."

Gomila je odgovorila svežim talasom žamora.

„Vukovi pokupe žetvu, pa čekaju. Pokupe... pa čekaju. Dosad im je dobro išlo, zato što su muškarci i žene vazda sadili nove bebe, ne obazirući se na nevolje. Sada se pojavio nov element. Pojavila se zaraza.

Tuk je počeo, „Jesje, pravo veliš, ti i tvoji ste prava zar..." Neko mu je udarcem zbacio šešir sa glave. Eben Tuk se okrenuo na petama da bi pronašao krivca. Suočio se sa pedesetak ozlojeđenih lica. Pokupio je šešir, stisnuvši ga uz grudi. Više nije progovorio ni reč.

„Kad shvate da je sa žetvom beba u ovim krajevima gotovo", rekao je Roland, „neće odvesti samo blizance; odvešće svako dete koje pronadu. Dovedite vašu decu u sedam. Ne mogu vam dati bolji savet.

„Kakvog izbora si im ostavio?" pitao je Telford. Pobeleo je od straha i besa.

Revolveraš više nije hteo da ga trpi. Počeo je da viče. Telford je ustuknuo pred Rolandovim usplamtelim pogledom. „Ti o tome ne moraš brinuti, sai. Tvoja deca su odrasla, što zna čitav grad. Rekao si šta si imao. Zašto ne umukneš?"

Pozdravio ga je gromoviti aplauz i trupkanje silnih nogu. Telford je neko vreme trpeo urlanje i porugu. Zabio je glavu među ramena kao bik spreman na juriš. Napokon se okrenuo i počeo da krči put ka obodu gomile. Tuk je krenuo za njim. Ubrzo su nestali s vidika. Skup se, nedugo potom, rasturio. Nije bilo glasanja. Roland im nije ponudio tu opciju.

Ne, pomislio je Edi dok je gurao Suzanina kolica ka stolovima s posluženjem, skup nije bio nimalo bezazlena priredba.

5

Roland je prišao Benu Slajtmenu. Predradnik je stajao ispod jednog od stubova s bakljama. Pokušavao je da jede tortu iz tanjira balansirajući šoljom kafe. I Roland se poslužio tortom i kafom. Dečji šator je ove večeri služio kao mesto za podelu posluženja. Pred njim je vijugala duga kolona. Ljudi su tiho razgovarali, smeh se retko čuo. Beni i Džejk su bacali loptu u blizini, dopuštajući Oju da se s vremena na vreme s njom poigra. Bambur je ushićeno lajao, ali su dečaci bili jednako neraspoloženi kao i narod u redu.

„Lepo ste govorili večeras", reče Slajtmen, nazdravljajući Rolandu šoljom kafe.

„Zaista tako mislite?"

„Jašta. Naravno, narod je, kao što i sami znate, bio pripremljen. Ipak, rekao bih da vas je Faradej iznenadio. Dobro ste izašli na kraj s njim."

„Izneo sam istinu", reče Roland. „Ako Vukovi izgube dovoljan broj ljudi, otići će sa svom decom koju u međuvremenu pohvataju, zato što zaziru od većih gubitaka. Legende vremenom dobijaju na veličini, a dvadeset tri godine je dovoljan period za to. Narod Kale pretpostavlja da u Zemlji Gromova prebivaju milioni Vukova, ali ja mislim da nije tako."

Slajtmen ga je posmatrao s iskrenom fascinacijom. „Zašto ne?"

„Zato što stvari dotrajavaju", reče Roland, i odmah zatim: „Hoću da mi nešto obećate."

Slajtmen ga je oprezno posmatrao. Svetlost baklji se ogledala na staklu naočara. „Ako mogu, Rolande, samo ako mogu."

„Postaraj se da tvoj dečak bude ovde za tačno četiri dana. Sestra mu je mrtva, ali sumnjam da ga to čini neinteresantnim za Vukove. Još uvek ima ono za čim tragaju."

Slajtman nije krio olakšanje. „Jašta, biće ovde. Nisam ni razmišljao o drugoj mogućnosti."

„Dobro. Imam posao za tebe, ako si spreman da ga obaviš."

Opreznost se vratila. „Kakav posao je u pitanju?"

„U početku sam smatrao da je šestoro pratilaca dovoljno za brigu o deci dok mi sredujemo Vukove, ali me je Rozalita pitala šta ću ako se deca uplaše i uspaniče."

„Da, ali ona će biti u pećini, zar ne?" pitao je Slajtmen nešto tišim glasom. „Klinci tu nemaju gde da trče, čak i ako se uplaše."

„Mogu da potrče dovoljno brzo da u mraku ozlede glavu ili upadnu u neku rupu. Ako jedno krene u stampedo zbog vike, dima i vatre, svi bi mogli završiti u mračnoj rupi. Odlučio sam da broj pratilaca povećam na deset. Voleo bih da i ti budeš među njima."

„Rolande, polaskan sam."

..Da li da to shvatim kao pristanak?"

Sjaltmen je klimnuo.

Roland ga je prostrelio pogledom. „Znaš li da će, ako izgubimo, oni s decom gotovo sigurno izginuti?" „Da verujem u vaš neuspeh, nikada se ne bih složio da krenem s decom." Zastao je. „Niti bih poslao mog dečaka."

„Hvala ti, Bene. Ti si dobar čovek."

Slajtmen je još više spustio glas. „U kom rudniku će biti? U Gloriji ili Crvenptici?" Roland nije odmah odgovorio, pa je predradnik nastavio: „Naravno, jasno mi je da niste radi da o tome govorite..." „Nije to u pitanju", reče Roland. „Stvar je u tome što još nismo odlučili."

„Ali, biće u jednom ili drugom."

„Valjda, gde bi drugo?" nehajno je odvratio Roland. Izvadio je pribor i počeo da zavija duvan. „Pokušaćete da se postavite iznad njih?"

„To ne bi upalilo", reče Roland. „Bio bi to pogrešan ugao." Udario se po grudima iznad srca. „Evo gde treba da gađamo. Od ostalih mesta... nema vajde. Čak ni metak koj bi prošao kroz oklop ne bi naneo veću štetu zombiju."

„To je problem, zar ne?"

„To je prilika", ispravio ga je Roland. „Znaš li onu padinu sa sitnim kamenje ispod prilaza rudnicima granita? Onu što liči na dečiju portiklu?"

„Da, zašto?"

„Tu ćemo se sakriti. Ispod nje. Ustaćemo kad projašu kraj nas i..." Uperio je savijeni palac i ispruženi kažiprst ka Slajtmenu.

Osmeh je obasjao predradnikovo lice. „Rolande, to je briljantno.

„Nije", suprotstavio se Roland. „Jednostavno je. Jednostavni planovi su obično najbolji. Mislim da ćemo ih iznenaditi. Opkolićemo ih i potamaniti. Takav prilaz je ranije dobro funkcionisao. Nema razloga da tako ne bude i ovaj put."

„Ne. Rekao bih da nema."

Revolveraš se osvrnuo okolo. „Bolje da ne pričamo o takvim stvarima, Bene. Ti si pouzdan, ali..."

Ben je hitro klimnuo. „Nema potrebe za daljom pričom, Rolande, shvatio sam."

Lopta se dokotrljala do Slajtmenovih nogu. Predradnikov sin je pružio ruke, osmehujući se. „Tata! Baci!" Bacio je loptu, i to jako. Letela je, baš kao Molin poslužavnik u dedinoj pripovesti. Beni je skočio, uhvativši je jednom rukom. Njegov otac se toplo nasmešio i zagledao u Rolanda. „Baš su par, zar ne? Tvoj i moj dečak?"

„Jašta", reče Roland, s bledom naznakom osmeha na usnama. „Slažu se kao braća."

6

Ka-tet je lagano napredovao ka parohijskom domu, jahali su naporedo, privlačeći poglede čitavog grada: smrt u sedlu.

„Da li si zadovoljan priredbom, šećeru?" Suzana je pitala Rolanda.

„Nije bilo loše", šturo je prokomentarisao i počeo da mota cigaretu.

„Želeo bih da probam jednu", iznenada se oglasio Džejk. Suzana ga je odmerila šokiranim i znatiželjnim pogledom. „Dabogda pregriz'o jezik, šećeru - nemaš ni trinaest." „Moj otac je propušio u desetoj."

„Što znači da će najverovatnije umreti pre pedesete", zloguko je primetila Suzana.

„Ne bi bila velika šteta", promrmljao je Džejk, očigledno neraspoložen za dalji razgovor na tu temu. „Šta je s Mijom?" pitao je Roland, paleći šibicu o nokat. „Miruje li?"

„Da nije vas, dečaci, ne bih verovala da je ikad postojala." „Utroba ti je, dakle, mirna?"

„Tako je." Suzana je pretpostavljala da se u laganju svako drži svojih pravila; kad je ona htela da slaže, smislila bi kratku laž. Ako je imala nešto u stomaku - neku vrstu čudovišta - dopustiće im da s njom podele zabrinutost, ali za nedelju dana. Ako tad budu u stanju da o nečem brinu. Nisu morali da znaju za nekoliko sitnih kontrakcija.

„U tom slučaju, nema razloga za brigu", reče revolveraš. Neko vreme su jahali u tišini, ali se on ponovo oglasio: „Nadam se da vas dvoje znate da kopate. Pružiću vam priliku da pokažete svoje umeće."

„Kopaćemo grobove?" pitao je Edi, ne znajući da li se revolveraš šali.

„Grobovi dolaze kasnije." Roland je pogledao u nebo, ali su vetrovi sakrili zvezde hitajući ka zapadu. „Ne zaboravi, njih uvek kopaju pobednici."

Poglavlje 6
PRED OLUJU

1

Iz tame se digao prekorni i optužujući glas Henrija Dina, velikog mudraca i eminentnog džankija. „U paklu sam, braco! U paklu sam, ne mogu da nađem fiks, a za sve si ti kriv!"

„Šta misliš, koliko dugo ćemo biti ovde?" Edi je pitao Kalahana. Upravo su stigli do Pećine vrata. Mlađi braca velikog mudraca držao je u desnici par metaka. Igrao se s njima kao s kockicama - sedam i jedanaest, mačkici je potrebno mirovanje u tami. Put pećine su krenuli dan posle velikog skupa. Edi i padre su izjahali iz grada, prošavši neobično tihom glavnom ulicom. Činilo im se da se Kala krije od same sebe, svladana preuzetom obavezom.

„Mislim da će ovo raspoloženje potrajati", prokomentarisao je Kalahan. Bio je uredno i - kako se nadao - neupadljivo odeven. U prednjem džepu košulje držao je sav američki novac koji su prikupili: jedanaest zgužvanih dolara i nekoliko kovanica. Biće gadno ako se pojavi u verziji Amerike u kojoj je Linkoln bio na novčanicama od jednog dolara a Vašington na pedeseticama. „Radićemo u etapama, nadam se.

„Hvala bogu na sitnim uslugama", rekao je Edi. Izvukao je ružičastu torbu iza Taurovog ormana s knjigama. Podigao je s obe ruke i počeo da se okreće, kad je u pola okreta zastao. Namrštio se.

„Šta je bilo?" pitao je Kalahan.

„Ovde ima nečeg."

„Da, tu je kutija."

„Ne, u torbi ima nečeg. Čini mi se da je nešto zašiveno u postavi. Kao da sam napipao omanji kamen.

Možda negde postoji skriveni džep.

„Možda", primetio je Kalahan, „ovo i nije pravo vreme za istraživanje tog fenomena."

Bolesna strava napala je Edijevo srce i mozak kad je izvadio kutiju od sablasnog drveta iz torbe. „Mrzim ovu stvar. Strepim da će se svakog časa obrušiti na mene i pojesti me kao... takos."

„To je moguće", reče Kalahan. „Ako osetiš da se dešava nešto opasno, Edi, zatvori prokletu stvar." „Ostaćeš zatočen na drugoj strani, ako to učinim."

„I sam znaš da mi taj predeo nije stran", reče Kalahan, posmatrajući nepronađena vrata. Edi je čuo brata; Kalahan je čuo majku, zvala ga je Doni. Mrzeo je kad ga zovu Doni. „Čekaću da se opet otvore."

Edi je zavuko metke u uši.

„Zašto mu dopuštaš da to radi Doni?" jecala je Kalahanova majka iz tame. „Meci u ušima, to je opasno!" „Hajde." Reče Edi. „Obavi to." Otvorio je kutiju. Zvona su napala Kalahanove uši i srce. Odškrinuše se vrata što svugde vode.

2

Prošao je kroz njih misleći o dvema stvarima: o godini 1977. i o muškom toaletu na prvom spratu Njujorške javne biblioteke. Stupio je u kabinu išaranu grafitima (BANGO TVOR je bio među njima). S leve strane dopirao je zvuk pišanja. Oprezno je napustio kabinu.

Za samo deset minuta našao je ono za čim je tragao. Prošao je kroz vrata i zakoračio u pećinu sa knjigom pod pazuhom. Zamolio je Edija da izadu napolje, ovaj ga je brže-bolje poslušao. Na svežem vazduhu i pod jasnim sunčevim zracima (vetar je razneo oblake od prethodne večeri), Edi je izvukao metke iz ušiju i pregledao knjigu. Zvala se Jenki autoputevi.

„Sveštenik, kradljivac po bibliotekama", primetio je Edi. „Zbog tebi sličnih članarina stalno raste." „Vratiću je jednog dana", reče Kalahan. Bio je krajnje ozbiljan. „Važno je da mi se posrećilo pri drugom pokušaju. Pogledaj devetnaestu stranu."

Edi ga je poslušao. Na fotografiji se videla potpuno bela crkva na bregu ponad prašnjavog druma.

Metodističko sastajalište u Ist Stonhemu, pisalo je u legendi. Izgradeno 1819. Edi je pomislio: Kad sabereš brojeve dobiješ devetnaest. Naravno.

Pomenuo je to Kalahanu, koji se nasmešio i klimnuo. „Da li si zapazio još nešto?" Naravno da jeste. „Liči na Gradsku salu za sastanke u Kali."

„Tako je. Zgrade su gotovo identične." Kalahan je duboko udahnuo. „Da li si spreman za drugu rundu?" „Rekao bih."

„0va će biti mnogo duža, ali ti neće biti dosadno, imaš dosta knjiga za čitanje."

„Ne verujem da ću čitati", reče Edi. „Oprosti zbog nepristojnosti, ali sam isuviše jebeno nervozan. Možda ću proveriti šta je u postavi torbe."

Zaboraviće na predmet u postavi ružičaste torbe; Suzana će ga pronaći, ali će tad biti druga osoba. 

3

Otvorio je knjigu na stranici sa Metodističkim sastajalištem u Ist Stonhemu i pomislio na 1977. Tako je po drugi put stupio kroz nepronađena vrata. Prešao je u sjajno, sunčano jutro Nove Engleske. Crkva je bila tamo, ali je od vremena kad je slikana za Jenki autoputeve okrečena. Drum je popločan. Nedaleko odatle bila je zgrada koja nije postojala na fotografiji: Ist Stonhemska bakalnica. To mu je odgovaralo.

Pošao je ka prodavnici praćen lebdećim vratima. Podsetio je sebe da pripazi na jedan od novčića (iz njegovog šteka) i da ga ne troši bez velike nevolje. Džejkov je iskovan 1969. što je bilo u redu. Njegov je bio iz 1981. što nikako nije valjalo. Smestio je sporni novčić u zadnji džep, prolazeći pored Mobilove benzinske pumpe (gde se benzin prodavao za četrdeset devet centi za galon).

Zvono je zazvonilo kad je ušao u prodavnicu koja je mirisala skoro isto kao i Tukova. Levo od njega bio je stalak sa Portlandpres heraldom. Datum na novinama ga je neprijatno iznenadio.

Kad je, pre nepunih pola sata po telesnom časovniku, uzeo knjigu iz Njujorške javne biblioteke, bio je dvadeset šesti jun. Novine su bile od dvadeset sedmog.

Uzeo je jedan primerak i pogledao naslove (poplava u Nju Orleansu, uobičajni sukobi među ubilački nastrojenim idiotima na Bliskom istoku). Cena mu je privukla pažnju, koštale su deset centi. Dobro. Dobio je kusur od dvadeset pet centi iz šezdeset devete. Možda će imati dovoljno za parče dobre američke salame. Prodavac ga je veselo pogledao dok se približavao šalteru.

„Da li je to sve?" pitao je.

„Zamolio bih vas za jednu uslugu", rekao je Kalahan. „Objasnite mi gde je pošta, ako vam nije teško." Prodavac je podigao obrve, osmehnuvši se. „Govorite kao da ste iz ovih krajeva."

„Stekli ste takav utisak?" rekao je Kalahan, nasmešivši se.

„Jašta. Pošta vam je blizu. Kilometar i po niz put, s leve strane." Put je izgovorio kao pat, baš kao što bi to učinio Džejmi Džafords.

„Hvala. Prodajete li salamu na parče?"

„Prodajem je kako god vama odgovara", prijatno je odgovorio prodavac. „Vi ste letnji gost, zar ne?"

Zvučalo je kao latnji goast. Padre se ne bi iznenadio da je dodao, Recite mi, preklinjem vas.

4

Edi se u pećini borio protiv tihe ali izluđujuće zvonjave. Virio je kroz poluotvorena vrata. Kalahan je žurio seoskim drumom. Padre je davao sve od sebe. U međuvremenu bi dobri dečak gospođe Din mogao nešto pročitati. Hladnom (i pomalo drhtavom) rukom posegao je u vitrinu i izvukao knjigu pokraj one naopako okrenute, one koja bi mu izmenila dan da se slučajno uhvatio za nju. Umesto nje izvukao je Četiri kratke novele o Šerloku Holmsu. Opa, Holms, još jedan veliki mudrac i eminentni džanki. Otvorio je Skarletnu studiju i počeo da čita. S vremena na vreme pogledao bi na kutiju u kojoj je Crna trinaestica pulsirala čudesnom snagom. Video je tek krajičak stakla. Ubrzo je digao ruke od čitanja, zapiljivši se u fascinantni odsečak staklene kugle. Zvonjava je bledela, što je bilo dobro, zar ne? Jedva se čula. Nekakav glas je, nedugo potom, zaobišao prepreku od metaka i počeo da mu se obraća. Edi ga je slušao.

5

„Oprostite, gospoja."

„Da?" Poštanska službenica je bila žena u kasnim pedesetim ili ranim šezdesetim, doterana za nastup pred strankama s kosom ofarbanom u besprekornu platinastu nijansu.

„Hteo bih da ostavim pismo za prijatelje", reče Kalahan. „Iz Njujorka su i najverovatnije koriste usluge post restanta." Prepirao se s Edijem tvrdeći da Kalvin Tauer, čovek koji beži od gomile opasnih gangstera radih da vide njegovu glavu na panju, neće biti tako glup da otvori adresu za prijem pošte. Edi ga je podsetio na Tauerovo insistiranje na jebenim prvim izdanjima, posle čega se Kalahan konačno složio da isproba tu ideju.

„Letnji posetioci?"

„Jesje", složio se Kalahan, iako to nije bilo u potpunosti tačno. „Hoću reći, tako je. Govorim o Kalvinu Taueru i Aronu Dipnou. Pretpostavljam da to nisu informacije koje saopštavate putnicima namernicima, ali..."

„U ovim krajevima ne polažemo previše na slične formalnosti", rekla je. Krajeve je izgovorila kao krajeve. „Samo da pogledam spisak... ima toliko dođoša između Dana palih boraca i Dana rada..."

Podigla je nekoliko listova papira. Bili su puni rukom ispisanih imena. Prešla je s prvog na drugi list, zatim sa drugog na treći.

„Dipno!" rekla je. „Dobro, evo ga. Sad... samo da pogledam da li mogu naći i drugog..."

„Nije važno", reče Kalahan. Odjednom je osetio nelagodnost, nešto mu je govorilo da su na drugoj strani stvari krenule naopako. Osvrnuo se preko ramena, nije video ništa izuzev vrata, pećine i Edija koji je sedeo prekrštenih nogu sa knjigom u krilu.

„Neko vas juri?" uz osmeh ga je upitala poštanska službenica.

Kalahan se nasmejao. Samom sebi je zvučao usiljeno i glupo, ali službenica nije primetila ništa neobično.

„Ako bih napisao pismo Aronu i stavio isto u koverat sa markom da li biste mu ga predali kad dođe ovamo? Možete ga uručiti i gospodinu Taueru ako on prvi dođe."

„Marka vam nije potrebna", ljubazno je odgovorila. „Biće mi drago da to učinim za vas."

Da, mesto je zbilja ličilo na Kalu. Žena mu se jako dopadala. Dopadala mu se puno puno.

Otišao je do šaltera pored prozora (vrata su ga uredno pratila). Tamo je napisao poruku. Predstavio se kao prijatelj čoveka koji je pomogao Taueru sa Džekom Andolinijem. Poručio je Dipnou i Taueru da ostave kola na uobičajenom mestu, kao i upaljena svetla u kući u kojoj žive. Savetovao ih je da se presele nedaleko odatle, u neki ambar, napušteni kamp ili šupu, i to bez odlaganja. Ostavite poruku o novom mestu boravka ispod patosnice sa vozačeve strane, ili ispod stepenica na zadnjoj strani kuće, napisao je. Bićemo u kontaktu. Nadao se da postupa kako treba; o pojedinostima nisu raspravljali, a on nije očekivao da će morati da se bavi zakulisnim radnjama. Potpisao se onako kako ga je Roland posavetovao: Kalahan, odEldovih. Zatim je uprkos narastajućoj nelagodnosti dodao još jedan red, energično pritiskajući olovku: Neka ovo bude vaša POSLEDNJA poseta pošti. Kako možete biti toliko glupiV.

Stavio je poruku u kovertu, zapečatio je i na prednjoj strani napisao ARON DIPNO ILI KALVIN TAUER, POST RESTANT.

Odneo je do šaltera. „Rado bih kupio marku", ponovio je.

„Jok, dajte mi dva centa za kovertu pa smo kvit."

Dao joj je novčić od pet centi iz prodavnice, pokupio tri centa kusura i pošao ka vratima. Pravim vratima. „Srećno", ljubazno ga je ispratila poštanska službenica.

Kalahan se okrenuo, zahvalivši joj se. Pri tom je, na trenutak, video otvorena, nepronađena vrata. Nije video Edija. Edija nigde nije bilo.

6

Kalahan je krenuo ka neobičnim vratima odmah po izlasku iz pošte. Obično to niste mogli učiniti, obično bi se odmakla od vas kao dobro izvežbani plesni partner, ali su nekako znala kad želite da se prebacite. Tada se nisu micala.

Zvona Todaša su ga napala čim se prebacio na drugu stranu. Strugala su po površini njegovog mozga. Iz utrobe pećine urlala je njegova majka, „Eto, Doni, otišao si i pustio tog finog dečkića da izvrši samoubistvo! Ti ćeš biti kriv što će doveka čamiti u čistilištu!"

Oglušio se o majčine urlike. Potrčao je ka ulazu u pećinu, noseći pod rukom Portlandpres herald kupljen u Ist Stonhemskoj bakalnici. Jedva da je imao vremena da vidi zašto se kutija nije zatvorila, ostavljajući ga zarobljenog u Ist Stonhemu, Mejn, 1977. godine: iz nje je virila debela knjiga, Kalahanu je uspelo da pročita naslov, Četiri kratke novele o Serloku Holmsu, pre no što je izleteo na svetlost dana.

U početku nije video ništa izuzev kamenčine na stazi koja je vodila do ulaza u pećinu. Zabrinuo se, uveren da je glas njegove majke govorio istinu. Zatim je pogledao levo i video Edija, tri metra od sebe, kako se na kraju uske staze tetura na ivici provalije. Raspasana košulja je lepršala oko drške Rolandovog velikog revolvera. Njegove inače oštre i prilično zgodne crte, delovale su tupo i prazno. Bilo je to odsutno lice nokautiranog borca. Vetar mu je nosio kosu oko ušiju. Posrnuo je napred... stisnuo je usne. Pogled mu se gotovo u potpunosti razbistrio. Uhvatio se za izbočinu u steni i povratio ravnotežu.

Bori se, pomislio je Kalahan. Siguran sam da pruža snažan otpor, ali gubi.

Poziv bi ga mogao odaslati u provaliju; Kalahan je znao da za taj uvid može zahvaliti revolveraškoj intuiciji, najoštrijoj i najpouzdanijoj u najtežim časovima. Ćutke je potrčao niz stazu i zgrabio kraj Edijeve košulje, baš kad je on ponovo posrnuo napred. Sklonio je ruku sa stenovite izbočine i njome pokrio oči, nehotice izvodeći tragikomični gest: Zbogom, okrutni svete.

Da se košulja iscepala, Edi Din bi bez sumnje zauvek napustio veliku igru ka. Možda su i priče o košuljama iz Kala Brin Stardžisa, načinjenim od ručno tkanog platna (kakvu je imao na sebi) služile ka. Košulja se, u svakom slučaju, nije poderala pa je Kalahan dobio priliku da angažuje najveći deo fizičke snage stečene dugogodišnjim potucanjem po drumovima. Trznuo je Edija nazad, dočekavši ga u naručju, ali je mladić ipak udario glavom o stenovitu izbočinu koju je do malopre stezao rukom. Zatreptao je, zagledavši se u Kalahana, nemoćan da ga prepozna. Rekao je nešto što Kalahan nije mogao razumeti: Kže da let preko.

Kalahan ga je zgrabio za ramena i žestoko prodrmao. „Šta? Ne razumem te!" Nije se ni trudio. Nastojao je da ostvari neki kontakt s Edijem. Hteo je da ga povrati sa mesta na koje ga je prokleta kutija odvela. „Ne... razumem te?"

Ovaj put je dobio razgovetniji odgovor: „Kaže da mogu da odletim do Kule. Pusti me. Hoću da idem!" „Ne možeš da letiš, Edi." Nije znao da li ga sagovornik razume pa je spustio glavu, sve do kraja, dok se nisu dodirnuli čelom, nežno kao ljubavnici. „Pokušala je da te ubije."

„Ne..." počeo je Edi, ali mu se duh u međuvremenu razbistrio. Spoznaja mu se ogledala u očima. Bile su na centimetar od Kalahanovih, pa padreu nije promakla iskra razumevanja. „Tako je"

Podigao je glavu, ali je, predostrožnosti radi, držao Edija za ramena. „Kako si?"

„Dobro. Rekao bih. Dobro mi je išlo, oče. Kunem se. Hoću reći, zvona su činila svoje, ali mi je, izuzev toga, bilo fino. Uzeo sam knjigu i počeo da čitam." Osvrnuo se oko sebe. „Isuse, nadam se da je nisam izgubio. Tauer bi me skalpirao."

„Nisi je izgubio. Gurnuo si je u kutiju. Da nisi tako učinio vrata bi se zatvorila a ti bi bio džem od jagoda razmazan po dnu dvesta pedeset metara dubokog ambisa."

Edi je provirio preko ivice ponora, prebledevši. Povratio je preko Kalahanovih novih čizama, nateravši sveštenika da zažali zbog preterane iskrenosti.

7

„Prikrala mi se, oče", rekao je kad je povratio moć govora. „Uspavala me je i zaskočila." „Tako je."

„Jesi li uspeo da nešto postigneš na onoj strani?"

„Ako dobiju moje pismo i poslušaju me, postigao sam mnogo. Bio si u pravu. Saznao sam da je Dipno otvorio post restant. Ne znam da li je i Tauer isto učinio." Kalahan je gnevno protresao glavom.

„Kladio bih se da je Tauer nagovorio Dipnoa na taj korak", rekao je Edi. „Kal Tauer još uvek ne može da shvati u šta se uvalio. Posle onoga što mi se upravo dogodilo - ili umalu dogodilo - imam nešto razumevanja za takav način razmišljanja." Pogledao je u ono što je Kalahan još uvek stezao pod pazuhom. „Štajeto?"

„To su novine", rekao je Kalahan, ponudivši ih Ediju. „Hoćeš li da čitaš o Goldi Mejr?"

8

Iste večeri su obavestili ostale o svojim doživljajima u Pećini vrata i onostranim predelima. Roland ih je pažljivo slušao. Kao da ga je više interesovala sličnost između Kale Brin Stardžisa i Istočnog Stonhema od Edijeve za dlaku izbegnute pogibije. Tražio je od Kalahana da imitira naglasak prodavca i poštanske službenice. Padreu (bivšem stanovniku Mejna) to nije teško padalo.

„Tako dakle", rekao je Roland, i odmah zatim: „Jašta, Tako znači, jašta." Sedeo je u parohijskom domu razmišljajući, s nogom na ogradi trema.

„Misliš li da će s njima biti sve u redu?" pitao je Edi.

„Nadam se", odgovorio je Roland. „Ako brineš za nečiji život, brini za Dipnoov. Tauer će ostati živ, ako Balazar nije digao ruke od praznog placa. Dipno je samo čip za gledaj me."

„Možemo li ih ostaviti za posle Vukova?"

„Ne vidim šta bi drugo mogli"

„Možemo da ostavimo sav posao i skoknemo do Istočnog Overšua da bi ga zaštitili!" gnevno je rekao Edi. „Šta mislite o tome? Slušaj, Rolande, reći ću ti zašto je Tauer nagovorio prijatelja da otvori post restant: neko ima knjigu koju on silno želi, eto šta je u pitanju. Cenkao se, pregovori su ušli u najdelikatniju fazu baš kad sam se ja umešao ubedivši ga da hvata maglu. Ali, Tauer... čoveče on je kao šimpanza sa šakom punom zrnevlja. Neće da je pusti. Ako Balazar to zna, u šta bi se mogao kladiti, neće mu trebati poštanski broj da bi ga pronašao, već samo spisak ljudi s kojima Tauer posluje. Nadam se da je spisak, ako je takav i postojao, nestao u požaru."

Roland je klimao. „Shvatam, ali sad ne možemo otići odavde. Obećali smo se."

Edi je razmislio, uzdahnuo i odmahnuo glavom. 

„Do đavola, ovde moramo biti još tri i po dana, a na drugoj strani do isteka ugovornog pisma sa Tauerovim potpisom ima još sedamnest. Valjda će toliko izdržati." Ujeo se za usnu i nastavio. „Možda."

„Da li je mozda naš krajnji domet?" pitao je Kalahan. 

„Jesje", reče Edi. „Za sada, rekao bih."

9

Užasnuta Suzana Din je, sledećeg jutra, sedela presavijena u klozetu u podnožju brda, čekajući da prode ciklus kontrakcija. Imala ih je duže od nedelju dana, ali su ove bile dosad najjače. Pomilovala je donji deo trbuha. Meso je bilo uznemirujuće tvrdo.

O dobri bože, šta ako se sad porodim? Šta ću ako se to baš sad dogodi?

Pokušala je da ubedi sebe da je to nemoguće, da vodenjak nije pukao i da pravi trudovi ne mogu početi pre toga. Ali, šta je ona znala o porodaju? Veoma malo. Čak ni Rozalita Munjoz, veoma iskusna babica, ovde nije mogla biti od velike pomoći. Ona je poradala ljudske bebe. Rađale su ih majke koje su izgledale kao trudnice. Suzana je izgledala manje trudna, nego prilikom dolaska u Kalu. Ako je Roland imao pravo u pogledu ove bebe...

To nije beba. To je momče. On ne pripada meni. Pripada toj tajanstvenoj Miji. Miji, ničijoj kćeri.

Grčevi su prestali. Donji deo trbuha se opustio, više nije biti tvrd poput kamena. Prstom je ispitala vaginu. Nije primetila nikakve promene. Valjda će izdržati još nekoliko dana. Mora izdržati. Podržavala je Rolandov stav da u ka-tetu više ne sme biti tajni, ali je i pored toga htela da sačuva ovu. Kad sukob konačno počne, biće ih sedam protiv četrdeset ili pedeset. Možda i svih sedamdeset, ako Vukovi odluče da jašu u jedinstvenom čoporu. Moraće da budu na najvišem nivou, najodlučnije koncentrisani. Ništa im ne sme odvući pažnju. To znači da mora biti tamo, na svom mestu.

Podigla je pantalone, zakopčala šlic i iskoračila na svetlost dana, odsutno trljajući levu slepoočnicu. Nasmejala se videvši novu rezu na klozetu, onakvu kakvu je Roland tražio. Osmeh joj se zaledio na usnama pošto je pogledala svoju senku. Kad je ušla u klozet, Tamna gospa je pokazivala devet ujutru. Sad je govorila da je podne stiglo ili da je veoma blizu.

To nije moguće. U toaletu se nisam zadržala duže od nekoliko minuta. Samo sam piškila.

Možda je bila u pravu. Mija je mogla biti odgovorna za toliko zadržavanje.

„Ne", rekla je. „Nije tako bilo."

Suzan je mislila da jeste. Mija nije prevladala - ne još - ali je bila u usponu. Spremala se da preuzme komandu, ako joj se za to ukaže prilika.

Molim te, molila se, položivši jednu ruku na zid klozeta da bi se pribrala. Još samo tri dana, bože. Dopusti mi da ostanem svoja još samo tri dana, dopusti nam da obavimo našu dužnost prema deci ovog mesta, pa zatim čini šta ti je volja. Šta god da ti je volja. Ali molim te...

„Još samo tri", promrmljala je. „Ako nas savladaju, to neće biti važno. Još tri dana, bože. Poslušaj me, preklinjem te."

10

Edi i Tijan Džafords su sledećeg dana potražili Andija. Našli su ga na širokoj i prašnjavoj raskrsnici Istočnog i Rečnog druma, pevao je iz sveg...

„Ma jok", reče Edi dok su mu prilazili, „ne mogu reći grla. Nema on grlo."

„Šta reče?" pitao je Tijan.

„Ništa", odgovori Edi. „Nije važno." Ali mu se u glavi pojavilo pitanje kao rezultat povezivanja grla sa ostatkom anatomije. „Tijane, ima li doktora u Kali?"

Tijan ga je pogledao sa mešavinom iznenađenja i interesovanja. „Ne za nas, Edi. Premetači utrobe možda pomažu bogatašima koji imaju vremena i novca da im plate, ostali kad se razbole odlaze Sestrama."

„Sestrama Orize."

„Naravski. Ako je lek dobar - što je najčešći slučaj - ozdrave. Ako nije, bude im gore. Zemlja na kraju sve izleči, zar ne?"

„Tako je", reče Edi, misleći na muke koje su ljudi s takvim načinom mišljenja trpeli gledajući skrnavu decu. Oni koji se vrate skrnavi na kraju umiru, ali se pre toga godinama... vuku.

„Svaki čovek ima samo tri kutije, druškane", rekao je Tijan dok su se približavali raspevanom robotu, samotnjaku. Zagledao se u daleka istočna prostranstva, između Kala Brin Stardžisa i Zemlje Gromova. Video je oblake prašine koji se uzdižu ka plavom nebu. Čudilo ga je što stoje savršeno mirno, na istom mestu.

„Kutije?"

„Jesje, vaistinu", reče Tijan, a zatim brzo dotače čelo, grudi i zadnjicu. „Kutija glave, kutija sisa i kutija za sranje." Izrecitovao je to, s veselim osmehom.

„Siguran si u to?" pitao je Edi, s osmehom na usnama.

„Pa... to je rašireno gledište, u ovim krajevima", reče Tijan, „iako takav opis nećete čuti za stolom finih dama." Ponovo je dodirnuo glavu, grudi i zadnjicu. „Misaona kutija, kutija srca, ki kutija."

Edi je čuo ključ. „Šta znači ovo poslednje? Kakav ključ otključava tvoju zadnjicu?"

Tijan se zaustavio. Bili su u Andijevom vidokrugu, ali ih je robot ignorisao. Pevao je neku opersku ariju na nerazumljivom jeziku. Često bi ispružio ili prekrstio ruke. Gestovi su očigledno imali veze sa pesmom koju je pevao.

„Poslušaj me", ljubazno je progovorio Tijan. „Čovek je tako sazdan. Na vrhu su misli, njegov najbolji deo."

„Ili ženin", uz osmeh je dodao Edi.

Tijan je ozbiljno klimnuo. „Jesje, ili ženin, ali mi koristimo reč čovek za oba pola, zato što je žena, kao što je poznato, rodena iz čovekovog daha."

„Tako veliš?" pitao je Edi. Pomislio je na neke liberalno nastrojene žene koje je sreo u Njujorku pre prelaska u Srednji svet. Ta ideja bi na njih ostavila još slabiji utisak od onog dela Biblije koji uči da je Eva nastala od Adamovog rebra.

„Tako je", složio se Tijan, „Stari ljudi će ti reći da je Gospa Oriza porodila prvog čoveka. Kažu Kanah, kantah, anah, Oriza: 'Sav život potiče iz žene.'"

„Reci mi nešto o tim kutijama."

„Najbolja i najviša je glava, sadrži sve ideje i snove. Sledeća je kutija srca, u njoj prebivaju osećanja: ljubav, tuga, zadovoljstvo i radost..."

„Emocije."

Tijan ga je odmerio s mešavinom zbunjenosti i poštovanja. „Tako veliš?"

„Tako se priča u krajevima iz kojih dolazim, pa nek tako i bude."

„Aha." Tijan je klimnuo kao da je ideja interesantna ali samo delimično pojmljiva. Ovaj put je umesto da dodirne zadnjicu, potapšao međunožje. „Poslednja kutija je stanište onog što nazivamo donja komala. Zadužena je za seks i sranja svake vrste uključujući i želju da nekog bez razloga maltretiraš.'

„A ako imaš razlog?"

„E, u tom slučaju se ne radi o maltretiranju, zar ne?" zaključio je Tijan. „Tada poriv dolazi iz kutije srca ili kutije glave."

„To je bizarno", rekao je Edi, ali nije bilo, ne baš. U glavi je video tri uredno naslagane kutije: glavu iznad srca, srce iznad životinjskih funkcija i neutemeljenog gneva koji pokatkad obuzme ljude. Naročito ga je fasciniralo Tijanovo tumačenje reči maltretiranje, upotrebljavao je kao funkcionalnu odrednicu. Da li je to imalo smisla? O tome je valjalo dobro razmisliti, a za tako nešto nije imao vremena.

Andi je stajao, blešteći na suncu. Sipao je pesmu za pesmom. Ediju se javilo nejasno sećanje na decu iz komšiluka koja viču Ja sam seviljski berberin, moraš okušati moju veštinu i zatim beže glavom bez obzira, smejući se kao ludi.

„Andi!" rekao je Edi. Robot je smesta ućutao.

„Živeo mi Edi, drago mi je da te vidim! Dugi dani i prijatne noći!"

„I ja tebi isto želim", reče Edi. „Kako si?"

„Dobro sam, Edi!" raspoloženo je odvratio robot. „Uživam u pesmi pre prvog seminona."

„Seminona?"

„Tako zovemo vetrovite oluje koje dolaze pre istinske zime", reče Tijan i pokaza na oblake prašine na drugoj strani reke. „Izgleda da nam prva upravo stiže; rekao bih da će do nas stići kad i Vukovi, ili sutradan."

„Uskoro, sai", rekao je Andi. „'Semion dolazi, topli dani odlaze.' Tako narod veli" Sagnuo se ka Ediju. Iz blešteće glave dopirali su metalni zvuci. Plave oči su sepalile i gasile. „Edi, izradio sam sjajan horoskop, veoma dugačak i složen, predskazuje pobedu nad Vukovima! Veliku pobedu, bez ikakve sumnje! Nadvladaćeš svoje neprijatelje i upoznati divnu damu!"

„Ja već imam divnu damu", reče Edi, pokušavajući da zvuči ljubazno. Znao je, savršeno dobro, šta znači ubrzano treperenje plavih svetala; kurvin sim mu se smejao u lice. Pa, pomislio je, mozda ćeš seza par dana smejati s glavom naopako, Andi. Iz sveg srca se nadam da će baš tako biti.

„Tako je, ali veliki broj oženjenih muškaraca ima družbenice. To sam nedavno rekao i Tijanu Džafordsu." „0ne nisu potrebne muškarcima koji vole svoje supruge", reče Tijan. „Rekoh ti onda i sad ti ponavljam." „Andi, stari druže", toplo mu se obratio Edi, „došli smo u nadi da ćeš nam se naći u noći pre dolaska Vukova. Znaš, od tebe očekujemo izvesnu pomoć."

Čuli su niz kliktavih zvukova iz dubine Andijevih grudi. Učinilo im se da su mu oči panično zasvetlele.

„Hoću, ako budem mogao, sai", rekao je Andi, „o da, najsretniji sam kad pomažem prijateljima, ali postoji niz stvari koje ne mogu učiniti, iako bih to jako voleo."

„Zato što si tako programiran."

„Jeste." Andi više nije pričao poniznim tako-mi-je-drago-što-te-vidim tonom. Da, zauzeo je rezervisan položaj, pomislio je Edi. Ovo je oprezni Andi. Dočekao si i ispratio brojne generacije, limeni? Ponekad su te zvali beskorisnom vrećom šrafova, ali su te najčešće ignorisali. Bilo kako bilo, uvek bi na kraju gazio po njihovim kostima pevajući svoje pesme, zar ne? E, ovaj put nećeš, druškane. Nećeš, ako se ja nešto pitam.

„Kad su te napravili, Andi? Baš bih voleo da znam. Kada si skinut sa montažne trake stare LaMerk industrije?"

..Odavno, sai." Plave oči su veoma sporo treperile. Prestao je da se smeje.

„Pre dve hiljade godina?"

„Verovatno još pre. Sai, znam pesmu o pijanstvu koja bi vam se svidela, veoma je zabavna..." „Možda ćeš mi je jednog dana i otpevati. Slušaj me, dobri moj druškane, ako si star nekoliko hiljada godina, kako je moguće da si isprogramiran za Vukove?"

Iz Andijeve unutrašnjosti dopro je duboki, oštri zvuk. Učinilo im se da se nešto tamo unutra slomilo. Progovorio je ponovo, ali ovaj put mrtvim glasom lišenim emocija koji je Edi prvi put čuo na rubu Srednje šume. Bio je to glas Bosko Boba, iz vremena kad se stari Bosko spremao da vas natkrili i zaspe kišom.

„Koja je vaša lozinka, sai Edi?"

„Već smo se spuštali niz to uže, zar ne?"

„Lozinku molim. Imate deset sekundi. Devet... osam... sedam..."

„To sranje s lozinkama ti dobro dođe, zar ne?"

„Netačna lozinka, sai Edi."

„To mu dođe kao pozivanje na Peti amandman."

„Dva...jedan... nula. Možete pokušati ponovo. Da l iželite da ponovo pokušate, Edi?"

Edi ga je počastio blistavim osmehom. „Da li seminon duva leti, stari prijatelju?"

Odgovorio mu je škljocanjem i škripanjem. Robotova glava se nakrivila sa jedne na drugu stranu. „Nisam u stanju da vas pratim, Edi od Njujorka."

„Izvini. Ponašam se kao budalasto ljudsko biće, je l' da? Ne, ne želim da ponovo pokušam. Ne sad. Reći ćemo ti zbog čega si nam potreban pa ćeš nam ti reći da li ti program dozvoljava da nam pomogneš. Da li je to u redu?"

„Postupate baš kako treba, Edi."

„Dobro." Uhvatio je Andijevu mršavu, metalnu ruku. Površina je bila glatka i pomalo neprijatna na dodir.

Masna. Uljasta. Edi ga, ipak, nije puštao. Obratio mu se tihim, zavereničkim tonom. „Ovo ću ti poveriti samo zato što znam da si dobar u čuvanju tajni."

„Jesam, sai Edi! Niko ne čuva tajne bolje od Andija!" Robot je pronašao sigurno tlo, vratio se uobičajenom udvoričkom i poniznom tonu.

„Pa..." Edi se podigao na prste. „Sagni se malo."

Servomotori su zazujali unutar Andijeve ljušture - unutar onog što bi bilo kutija srca, da nije bio visokotehnološka konzerva. Sagnuo se. Edi se, u međuvremenu, još više podigao. Osećao se apsurdno kao dečačić koji poverava tajnu.

„Padre ima neko oružje sa našeg nivoa Kule", promrmljao je. „Valjano oružje." „Vaistinu, Edi?"

„Blagodarim."

„Padre kaže da je moćno", dodao je Tijan. „Ako radi, razbićemo Vukove. Moramo ga prebaciti severno od grada... teško je. Možeš li nam pomoći da ga natovarimo na zapregu na VuČje veče, Andi?"

Tišina. Još škripanja i škljocanja.

„Kladio bih se da mu program to neće dozvoliti", snuždeno je prokomentarisao Edi. „Niša, ostaje nam da pronađemo gomilu snažnih momaka..."

„Mogu vam pomoći", rekao je Andi. „Gde je to oružje, sai?"

„Nećemo sad o tome", odgovorio je Edi. „Naći ćemo se pred parohijskim domom, u kasno popodne nešto pre Vučje večeri, važi?"

„U koliko sati sam vam potreban?"

„Šta veliš na šest uveče?"

„Šest sati. Koliko ima komada oružja? Recite mi bar to, da bih izračunao potrebne nivoe energetskog angažovanja."

E moj druškane, samo seronja može da prepozna sranje, veselo je pomislio Edi, ne menjajući izraz lica. „Dvanaestak. Najviše petnaest komada. Teže po nekoliko stotina funti. Razumeš li se u funte, Endi?"

„Jesje, blagodarim. Funta je otprilike četiristo pedeset grama. Šesnaest unci. 'Pinta je funta, po vascelom svetu.' To su vaistinu velike cevi, sai Edi! Mogu li pucati?"

„Sigurno da mogu", reče Edi. „Je l' tako, Tijane?"

Tijan je klimnuo. „Hoćeš li nam pomoći?"

„Da, biće mi drago. Šest sati uveče, u parohijskom domu."

„Hvala ti, Andi", reče Edi. Počeo je da se udaljava kad se nečeg setio i okrenuo. „Da nisi zucnuo o ovome, jasno?"

„Ne, sai, neću ako mi vi kažete da ne pričam."

„Upravo ti to govorim. Ne želimo da Vukovi saznaju da ćemo ih dočekati sa oružjem moćnog kalibra." „Naravno", reče Andi. „To su veoma dobre vesti. Želim vam divan dan, sai."

„I mi tebi, Andi", odgovorio mu je Edi. „I mi tebi."

11

Bili su na putu prema Tijanovom imanju, samo tri kilometra udaljenom od raskršća na kom su se susreli s Andijem kad je Tijan pitao, „Da li nam je poverovao?"

„Ne znam", rekao je Edi, „ali smo ga načisto iznenadili. Da li si to osetio?" „Da", reče Tijan. „Jesam."

„Mogu da garantujem da će u dogovoreno vreme biti kod parohijskog doma, da bi se uverio u verodostojnost priče."

Tijan je klimnuo smešeći se. „Tvoj dinh je pametan."

„Takav ti je on", složio se Edi. „Takav ti je on."

12

Džejk je ponovo ležao budan i zagledan u tavanicu Benijeve sobe. Oj je ponovo ležao na Benijevom krevetu, sklupčan u zarez s nosom zavučenim ispod razbarušenog repa. Sutra uveče će biti kod oca Kalahana, sa svojim ka-tetom. Čekanje mu je teško padalo. Sutra je Vučje veče. Ovo je samo veče pre Vučje večeri, pa je Roland mislio da je za Džejka najbolje da ostane na ranču Roking B. „Ne želimo da izazovemo sumnju", rekao je. Razumeo je dinha, ali čoveče, ovo je bilo bolesno. Pomisao na sukob s Vukovima nije bila prijatna, ali mu je pomisao na ono što bi Ben mogao misliti o njemu za dva dana bila mnogo neprijatnija.

Mozda će nas sve poubijati, pomislio je Džejk. Tad neću morati da se brinem.

Ta ideja je imala i dobrih strana.

„Džejk? Spavaš li?"

Džejk je na trenutak pomislio da se pretvara, ali se nešto u njemu pobunilo protiv takvog kukavičluka.

„Ne", rekao je. „Ali pokušavam, Beni. Sumnjam da ću se sutra naspavati."

„Verovatno nećeš", prošaputao je Beni s puno poštovanja i nastavio: „Plašiš li se?"

„Sigurno", rekao je Džejk. „Nisam blesav."

Beni se podigao na lakat. „Koliko ćeš ih pobiti?"

Džejk je razmislio o tome. Osetio je mučninu, u najdubljim dubinama stomaka, ali je ipak razmišljao o tome. „Ne znam. Ako ih bude sedamdeset, verovatno ću pokušati da stignem do deset."

Setio se (što ga je blago začudilo) časova engleskog kod gospođice Averi. Viseće žute sfere sa jezivim mrtvim muvama u utrobi. Lukasa Hensona koji je uvek pokušavao da ga saplete kad je prolazio između klupa. Rečenice ispisane na tabli: Ćuvajte se pogrešno postavljenih modifikatora. Petre Džeserlin, koja je uvek nosila neupadljive džempere i bila zaljubljena u njega (ako je verovati Miku Janku). Dosadnog glasa gospođice Averi. Izlazaka u podne - što bi u običnoj staroj državnoj školi bio običan stari ručak. Posle njih bi sedeo u klupi upinjući se da ne zaspi. Da li je taj dečak, taj uredni dečkić iz škole Pajper zaista otišao na sever do Kala Brin Stardžisa, gradića u poljoprivrednoj oblasti, da bi se nosio sa monstruoznim otmičarima dece? Da li će taj dečak za trideset šest časova ležati mrtav sa prosutom utrobom koja se puši ispred njega, raznet eksplozijom nečeg što se zove zujalica? To sigurno nije moguće, zar ne? Kućepaziteljka, gospoda Šo, sekla je korice s njegovih sendviča, ponekad ga nazivajući Bama. Otac ga je naučio kako da izračunava petnaestoprocentnu napojnicu. Takvi dečaci ne idu tamo gde im preti opasnost da poginu sa pištoljem u rukama, zar ne?

„Kladim se da ćeš skinuti dvadeset]" rekao je Beni. „Dečko, voleo bih da budem s tobom! Borili bismo se rame uz rame! Bang! Bang! Beng! Zatim bi napunili burence!"

Džejk je seo, radoznalo se zagledavši u Benija. „Zar bi išao?" pitao je. „Zar bi išao da možeš?"

Beni je razmislio o tome. Lice mu se izmenilo, najedanput je izgledao starije i mudrije. Odmahnuo je glavom. „Jok, uplašio bih se. Zar se ti ne plašiš? Vaistinu?"

„Na smrt sam preplašen", Jednostavno je rekao Džejk.

„Strahuješ li od smrti?"

„Da, ali još više strepim da ne zajebem stvar."

„Nećeš."

Lako je tebi, pomislio je Džejk.

„Teško mi pada to što idem sa malom decom, otac će srećom biti sa mnom", reče Beni. „Poneće samostrel. Jesi li video kako gađa?"

„Ne."

„Pa, dobar je. Ako vam neki Vuk promakne, momci, on će ga srediti. Nanišaniće škrge na njihovim grudima i cap\"

Eh, kad bi Beni samo znao da je priča o škrgama laž. Da je to dezinformacija koju njegov otac treba da prosledi dalje, tamo gde treba. Šta bi bilo kad bi znao...

Edi je progovorio sa nepoznatog mesta u njegovoj glavi, pričao je primerenim, mudrijaškim, bruklinskim akcentom. Nego kako. Kad bi ribe imale bicikle, na svakoj jebenoj reci vozio bi se Tur de Frans.

„Beni, zaista pokušavam da se malo naspavam."

Beni se opružio po krevetu. Džejk je učinio isto, nanovo se zagledavši u tavanicu. Odjednom je mrzeo što je Oj u Benijevom krevetu, što je bambur tako bezuslovno prihvatio dečaka. Odjedanput je mrzeo sve i svašta. Činilo mu se da ga od jutra, kada će se spakovati, uzjahati pozajmljenog ponija i odjahati natrag u grad, dele beskrajno dugi časovi.

„Džejk?"

„Šta je bilo, Beni, šta?

„Žao mi je. Samo sam hteo da ti kažem da mi je drago što si ovde. Dobro smo se zabavljali, je l' tako?" „Jesje", rekao je Džejk, pomislivši: Niko ne bi verovao da je stariji od mene. Zvuči kao... ne znam... petogodišnjak, tako nešto. Bio je zloban, ali je morao biti takav, inače bi briznuo u plač. Mrzeo je Rolanda zato što ga je osudio da poslednje veče provede na Roking B ranču. „Jesje, bilo je puno puno zabavno."

„Nedostajačeš mi. Siguran sam da će vam narod podići statuu u Paviljonu, momci, ili nešto slično." Reč momci se zahvaljujući druženju s Džejkom odomaćila u Benijevom rečniku, koristio je kad god je to mogao.

„I ti ćeš meni nedostajati", rekao je Džejk.

„Imaš sreće, sledićeš Zrak i videti bezbrojna mesta. Ja ću najverovatnije ostatak života provesti u ovom usranom gradu."

Ne, nećeš. Ti i tvoj otac ćete dosta lutati... ako budete imali sreće da vam dozvole da napustite grad. Ostatak života ćeš provesti sanjareći o ovom usranom gradiću. O mestu koje se zove dom. Zbog mene. Zbog onog što sam video... iprijavio tanio gde treba. Ali, šta sam drugo mogao?

„Džejk?"

Više nije mogao ovako. Ovo će ga izludeti. „Spavaj, Beni. I pusti me da spavam."

„Dobro."

Beni se okrenuo licem prema zidu. Disanje mu se usporilo. Uskoro je zahrkao. Džejk je ležao budan sve do ponoći. Sanjao je. Roland je klečao na kolenima na prašnjavom Istočnom drumu, pred velikom hordom nadirućih Vukova koja se protezala od litica do reke. Pokušavao je da napuni revolver, ali su mu obe ruke bile ukočene, a na jednoj nije imao dva prsta. Meci su zaludno padali u prašinu. Još uvek se trudio da napuni veliki revolver kad su ga Vukovi pregazili.

13

Svanulo je jutro pred Vučje veče. Edi i Suzana su stajali na prozoru padreove gostinske sobe, gledajući niz travnatu padinu ka Rozinoj brvnari. „Lepo im je", reče Suzana. „Drago mi je zbog njega."

Edi je klimnuo. „Kako si ti?"

Nasmešila mu se. „Fino", rekla je, duboko uverena u istinitost svojih reči. „Šta je s tobom, šećeru?" „Nedostajaće mi spavanje u pravom krevetu i čvrst krov nad glavom. To me čini nervoznim, ali se inače fino osećam."

„Ako stvari podu naopako, nećeš morati da se brineš o smeštaju.

„Pravo veliš", reče Edi, „ali ne verujem da će poći naopako. A ti?"

Nije stigla da odgovori, snažni nalet vetra prodrmao je kuću, urlajući ispod streha. To nam seminom želi dobar dan, pomislio je Edi.

„Ovaj vetar mi se ne sviđa", rekla je. „Na njega nismo računali."

Edi je otvorio usta da nešto kaže.

„Razbiću ti nos, ako samo zucneš nešto o ka."

Zatvorio je usta, imitirajući zatvaranje rajsferšlusa. Lako ga je dodirnula po nosu, zagolicavši ga pesnicom kao perom. „Imamo dobre šanse za pobedu", rekla je. „Opustili su se, već dugo sve ide po njihovom. Po tome su slični Blejnu."

„Jesje, slični su Blejnu."

Uhvatila ga je za kuk i okrenula sebi. „Ali stvari mogu krenuti naopako, pa želim da ti nešto kažem dok smo sami. Želim da ti kažem koliko te volim." Govorila je mirno, bez patosa.

„Znam", rekao je, „ali proklet da sam ako znam zašto."

„Zato što se pored tebe osećam celovito", rekla je. „U mlađim danima sam se dvoumila da li je ljubav velika i impozantna misterija ili tvorevina holivudskih filmskih producenata željnih sirotinjskih para, stvorena u eri Depresije, kad su svi drugi mitovi zakazali."

Nasmejao se.

„Sad mislim da smo svi rodeni sa rupom u srcu i da lutamo okolo tragajući za osobom koja je može popuniti. Ti si taj... koji mene ispunjava." Uhvatila ga je za ruku i povela ka postelji. „Sad želim da me ispuniš na drugačiji način."

„Suzi, da li je to pametno?"

„Ne znam", rekla je, „i ne marim."

Sporo su vodili ljubav. Ubrzali su tek pred kraj. Tiho je kriknula, zaronivši lice u njegovo rame. Trenutak pre no što mu je vrhunac pomračio um, pomislio je: Izgubiću je ako ne budem pažljiv. Ne znam otkud to znam... ali znam. Jednostavno će nestati.

„I ja tebe volim", rekao je kad su nakon dostignutog vrhunca ležali jedno pored drugog.

„Da." Uhvatila ga je za ruku. „Znam. Drago mi je."

„Divno se osećam kad nekog činim srećnim", rekao je. „Nisam to znao."

„Nema veze", rekla je Suzana, poljubivši ga u kraj usana. „Brzo učiš."

14

U Rozinoj sobici nalazila se stolica za ljuljanje. Nagi revolveraš je sedeo u njoj držeći glineni tanjir u ruci.

Pušio je posmatrajući izlazak sunca. Možda je poslednji put posmatrao izlazak sunca s tog mesta.

Roza je izašla iz spavaće sobe, bez ijedne krpice na sebi. Stajala je na vratima, posmatrajući ga. „Kako su tvoje kosti, reci mi, preklinjem te?"

Roland je klimnuo. „Tvoje ulje je čudesno." „Dejstvo neće potrajati."

„Neće", rekao je Roland. „Ali postoji još jedan svet - svet mojih prijatelja - možda u njemu ima leka za moju boljku. Nešto mi govori da ćemo uskoro otići tamo."

„I tamo vas čeka borba?"

„Najverovatnije."

„Više nećeš prolaziti ovim putem, zar ne?"

Roland je pogledao. „Neću."

„Da li si umoran, Rolande?"

„Iscrpljen sam na smrt", rekao je.

„Vrati se malo u krevet, hoćeš li?"

Ugasio je cigaretu i ustao. Nasmejao se, osmehom mladića. „Blagodarim."

„Ti si dobar čovek, Rolande od Gileada."

Razmislio je o ovome i lagano odmahnuo glavom. „Uvek sam imao najbrže ruke, ali sam u činjenju dobrih dela vazda bio malo spor."

Pružila mu je ruku. „Hajde, Rolande. Kam komala." Polako je krenuo ka spavaćoj sobi.

15

Roland, Edi, Džejk i padre Kalahan su u rano jutro jahali Istočnim putem, u stvari severnim putem pored vijugave reke Vhaj. Na sedlima su imali ćebad sa skrivenim ašovima. Suzanu su poštedeli ove dužnosti zbog trudnoće. Pridružila se Sestrama Orize u Paviljonu gde je podignut veliki šator i gde su pripreme za obimni večernji obrok bile u punom jeku. Kala Brin Stardžis se od ranog jutra punio pridošlicama, kao na dan narodne svetkovine. Ali nije bilo vike i podvriskivanja, ni praštanja petardi, nijedan jahač nije jezdio poljanom. Nisu videli Andija niti Bena Slajtmena, što je bila dobra vest.

„Gde je Tijan?" Roland je pitao Edija, razbijajući mučnu tišinu.

„Naći ćemo se pored rektorata. U pet sati."

„Dobro", reče Roland. „Slobodan si da kreneš ako ne završimo do četiri."

„Poći ću s tobom, ako hoćeš", reče Kalahan. Kinezi veruju da kad spaseš čovekov život, postaješ zauvek odgovoran za njega. Kalahan nikad o tome nije mnogo razmišljao, ali mu se nakon što je Edija povukao sa ivice ponora kod Pećine vrata činilo da u tome ima neke istine.

„Bolje da ostaneš uz nas", reče Roland. „Edi se može pobrinuti za to. Imam još jedan posao za tebe. Pored kopanja, naravno."

„Opa? Šta bi to moglo biti?" pitao je Kalahan.

Roland je pokazao na peščane đavole koji su se kovitlali i uvijali na drumu. „Potrudi se da molitvom oteraš ovaj prokleti vetar. Što pre to bolje. Ima da ga nema do sutra ujutro."

„Brineš li se zbog šanca?" pitao je Džejk.

„Njemu neće ništa faliti", rekao je Roland. „Brinem se za Sestre Orize. Bacanje poslužavnika je delikatan posao čak i pri najboljim uslovima. Ako bude mnogo duvalo kad Vukovi stignu, mogućnosti da stvari podu naopako..." Visoko je podigao ruku u pravcu prašnjavog horizonta, izgovarajući karakterističan (i fatalistički) izraz odomaćen u Kali. ,Jelah

Kalahan se, pak, smešio. „Pomoliću se sa zadovoljstvom", rekao je, „ali pogledaj istočno pre no što se isuviše zabrineš. 'Ajde, preklinjem te."

Okrenuli su se u sedlima. Obrani kukuruz se u sparušenim, proredenim redovima pružao sve do pirinčanih polja. Iza pirinča je tekla reka. Preko reke su počinjale granične oblasti. Tamo su se petnaestak metara visoki peščani đavoli kovitlali, trzali i sudarali. Oni s ove strane reke su u poredenju s njima delovali kao nestašna dečurlija.

„Seminon najčešće stigne do Vhaja, pa se zatim vrati", reče Kalahan. „Stariji ljudi kažu da Gospodar Seminon moli Gospa Orizu za dobrodošlicu s ove strane vode, a da mu ona najčešće uskraćuje prolaz zbog ljubomore. Vidiš..."

„Seminon se oženio njenom sestricom", reče Džejk. „Gospa Riza ga je želela za sebe - stremila je venčanju vetra i pirinča - sigurno je da mu nikad nije oprostila."

„Otkud znaš?" pitao je Kalahan, podjednako obradovan i zapanjen.

„Iz razgovora s Benijem", rekao je Džejk i zaćutao. Povredilo ga je i rastužilo sećanje na njihove duge razgovore (ponekad na plastu sena, a ponekad na obali reke) i legende koje su razmenjivali.

Kalahan je klimao glavom. „To je ta priča, tako je. Verujem da se radi o meteorološkom fenomenu -tamo je zona hladnog vazduha, topao vazduh se diže iz vode, tako nešto. Ma o čemu da se radi, rekao bih da ova pojava pokazuje sve znake povratka u oblasti iz koje je došla."

Vetar im je nosio prljavštinu u lice, kao da želi da im pokaže da nisu u pravu. Kalahan je progovorio, „Skoro da bih mogao garantovati da će vetar zamreti do prvih zraka sunca, u praskozorje sledeće dana. Ali..."

„Skoro nije dovoljno dobro, padre."

„Hteo sam da kažem da sam, pošto skoro nije dovoljno dobro, spreman da se pomolim." „Blagodarim." Revolveraš se okrenuo Ediju, pokazujući na svoje oči prstima leve ruke. „0či, važi?" „0či", složio se Edi. „I lozinka. Ako nije devetnaest, ondaje devedeset devet."

„Ne možeš biti siguran."

„Znam", reče Edi.

„Ipak... budi oprezan."

„Hoću."

Posle nekoliko minuta stigli su do mesta sa kog je stenovita staza vodila desno među tesnace, ka Gloriji i Crvenptici jedan i dva. Raja je pretpostavljala da će zaprege biti napuštene na ovom mestu, što je bilo tačno. Takode je pretpostavljala da će deca sa pratiocima poći stazom do jednog ili drugog rudnika. To je bilo pogrešno.

Uskoro su trojica kopala sa zapadne strane druma, dok je četvrti stajao na straži. Drum je bio prazan -raja iz oblasti je već bila u gradu - pa je posao brzo napredovao. Edi je, u četiri, napustio grupu i pojahao u grad, na sastanak sa Tijanom Džafordsom. U futroli za pojasom klatio mu se jedan od Rolandovih revolvera.

16

Tijan je poneo samostrel. Odmerio je Edija nezadovoljnim i nesigurnim pogledom kad mu je ovaj naložio da ga ostavi na padreovom tremu.

„Neće se iznenaditi kad me vidi s pucaljkom, ali može postati ljubopitljiv ako te vidi s tim", rekao je Edi. Ovo je početak okršaja, Edi ga je mirno čekao. Srce mu je ravnomerno i lagano tuklo. Vid mu se izoštrio. Video je senku svake vlati trave na travnjaku ispred parohijskog doma. „Čuo sam da je izuzetno snažan. I da ume biti neverovatno brz. Ja ću voditi igru."

„Zašto si mene poveo?"

Pravi, ujedno i veoma nediplomatski odgovor, bio bi, Zato što čak ni pametni robot neće namirisati nevolje kad je šeprtlja poput tebe u mom društvu.

„Za svaki slučaj", reče Edi. „Hajdemo."

Otišli su do klozeta. Edi ga je često koristio poslednjih nekoliko nedelja, uvek sa velikim zadovoljstvom -nudio je gomilu meke trave i bezbedno sklonište od iznenadnog pljuska - ali je tek sad ispitao spoljašnje zidove. Bila je to visoka i čvrsta drvena gradevina, ali nije sumnjao da bi je Andi brzo rasturio ako bi hteo. Ako dobije šansu za to.

Roza se pojavila na zadnjim vratima kolibe. Posmatrala ih je, zaklonivši oči od sunca. „Kako si, Edi?" „Dobro, zasad, ali bih voleo da se vratiš unutra. Biće nevolja."

„Vaistinu? Imam dobru zalihu poslužavnika..."

„Mislim da nam u ovom slučaju Riza ne može biti od pomoći", rekao je Edi. „Nadam se da se nećeš uvrediti ako te zamolim da se držiš po strani."

Klimnula je i ušla unutra, bez ijedne reči.

Na klozetskim vratima se blistala nova reza. Tijan je pokušao da smota cigaretu. Prva mu je kliznula iz drhtavih prstiju, pa je počeo ponovo. „Nisam dobar u ovim stvarima", rekao je. Edi je shvatio da ne govori o finoj umetnosti motanja cigareta.

„Nema veze."

Tijan ga je odmerio pogledom punim nade. „Zaista?"

„Jakako, biće sve u redu."

Robot je, tačno u šest, izbio iza ćoška parohijskog doma (Kopilan je negde u sebi imao časovnikpodešen do milijarditih delova sekunde, pomislio je Edi). Dugačka paukolika senka gmizala je po travi ispred njega. Opazio ih je. Plave oči su zatreperile. Podigao je ruku, pozdravljajući ih. Zalazeće sunce obasjavalo mu je ruku, bojeći je krvavocrvenom bojom. Edi je, s osmehom ustao, otpozdravljajući mu. Nije znao da li su se sve misleće mašine na ovom razorenom svetu okrenule protiv svojih gospodara, niti zašto su to učinile.

„Budi miran i pusti me da pričam", izgovorio je jedva otvarajući usta.

„Dobro, u redu."

„Edi!" povikao je Andi. „Tijane Džafordse! Kako je lepo videti vas! Pa još kad pomislim na oružje protiv Vukova! Opa! Gde je?"

„Nagurali smo ga u klozet", reče Edi. „Doteraćemo zapregu kad ga izvadimo, ali pazi, teško je... unutra nema mnogo mesta za manevrisanje..."

Stao je u stranu kad se Andi približio. Oči mu nisu treperile, nije se smejao. Bile su tako sjajne da se Edi trgnuo - imao je osećaj da posmatra par upaljenih sijalica.

„Siguran sam da mogu da ih izvadim", rekao je Andi. „Kako je lepo pomagati! Koliko puta sam zažalio zbog programskih ograničenja...

Stajao je na vratima klozeta, blago savijen u struku, da bi spustio glavu ispod nivoa vrata. Edi je potegao Rolandov revolver. Drška od sandalovine ga je, kao i uvek, poslušno milovala po dlanovima.

„Molim za oproštaj, Edi od Njujorka, ali ne vidim nikakvo oružje-„Ne vidiš", složio se Edi. „Ne vidim ga ni ja. U stvari, vidim samo jebenog izdajnika koji uči dečicu pesmama pre no što ih pošalje da..."

Andi se okrenuo užasavajućom, fluidnom brzinom. Servo motori na vratu su moćno zazujali. Delio ih je nepun metar razdaljine, odatle se ne promašuje. „Najedi se olova, prokleto kopile od nerdajućeg čelika", rekao je Edi i dvaput opalio. Pucnji su zaglušujuće odjeknuli u sumračnoj tišini. Andijeve oči su eksplodirale, potamnevši. Tijan je kriknuo.

„NE!" zavrištao je Andi preko zvučnika. Bio je tako glasan da su pucnji u poredenju s njim zvučali kao otvaranje boce šampanjca. „NE, MOJE OČI, NE VIDIM, O, NE. NULTA VIDLJIVOST, MOJE OČI, MOJE OČI..."

Ružne, mršave ruke od nerdajućeg čelika poletele su ka praznim dupljama u kojima su poigravale nervozne plavičaste iskre. Andijeve noge su se ispravile, pa je zdepasta glava probila sebi put kroz dovratak klozeta, razbacujući iverke.

„NE, NE, NE, NE VIDIM, NULTA VIDLJIVOST. ŠTA SI MI UČINIO. ZASEDA, NAPAD, SLEP SAM, SIFRA 7, ŠIFRA 7, ŠIFRA 7!"

„Pomozi mi da ga poguram, Tijane!" povikao je Edi, vraćajući pištolj u futrolu. Nepomični Tijan je samo zevao u robota (čija je glava nestala iza polomljenog dovratka). Edi nije imao vremena za gubljenje. Skočio je napred i upro rukama o tablu s Andijevim imenom, funkcijom i serijskim brojem. Robot je bio čudesno težak (pomislio je da gura limenu garažu), ali je bio slep, iznenađen i u raskoraku. Posrnuo je unazad, prekidajući bučnu litaniju. Reči je zamenio urlik nezemaljski glasne, vrišteće sirene. Vrata su se lepo zatvorila, uprkos rupi na vrhu. Edi je navukao novu rezu, debelu kao ruka.

Sirena je zavijala i vrištala iz klozeta.

Roza je dotrčala sa poslužavnicima u rukama. „Šta je bilo? U ime božje i Čoveka Isusa, šta je to?" Strašan udarac je potresao klozet iz temelja pre no što je Edi stigao da odgovori. Pomerio se udesno, otkrivajući ivicu rupe.

„To je Andi", rekao je. „Mislim da je napravio jako zajeban horosk..."

„KOPILAD!" Glas nije nimalo ličio na Andijev uobičajeni način govora: neiskreno učtiv, samouveren ili lažno snishodljiv. „KOPILAD! PREVARANTSKA KOPILAD! UBIĆU VAS! SLEP SAM, O, SLEP SAM, ŠIFRA 7! ŠIFRA 7!" Prestao je s pričom, sirena se nanovo oglasila. Roza je ispustila poslužavnike i zapušila uši rukama.

Klozet se zaljuljao pod udarcem besnog robota. Dve daske su se dobrano iskrivile ka spolja. Sledeći udar ih je razbio u paramparčad. Ugledali su Andijevu ruku obojenu rumenim zracima zalazećeg sunca i četiri prsta koja se grčevito otvaraju i zatvaraju. U daljini se čulo mahnito zavijanje pasa.

„Izaći će, Edi!" povikao je Tijan, grabeći ga za rame. „Izaći će!"

Edi ga je odgurnuo i prišao vratima. Usledio je još jedan razoran udarac. Iz klozetaje štrčalo još polomljenih dasaka. Iveri su bili svuda po travnjaku. Vikom nije mogao nadjačati vrisak sirene, bila je preglasna. Čekao je. Sirena je umukla pre no što je robot smrvio zidove toaleta.

„KOPILAD!" Vrištao je Andi. „POBIĆU VAS! DIREKTIVA 20, ŠIFRA 7! SLEP SAM, VIDLJIVOST NULA, KUKAVIČ-KA..."

„Andi, robote-glasniče!" povikao je Edi. Patrljkom sveštenikove olovke ispisao je njegov serijski broj na jednom od Kalahanu tako dragocenih papirića. Iskoristio je priliku da ga glasno pročita, „DNF-44821-V-63! Lozinka!"

Mahniti udarci i do maksimuma pojačano zavijanje prestali su čim je Edi izdeklamovao serijski broj. Tišina ipak nije bila potpuna; uši su mu odzvanjale od đavolskog urlika sirene. Čuo je zveket metala i škljocanje releja. Zatim: „Ovo je DNF-44821-V-63. Molim vas lozinku." Pauza, pa zatim, bezizražajni glas: „Pritvorno kopile što napada iz zasede Edi od Njujorka ima deset sekundi. Devet..."

„Devetnaest", rekao je Edi kroz vrata.

„Netačna lozinka." Robot ili ne, odgovorio je glasom punim neobuzdanog zadovoljstva. „Osam... sedam..."

„Devedeset devet."

„Netačna lozinka." U robotovom glasu osećao se prizvuk trijumfa. Imao je vremena da zažali zbog nerazumnog hvalisanja na drumu.

Nije mu promakla ni izmena užasnutih pogleda između Roze i Tijana. Psi su užasnuto zavijali.

„Pet... četiri..."

Nije devetnaest; ni devedeset devet. Šta bi moglo biti? Šta za ime Hristovo isključuje tog kopilana? Munja mu je proletela umom, sjajna kao Andijeve oči pre no što ih je razneo hicima Rolandovog glomaznog revolvera. Setio se stiha napisanog na ogradi oko praznog placa, naprskanog sprejom, prašnjavim ružičastim slovima:

„... dva..."

Ni jedno ni drugo, već oba. Zbog toga ga prokleti robot nije prekinuo posle prvog, netačnog odgovora.

Nije bio netačan, ne baš.

„Devetnaest-devedest devet!" Urliknuo je Edi kroz vrata.

S one strane je zavladala potpuna tišina. Edi je čekao da se sirena ponovo oglasi, čekao je da se Andi nanovo obruši na klozetske daske. Reći će Tijanu i Rozi da beže, pokušaće da im obezbedi odstupnicu...

Iz razlupanog objekta se začuo bezbojni i ravni glas: glas mašine. Nestalo je neiskrene učtivosti i iskrenog gneva. Nestao je Andi kakvog su poznavale generacije stanovnika Kale, i to zauvek.

„Hvala vam", rekao je glas. „Ja sam Andi, robot-glasnik, sa mnoštvom različitih funkcija. Serijski broj DNF-44821-V-63. Šta mogu da učinim za vas?"

„Isključi se." U klozetu je vladala tišina. „Shvataš li šta tražim od tebe?"

Odgovorio mu je tihi, užasnuti glas, „Ne teraj me na to, molim te. Ti zli čoveče. O, zli čoveče."

„Isključi se, smesta!

Usledio je još duži period tišine. Roza je stajala sa rukama pritisnutim uz grlo. Odnekud je iskrsla grupa muškaraca sa ručno izrađenim oružjem. Roza im je mahnula da se vrate.

„DNF-44821-V-63, pokori se!"

„U redu, Edi od Njujorka. Isključiću se." Andijev novi, tihi glas, bio je prožet notom strahotne tuge i samosažaljenja. Edi se naježio od glave do pete. „Andi je slep, isključiće se. Da li znaš da mi je glavni izvor energije spao na dva odsto kapaciteta i da verovatno nikad neću moći da se aktiviram?"

Hdi se setio golemih, skrnavih blizanaca sa imanja Džafordsovih, Tije i Zalmana. Pomislio je na sve slične njima koji su generacijama lutali ovim nesrećnim gradom. Setio se Taverijeveih blizanaca, tako bistrih i spremnih da pomognu. I tako lepih. „Nikad možda i nije dovoljno dugo", rekao je, „ali će i to poslužiti. Pregovori su okončani, Andi. Isključi se."

Usledio je novi period tišine. Tijan i Roza su se prikrali Ediju. Trojka je stajala ispred zaključanih vrata polurazrušenog klozeta. Roza je zgrabila Edija za ruku. Otresao je, bez oklevanja. Morao je imati slobodne ruke, ako mu zatreba pištolj. Iako nije znao gde bi ga gađao, nakon što mu je utulio oči.

Andi je progovorio bezbojnim pojačanim glasom nateravši Tijana i Rozu da ustuknu za korak. Edi je ostao na mestu. Čuo je isti glas i iste reči na čistini Velikog Medveda. Andijeva litanija nije bila ista, ali je jasno ukazivala na ustaljeni, vladin obrazac.

„DNF-44821-V-63 JE U PROCESU ISKLJUČENJA! SVE SUB-NUKLEARNE BATERIJE 1 MEMORIJSKA KOLA SU U FAZI ISKLJUČENJA! ISKLJUČENJE JE ODMAKLO 13%! JA SAM ANDI, ROBOT-GLASNIK, SA MNOŠTVOM RAZLIČITIH FUNKCIJA! MOLIM VAS PRIJAVITE MOJU LOKACIJU LAMERK INDUSTRIJI ILI NORT SENTRAL POZITRONIKS, LTD! ZOVITE 1-900-54! OČEKUJE VAS NAGRADA!" Čuo se škljocaj pa je poruka nanovo krenula. „DNF-44821-V-63 JE U PROCESU ISKLJUČENJA! SVE SUBNUKLEARNE BATERIJEI MEMORIJSKA KOLA SU U FAZI ISKLJUČENJA! ISKLJUČENJE JE ODMAKLO 19%! JA SAM ANDI..."

„Bio si Andi", tiho je rekao Edi. Okrenuo se ka Tijanu i Rozi. Nasmejao se videvši njihova naivna, zblanuta lica. „Sve je u redu", rekao je. „Gotov je. Zavijaće tako još neko vreme, pa će umuknuti. Možete ga pretvoriti u... ne znam... žardinjeru ili tako nešto."

„Zatrpaćemo ga u ovoj rupi", reče Roza, pokazujući ka klozetu.

Edi se široko osmehnuo. Dopala mu se ideja o zakopavanju Andija u govnima. Veoma mu se dopala.

17

Kako je sumrak kopneo a tama postajala sve dublja, Roland je sedeo na ivici podijuma za orkestar posmatrajući narod Kala na zajedničkoj večeri. Svi su znali da im je to možda poslednji zajednički obrok i da njihov gradić sutrašnje veče može dočekati kao zadimljena ruševina, ali je atmosfera uprkos tome bila vesela. I ne samo zahvaljujući deci. Ljudi su osetili veliko olakšanje nakon donošenja pravilne odluke. Bilo im je lakše, iako su znali da će zbog nje platiti visoku cenu. Ponelo ih je istinsko ushićenje. Većina će prespavati na poljani sa decom i unucima u obližnjem šatoru. Tu će i ostati. Odavde će gledati ka severoistoku, čekajući ishod bitke. Očekivali su pucnjavu (iako većina nije imala prilike da čuje taj zvuk) i oblak prašine koji će im reći da li su se Vukovi pokolebali i okrenuli nazad ka predelima iz kojih su stigli ili se valjaju ka gradu. Ako se dogodi ovo poslednje, raja će se razići i čekati da počne palež.

Kad sve bude gotovo, postaće izbeglice u sopstvenom gradu. Da li će ga obnoviti, ako sutra izvuku deblji kraj? Roland je sumnjao u to. Bez dece - revolveraš nije sumnjao da će Vukovi odvesti sve njih ako pobede - neće imati za koga da grade. Mesto će, na kraju sledećeg ciklusa, postati avetinjski grad.

„Oprostite mi, sai."

Revolveraš se okrenuo u pravcu glasa. Ugledao je Vejna Overholzera sa šeširom u rukama. U toj pozi nije ličio na najvećeg rančera Kale, već na skitnicu čija su kola pošla nizbrdo. Posmatrao ga je krupnim, žalosnim očima.

„Čovek čiji šešir nosim nema razloga da mi se izvinjava", veselo mu se obratio Roland.

„Jašta, ali..." Zanemeo je, razmišljajući kako da nastavi, i rešio da ne okoliša. „Ruben Kavera je jedan od ljudi zaduženih za brigu o deci tokom sukoba, zar ne?"

„Jašta?"

„Nešto mu je puklo u utrobi." Overholzer je dodirnuo svoj zaobljeni stomak u predelu slepog creva.

„Leži kući i bunca u groznici. Verovatno će umreti od izliva krvi. Neki se od toga oporave, jašta, ali je takvih malo."

„Jako mi je žao", rekao je Roland, pokušavajući da nađe zamenu za obolelog Kaveru, gromadu od čoveka, koji ga je impresionirao nepoznavanjem straha i odsustvom kukavičluka.

„Zašto ne biste uzeli mene?"

Roland ga je odmerio.

„Molim vas, revolverašu. Ne mogu stajati po strani. Mislio sam da mogu - da moram - ali ne mogu. Muka mi je od toga." Zaista, pomislio je Roland, stvarno izgleda bolesno.

„Da li vaša supruga zna za ovo, Vejne'"

„Jašta."

„Slaže li se s vašom odlukom?"

„Slaže se."

Roland je klimnuo. „Budi ovde sat pre zore."

Na Overholzerovom licu sinuo je izraz snažnog, gotovo bolnog zadovoljstva, što ga je na neobičan način podmladilo. „Blagodarim, Rolande! Blagodarim! Puno-puno!"

„Drago mi je što si nam se pridružio. Slušaj me sad."

„Da?"

„Plan akcije je drugačiji od onog koji sam predstavio na skupu."

„Je l’ zbog Andija?"

„Uglavnom, ali ne u potpunosti."

„Šta? Hoćeš da kažeš da postoji još jedan izdajnik? Nije valjda?"

„Hoću da ti kažem da nas moraš bespogovorno slušati, ako želiš da nam se pridružiš."

„Dobro, Rolande, vrlo dobro."

Overholzer mu se još jednom zahvalio na ukazanoj šansi da pogine severno od grada. Žurno se udaljio ne ispuštajući šešir iz ruku. Da li je žurio da se Roland ne bi predomislio?

Prišao mu je Edi. „I Overholzer se uhvatio u kolo, je l’ da?"

„Izgleda. Da li ti je Andi zadao mnogo problema?"

„Sve je išlo kako treba", reče Edi. Nije hteo da prizna da su on, Tijan i Rozalita za sekundu izbegli propast.

Robot je još vikao u daljini. Neće još dugo; zvučnici su upravo objavili da je isključenje odmaklo 79%. „Mislim da si obavio sjajan posao."

Edi se od Rolandovih komplimenata uvek osećao kao kralj sveta. Ipak, trudio se da to prikrije. „Važno je da se sutra pokažemo kako treba."

„Kako je Suzana?"

..Izgleda dobro."

„Ne radi...?" Roland je protrljao čelo iznad leve obrve.

„Ne, bar je ja nisam video."

„Ne govori kratko i odsečno?"

„Ne, zasad je dobro. Vežbala je bacanje poslužavnika dok ste vi kopali." Edi se okrenuo prema Džejku koji je sedeo sam na ljuljašci dok mu se Oj motao oko nogu. „On me brine. Biće mi drago kad odemo odavde. Ovo mu sigurno veoma teško pada."

„Drugom dečaku će biti još teže", reče Roland i ustade. „Idem do parohijskog doma. Naspavaću se." „Možeš li da spavaš?"

„Itekako", reče Roland. „Uz pomoć Rozinog mačjeg ulja, spavaću kao klada. Od srca ga preporučujem i ostalima."

„U redu."

Roland je sumorno klimnuo. „Probudiću vas sutra ujutru. Krenućemo zajedno."

„Borićemo se zajedno."

„Tako je", reče Roland. Pogledao je Edija. Plave oči su mu sijale pod plamtećim bakljama. „Borićemo se.

Do njihove ili naše pogibije.

Poglavlje 7
VUKOVI

1

Pogledaj ovo, dobro pogledaj:

Eno širokog i dobro održavanog druma koji ni po čemu ne zaostaje za drugorazrednim putevima Amerike. Načinjen je od tvrdo nabijene zemlje koju raja iz Kale zove ogan. Sa obe strane su šanci; tu i tamo ispod puta prolaze dobro održavani i drvetom ojačani kanali za vodu. Drumom prolazi tuce zaprežnih kola pod slabom, nezemaljskom svetlošću koja prethodi zori. Kola su od vrste koju obično voze Maniji, sa okruglim ciradama. Blistavobele i čiste cirade odražavaju sunčevu svetlost, obezbeđujući podnošljivu temperaturu u unutrašnjosti zaprega i u najtoplijim danima. Zaprege izdaleka podsećaju na neobične, niske oblake. Tačnije na kumuluse. Vuku ih ekipaži od šest mula ili četiri konja. Na prednjem sedištu sedi par boraca ili osoba zaduženih za brigu o deci. Overholzer vozi vodeću zapregu, društvo mu pravi Margaret Ajzenhart. Na sledećim kolima putuje Roland od Gileada sa Benom Slajtmenom. Na petim kolima sede Tijan i Zalija Džafords. Na sedmim Edi i Suzana Din. Suzanina kolica počivaju u tami zaprege, sklopljena iza sedišta. Baki i Anabela Havijer teraju deseta. Na uzdignutom sedištu poslednje zaprege sede otac Donald Kalahan i Rozalita Munjoz.

Voze devedeset devetoro dece. Broj je neparan zbog Benija Slajtmena, člana krnjeg blizanačkog para. On se vozio u poslednjim kolima. (Nije hteo da putuje s ocem.) Deca nisu pričala. Neka od mladih su spavala; uskoro će morati da ih probude, kad zaprege stignu na cilj.

Još kilometar i po delio ih je od mesta na kojem se od puta odvajala staza, vodila je levo u brdovitu zemlju tesnaca. Zemlja se, desno od puta, spuštala ka reci pod blagim nagibom. Svi vozači gledali su prema istoku, ka gustoj pomrčini Zemlje Gromova. Pogledom su tragali za oblakom prašine. Nije ga bilo. Ne još. Čak su se i seminonski vetrovi utišali. Kalahanove molitve su uslišene, bar što se toga tiče.

2

Ben Slajtmen je progovorio tako tihim glasom da ga je revolveraš jedva čuo. „Šta ćete mi uraditi?"

Da ga je neko na polasku iz Kala Brin Stardžisa pitao za Slajtmenove šanse da preživi taj dan, Roland bi mu rekao da su pet prema sto. Nimalo dobre. Dva pitanja su morala biti postavljena da bi tako nešto postalo moguće. Na oba je trebalo valjano odgovoriti. Prvo je morao postaviti sam Slajtmen. On ga je, suprotno Rolandovim očekivanjima, prevalio preko usana. Revolveraš je okrenuo glavu, zagledavši se u njega.

Predradnik Vona Ajzenharta je bio bled kao krpa. Skinuo je naočari i pogledao Rolanda pravo u oči. Revolveraš u tome nije video naročite hrabrosti. Slajtmen stariji je imao dovoljno vremena da ga prouči, znao je da ga mora pogledati u oči ako hoće da se izbori za malo nade, ma koliko mu to teško padalo.

„Da, znam", rekao je Slajtmen, postojanim glasom. „Šta znam? Znam da ti znaš."

„Verovatno ti je sinulo pred očima kad smo ti koknuli kolegu", rekao je Roland. Bio je namerno sarkastičan (bila je to jedina vrsta humora koju je istinski razumeo). Slajtmen se trgnu na tu reč: kolega. Njegov kolega. Klimnuo je, ne skrećući pogled.

„Pretpostavio sam da ako znaš za Andija, znaš i za mene. Iako me robot nikada ne bi izdao. Za tako nešto nije programiran." Teret je postao preveliki pa je morao skrenuti pogled. Oborio je glavu, ugrizavši se za usnu. „Saznao sam posmatrajući Džejka."

Roland nije mogao da sakrije iznenađenje.

„Promenio se, protivno svojoj volji. Momak je zbilja pribran i hrabar. Sa mnom je bio isti, ali se drugačije ponašao prema mom dečaku. Tako je bilo tokom poslednje nedelje... možda nedelju i po dana. Beni je bio... pa, zbunjen. Osećao je nešto ali nije znao šta je to. Ja jesam. Videlo se da tvoj dečak više ne želi da bude s njim. Pitao sam se šta bi mogao biti uzrok te promene. Odgovor je bio prilično jasan. Jasan k'o dan."

Zaostali su za Overholzerovom zapregom. Roland je šibnuo životinje dizginama. Krenuli su malo brže. Iz zadnjeg dela zaprege dopirali su tihi zvukovi. Neka deca su pričala, ali je većina hrkala, čulo se i prigušeno zveckanje orme. Zamolio je Džejka da skupi dečje drangulije u omanju kutiju, što je ovaj i učinio. Bio je to dobar dečak koji nikada nije odbijao zadatak. Ovog jutra nosio je šešir sa širokim obodom, radi zaštite od sunca, i očev pištolj. Vozio se na sedištu jedanaeste zaprege sa jednim od Estradinih ljudi. Pretpostavljao je da i Slajtmen ima dobrog dečaka. Zbog toga je sve bilo ovako zapetljano.

„Džejk se jedne noći zatekao u Doganu, baš kad ste ga ti i Andi obišli, radi redovnog posla, cinkarenja suseda", rekao je Roland. Slajtmen se na sedištu pored njega trgnuo kao da je uboden u stomak.

„Bio je tamo", rekao je. „Da, gotovo da sam ga osetio... ili bar mislim da sam mogao..." Usledila je malo duža pauza a zatim: „Jebiga."

Roland je pogledao na istok. Bilo je malo svetlije, ali još uvek nije bilo prašine. To je bilo dobro. Kad se prašina digne, Vukovi će ubrzo stići. Sivi konji su izuzetno brzi. Roland je, naizgled nehajnim tonom, plasirao drugo pitanje. Ako Slajtmen pruži negativan odgovor, neće živ dočekati Vukove, ma kako brzo ovi jahali.

„Da si ga pronašao, Slajtmene - da si pronašao mog dečaka - da li bi ga ubio?"

Slajtmen je vratio naočari na glavu, grozničavo razmišljajući. Roland nije znao da li predradnik razume važnost ovog pitanja. Čekao je da vidi da li će otac Džejkovog prijatelja živeti ili umreti. Moraće brzo da se odluči; približavali su se mestu na kome će zaprege stati, a deca izaći napolje.

Čovek je konačno podigao glavu i nanovo ukrstio pogled s Ronaldovim. Otvorio je usta s namerom da progovori ali nije mogao. Stvar je bila jasna: mogao je odgovoriti na revolveraševo pitanje, mogao je pogledati u revolveraševo lice, ali nije mogao uraditi obe stvari odjednom.

Oborio je pogled na ispucale daske ispod nogu i rekao: „Da, najverovatnije bismo ga ubili." Zastao je i klimnuo. Pomerio je glavu, suza mu je kanula iz oka raspršivši se na daskama. „Jašta, šta bi drugo?" Podigao je glavu; sad je mogao da pogleda Rolanda u oči. Učinio je to i video da mu je sudbina rešena. „Nek samo bude brzo," rekao je, „ne daj dečaku da vidi. Preklinjem te i molim."

Roland je ponovo šibnuo mazge. Rekao je: „Ja neću biti taj koji će prekratiti tvoje jadno bivstvovanje." Slajtmen jeprestao da diše. Dok je govorio revolverašu da bi ubio dvanaestogodišnjeg dečaka da bi zaštitio svoju tajnu, lice mu je dobilo krajnje neobičan izraz, krnje plemenitosti. Sada je na njemu bilo nade od koje je poružnelo. Postalo je gotovo groteskno. Ispustio je dug, isprekidan uzdah i rekao, „Poigravaš se sa mnom. Zavlačiš me. Znam da ćeš me ubiti. Zbog čega to ne bi učinio?"

„Kukavica sve meri sopstvenih aršinom", prokomentarisao je Roland. „Neću te ubiti ako ne budem morao, Slajtmene, zato što volim mog dečaka. To možeš razumeti, zar ne? Ljubav prema dečaku?"

„Da." Slajtmen je ponovo pognuo glavu. Trljao je suncem opaljeni potiljak. Sigurno se pobojao da će taj potiljak, još istog dana, završiti u crnoj zemlji.

„Nešto moraš shvatiti. Za svoje, Benijevo i naše dobro. Ako Vukovi pobede, umrećeš. U to možeš biti siguran. 'K'o da si to odn'o u banku', kažu Edi i Suzana."

Slajtmen ga je ponovo pogledao. Sumnjičavo je škiljio iza naočara.

„Slušaj me dobro, Slajtmene, potrudi se da shvatiš ono što ti govorili. Ni mi, ni deca nećemo biti tamo gde nas Vukovi očekuju. Pobedili ili izgubili, danas će ostaviti nekoliko tela za sobom. Pobedili ili izgubili, znaće da su prevareni. Ko ih je obaveštavao o dešavanjima u Kala Brin Stardžisu? Samo dve osobe. Andi i Ben Slajtmen. Andi je isključen, samim tim, van domašaja osvete." Počastio je Slajtmena ledenim osmehom, dostojnim najsevernijih zemaljskih predela. „Ti, medutim, nisi. Kao ni onaj do kog ti je jedino stalo u toj pustinji koju nazivaš srcem."

Slajtmen je razmišljao o revolveraševom viđenju situacije. Nikada je nije posmatrao iz ovog ugla, ali nije mogao a da ne uvidi nepokolebljivu logiku takvog stava.

„Najverovatnije će pomisliti da si svesno promenio stranu", reče Roland, „ubiće te čak i ako uspeš da ih ubediš da si na to bio prinuden. Ista sudbina čeka i tvog sina, naravno. Učiniće to osvete radi."

Crvene mrlje su mu izbile po obrazima. Ruže stida, pretpostavio je Roland. Nanovo je prebledeo dok je razmišljao o mogućnosti da njegov sin strada od ruke Vukova. Možda je to učinio zbog pomisli da Beni može biti odveden na istok, gde će postati skrnav. „Žao mi je", rekao je. „Žao mi je zbog onog što sam učinio."

„Pišam se ja na tvoje žao mi je", reče Roland. „Ka radi svoje, svet ide svojim putem."

Slajtmen je ćutao.

„Nameravam da te pošaljem s decom, baš kao što sam i obnarodovao", rekao mu je Ronald. „Ako sve bude išlo kako treba, nećeš okusiti akciju. Ako sve ne bude išlo po planu, ne zaboravi da je Seri Adams šef parade što se pucnjave tiče. Postaraj se da pri razgovoru sa mnom o tvojoj poslušnosti ima samo reči hvale." Srdito je nastavio kad od Slajtmena nije dobio nikakav odgovor. „Reci mi da si shvatio, bogova mu. Želim da čujem, 'Da, Rolande, shvatio sam."'

„Da, Rolande, shvatio sam, veoma dobro." Usledila je pauza. „Šta misliš, da li će, ako pobedimo, raja saznati? Saznati za... mene?"

„Od Andija sigurno neće", reče Roland. „Taj je otpevao svoje. Neće ni od mene, ako održiš obećanje. Niti od mog ka-teta. Ne zbog tebe već zbog poštovanja prema Džejku Čembersu. Ako Vukovi upadnu u zamku koju sam im postavio, raja neće imati razloga da sumnja u postojanje drugog izdajnika." Hladno je odmerio Slejtmena. „To su dobrodušni ljudi. Puni poverenja. Ti to dobro znaš. Lepo si to iskoristio."

Crvenilo se vratilo. Slajtmen je ponovo proučavao pod zaprege. Roland je pogledao napred, uskoro će stići do odredišta. Dobro je. Na istočnom horizontu nije bilo oblaka prašine, ali je osećao kako se neprijatelj prikuplja. Vukovi su dolazili, to je sigurno. Negde preko reke su sišli iz voza i uzjahali konje. Galopiraće kao mahniti, nije sumnjao u to.

„Učinio sam to zbog svog sina", reče Slajtmen. „Andi mi je prišao i objasnio da će ga sigurno odvesti. Tamo negde, Rolande..." Pokazao je prema istoku, ka Zemlji Gromova. „Tamo negde postoje nesretna stvorenja, Rušioci. To su zatvorenici. Andi kaže da su telepate i psihokinetičari. Iako ne znam značenje tih reči, rekao bih da imaju neke veze s umom. Rušioci su ljudi, jedu isto što i mi da bi nahranili tela, ali koriste drugu hranu, naročitu hranu, da bi očuvali ono što ih čini drugačijim."

„Hranu za mozak", reče Roland. Setio se kako je njegova majka ribu zvala hranom za mozak. Zatim je, ne znajući zašto, pomislio na Suzanina noćna lutanja. Samo što Suzana nije u ponoć posetila svečanu trpezariju; već Mija. Ničija kći.

„Tako nešto", složio se Slajtmen. „Bilo kako bilo, to imaju samo blizanci. Radi se o supstanci koja povezuje umove. A ti momci - ne Vukovi, već oni koji šalju Vukove - to uzimaju od njih. Kad sve izvuku, deca postaju idioti. Skrnavi. To je hrana, Rolande, shvataš li? Zbog toga ih odvode! Da bi nahranili proklete Rušiocel Ne hrane njihove trbuhe ili tela, već umove! A ja ne znam ni šta trebaju da sruše!"

„Dva Zraka koja još uvek podupiru Kulu", reče Roland.

Slajtmen se trgao kao gromom pogoden. Bio je prestravljen. „Mračnu Kulu?" Prošaputao je. „Tako znači?"

„Tako je", reče Roland. „Ko je Finli? Finli O'Tego."

„Ne znam. Za mene je on samo glas koji prima moje izveštaje. Tahin, rekao bih - znaš li šta je to?"

„Znaš li ti?"

Slajtmen je odmahnuo glavom.

„Ostavimo to. Možda ću imati prilike da ga sretnem pa će mi sam položiti račune za svoja dela." Slajtmen je ćutao, ali je Roland osetio njegovu sumnju. To je bilo u redu. Skoro su stigli, revolveraš je osetio popuštanje nevidljive traka što ga je pritiskala po stomaku. Po prvi put se u potpunosti okrenuo ka predradniku. „Uvek je bilo ljudi poput tebe. Andi ih je pronalazio i obradivao; znam šta je ovde radio, kao što znam da tvoja kći, Benijeva sestra, nije umrla nesrećnim slučajem. Uvek im je bio potreban krnji blizanac i jedan slab roditelj."

„Ne možeš..."

„Umukni. Od viška reči nećeš imati koristi."

Slajtmen je ćutke sedeo pored Rolanda.

„Mogu da razurnem izdaju. I ja sam je ponekad činio. Jednom sam izdao Džejka. Ali da nešto raščistimo, to ne menja tvoju suštinu. Ti si strvinar. Rdavko koji se premetnuo u strvinara."

Boja se vratila u Slajtmenove obraze. Sada su bili nijanse crnog vina. „Uradio sam to zbog dečaka", tvrdoglavo je ponovio.

Roland je pljunuo u skupljene šake. Podigao je ruku i pomilovao Slajtmena po obrazu. Obraz mu je bio pun krvi, vreo na dodir. Revolveraš je blago protresao Slajtmenove naočari. „Ne možeš se oprati", rekao je izuzetno tihim glasom. „Zbog njih. Njima su te obeležili, Slajtmene. One su tvoj žig. Govoriš sebi da sve ovo činiš zbog dečaka da bi uveče mogao zaspati. Ja govorim sebi da sam uradio ono što sam uradio Džejku da ne bih ostao bez šanse da stignem do Kule... i na taj način kupujem san. Razlika među nama, jedina razlika, jeste što ja nisam uzeo naočari." Obrisao je ruku o pantalone. „Prodao si se, Slajtmene. Zaboravio si lice svoga oca."

„Poštedi me", prošaputao je Slajtmen. Obrisao je revolveraševu pljuvačku sa obraza. Zamenile su je suze. „Za ljubav mog dečaka."

Roland je klimnuo. „Sve ovo činiš zbog njega, zbog svog dečaka. Vučeš ga za sobom kao mrtvu kokoš. Nema veze. Ako sve bude kako treba, možda ćeš proživeti život s njim u Kali i ostariti pred očima svojih suseda. Bićeš jedan od onih koji su se suprotstavili Vukovima kad su revolveraši stigli u grad, sledeći Stazu Zraka. Kad više ne budeš mogao da hodaš, on će hodati uz tebe pridržavajući te. Vidim to, ali mi se gadi od tog prizora. Čoveku koji je prodao dušu za naočari, suđeno je da je ponovo proda za neku dranguliju, ali još jeftiniju. Dečak će, pre ili kasnije, otkriti tvoju istinsku prirodu. Najbolje što se tvom sinu danas može dogoditi jeste da pogineš kao heroj." Roland je, pre no što je Slajtmen mogao odgovoriti, povisio glas i povikao. „Hej, Overholzeru! Ooo, zaprega! Overholzeru! Zaustavi se! Stigli smo! Blagodarim

„Rolande..." počeo je Slajtmen.

„Dosta", reče Roland, vezujući uzde. „Razgovor je završen. Ne zaboravi šta sam ti rekao sai: Ako ti se danas ukaže prilika da pogineš herojskom smrću nemoj je propustiti, to ja najbolje što možeš učiniti za svog sina."

3

U početku se sve odvijalo po planu, pa su to pripisali ka. Kad su stvari pošle naopako i počelo umiranje, i to su pripisali ka. Revolveraš im je mogao reći da je ka često poslednja stvar nad kojom se valja izdići.

4

Roland je deci objasnio šta od njih očekuje još na poljani pod svetlošću baklji. Derani su se, pod prvom svetlošću dana (iako se sunce još uvek stidljivo krilo), postrojili pored puta u savršenom redu, od najstarijeg do najmladeg. Svako je držao svog blizanca za ruku. Parkirali su zaprege na levoj strani druma, sa spoljnjim točkovima na ivici jarka. Jedina pukotina bila je na mestu gde se staza ka tesnacima odvajala od Istočnog puta. Iza razvučenog dečjeg stroja stajali su pratioci. Zahvaljujući Tijanu, padreu Kalahanu, Slajtmenu i Vejnu Overholzeru bilo ih je više od tuceta. Preko puta njih, postrojeni iznad jarka, bili su Edi, Suzana, Roza, Margaret Ajzenhart i Tijanova supruga, Zalija. Nosile su svilom postavljene crvene torbe sa poslužavnicima. U jarku iza njih bile su kutije sa zalihom Oriza. Raspolagale su sa dve stotine poslužavnika.

Edi je pogledao preko reke. Nije bilo prašine. Presreo je Suzanin osmeh. Uzvratio joj je još širim osmehom. Ovo je bio teži, napetiji deo. Znao je da će uskoro potonuti u crvenu maglu. Zahvatiće ga borbeni žar i poneti za sobom. Bio je isuviše svestan okoline. Najviše ga je mučilo što su, u ovom trenutku, bili izloženi i bespomoćni kao kornjača bez oklopa.

Džejk je požurivao decu, noseći kutiju punu drangulija: trake za kosu, cucle, pištaljka od zove, stara cipela bez đona i poderana čarapa. U njoj je bilo dva tuceta različitih predmeta.

„Beni Slajtmen!" viknuo je Roland. „Frenk Taveri! Frensin Taveri! Ovamo!"

„Šta je ovo!" oglasio se Benijev otac. „Zbog čega izdvajaš mog sina iz..."

„Da bi obavio svoju dužnost, baš kao što ćeš i ti tvoju", reče Roland. „Ni reč više."

Četvoro prozvane dece okupilo se oko njega. Taverijevi su ga posmatrali blistavim očima, zadihani i porumeneli. Još uvek su se držali za ruke.

„Slušajte me dobro, neman kad da ponavljam", rekao je Roland. Beni i Taverijevi su se zabrinuto primakli. Džej nije bio zabrinut, jedva je čekao da krene; znao je svoju ulogu i većinu onog što će se dogoditi. Ili bar ono što se revolveraš nadao da će se dogoditi.

Roland se obratio deci, dovoljno glasno da bi ga čuli i njihovi pratioci na kraju stroja. „Krenućete stazom", rekao je, „svakih nekoliko koraka ćete baciti nešto, kao da vam je to ispalo na brzom, zahtevnom maršu. Od vas četvoro baš to i očekujem, brz, zahtevan marš. Nemojte trčati, hodajte što brže možete. Vodite računa gde stajete. Otići ćete do mesta na kom se staza račva - nekih osamsto metara odavde - i tamo ćete se zaustaviti. Shvatate li? Ni korak dalje od raskršća."

Spremno su klimnuli. Roland je premestio pogled na odrasle pratioce koji su nervozno stajali iza njih. „Njih četvoro idu prvi. Posle dva minuta i ostala deca polaze za njima. Prvo idu najstariji, najmlađi na kraju. Ne idu daleko; poslednji parovi neće mnogo odmaći od puta." Roland je podigao glas, preobrazivši ga u zapovednički povik. „Deco! Kad čujete ovo, vratite se! Vratite se što brže možete!" Stavio je prva dva prsta leve ruke u uglove usana i ispustio prodoran zvižduk. Nekolicina mališana je prekrila uši rukama.

Oglasila se Anabel Havijer, „Zašto ih zovete nazad, ako ste planirali da ih sklonite u jednu od pećina?" „Zato što neće ići u pećine", odgovorio je Roland. „Sakriće se tamo dole." Pokazao je ka istoku. „Gospa Oriza će voditi brigu o njima. Sakriće se u pirinču, sa ove strane reke." Pogledali su u istom pravcu, pa su svi istovremeno ugledali prašinu.

Vukovi dolaze.

5

„Dolazi nam društvo, slatki moj kolačiću", rekla je Suzana.

Roland je klimnuo, zatim se okrenuo Džejku. „Kreni, Džejk. Radi ono što sam ti rekao."

Džejk je izvukao punu šaku drangulija iz kutije. Dodao ih je Taverijevim blizancima. Preskočio je levi jarak, elegantno kao jelen, i krenuo stazom ka tesnacima. Ben ga je pratio u stopu. Frenk i Frensin su išli iza njih; devojčica je ispustila šeširić na zemlju.

„Dobro", reče Overholzer. „Ponešto shvatam. Vukovi će videti odbačene drangulije što će ih učvrstiti u uverenju da su deca tamo negde. Ali zašto šaljemo decu na sever, revolverašu? Zbog čega odmah ne krenu u pirinčana polja?"

„Zato što moramo pretpostaviti da Vukovi mogu namirisati trag svog plena baš kao istoimene životinje", reče Roland. Nanovo je podigao glas. „Deco, krenite stazoml Prvo najstarija! Držite svog para za rnku i nepu'stajte ga! Vratite se čim čujete zvižduk!"

Deca su krenula. Kalahan, Seri Adams, Havijerovi i Ben Slajtmen su im pomagali da predu preko jarka. Odrasli su, bez izuzetka, izgledali zabrinuto; samo je Benijev otac pored zabrinutosti gajio i očiglednu sumnju.

„Vukovi će krenuti tim putem zato što imaju razloga da veruju kako su deca tamo gore", rekao je Roland, „ali oni nisu budale, Vejne. Tražiće tragove, pa ih ne smemo razočarati. Ako imaju čulo mirisa - u šta bih se smeo kladiti u prošlogodišnji rod pirinča - mirisi moraju ići u paketu sa odbačenim trakama za kosu i ponekom cipelom. Kad prestane miris glavnine, miris četvorke će preneti iluziju još dalje, prema klancima. To ih može obmanuti i odvući odavde. Tada, to neće biti važno."

„Ali..."

Roland ga je ignorisao. Obratio se maloj skupini boraca. Ukupno ih je bilo sedam. To je dobar bro\, poručio je samom sebi. Broj moći. Pogledao je iza njih na daleki oblak prašine. Nadvisivao je preostale peščane đavole. Kretao se užasavajućom brzinom. Roland se ipak nije brinuo.

„Čujte i počujte." Obraćao se Zaliji, Margariti i Rozi. Članovi ka-teta su već znali ovaj deo, još otkad je stari Džejmi prošaputao dugo čuvanu tajnu u Edijevo uvo na tremu Džafordsovih. „Vukovi nisu ljudi niti monstrumi; oni su roboti."

„Roboti!" povikao je Overholzer. To nije bio uzvik neverice, već iznenađenja.

„Jašta, i to od vrste s kojom smo već imali posla", rekao je Roland. Zamislio je čistinu na kojoj su ostaci svite Velikog Medveda jurili sopstveni rep u neumornim, mahnitim krugovima. „Nose kapuljače da bi sakrili malene izuvijane stvari na glavi. Verovatno su ove širine i dužine. Raširio je prste na dva i pet centimetara. „Njih je Moli Dulin, nekada davno, presekla poslužavnikom. Slučajno ih je pogodila. Mi ćemo ih gađati."

„Kape za razmišljanje", rekao je Edi. „To je njihova veza sa spoljašnjim svetom. Bez njih su mrtvi kao osušena balega."

„Ovde gađajte." Roland je stavio desnu ruku na centimetar iznad glave.

„Ali grudi... škrge na grudima..." Počela je Margaret, zvučala je potpuno zbunjeno.

„Obično sranje, onda i sad", reče Roland. „Gađajte ih u vrh kapuljače."

„Jednog dana", reče Tijan, „saznaću zašto je bilo ovoliko sranja."

„lz sveg srca se nadam da će taj dan osvanuti", reče Roland. Poslednja deca - najmlada - krenula su stazom, poslušno se držeći za ruke. Najstarija su odmakla dvestotinak metara, a Džekova četvorka još toliko. To će biti dovoljno. Roland se okrenuo pratiocima.

„Kada se vrate", rekao je. „Prevedite ih preko jarka i kroz kukuruz u dva, paralelna reda." Pokazao je palcem iza svojih leđa. „Moram li vam reći koliko je važno da kukuruzne stabljike ostanu nedirnute, naročito one u blizini puta, gde ih Vukovi mogu videti?"

Odmahnuli su glavom.

„Kad stignete do pirinča", nastavio je Roland, „dopratite ih do nekog rukavca. Povedite ih što bliže reci, pa nek tamo zalegnu u visoku i zelenu travu." Raširio je ruke. Posmatrao ih je plamtećim pogledom.

„Raširite se. Odrasli treba da se rasporede prema reci. Ako vas snadu nevolje - još Vukova ili neka neočekivana opasnost - doći će s te strane.

Nije im dao vremena za postavljanje pitanja. Gurnuo je prste u uglove usana i zazviždao. Von Ejzenhart, Krela Anselmo i Vejn Overholzer su se pridružili ostalima u jarku, vikali su pozivajući decu da se okrenu i vrate. Edi je našao vremena da se osvrne za sobom. Bio je zapanjen brzinom kojom je oblak prašine napredovao prema reci. Takva brzina kretanja imala je smisla samo ako ste znali tajnu; sivi konji nisu bili pravi konji, već mehaničke sprave maskirane tako da izgledaju kao plemenite životinje, samo to. Podsećaju naflotuprokletih vladinih ševroleta, pomislio je.

„Rolande, jezde isuviše brzo! Hitri su kao đavoli!"

Revolveraš je pogledao u istom pravcu. „Dobro je", rekao je.

„Jesi li siguran?" pitala je Roza.

„Jesam."

Najmlađa deca su žurno prelazila put, držeći se za ruke. U očima im se ogledala mešavina straha i uzbudenja. Vodili su ih Kantab od Manija i Ara, njegova supruga. Rekla im je da zađu među biljke i da ne dodiruju ogoljene stabljike.

„Zašto, sai?" pitao je neki deran, od najviše četiri godine. Imao je sumnjivu tamnu mrlju na prednjoj strani kaputića. „Sav kukuruz je obran, vidite."

„To je igra", rekao je Kantab. „Igra nepipaj kukuruz." Zapevao je. Neka deca su mu se pridružila, ali je najveći deo bio isuviše zbunjen i preplašen.

Put su prelazili sve viši i stariji parovi. Roland je bacio još jedan pogled ka istoku. Procenio je da su Vukovi na desetak minuta od reke. To bi trebalo da bude dovoljno, ali bogova mu, bili su tako brzi. Već mu je palo na pamet da će Slajtmena mlađeg i Taverijeve blizance morati da zadrži u rovu kraj puta. To nije bilo po planu, ali je isti odmakao i stigao do faze u kojoj se gotovo uvek menja. Mora biti promenjen.

I poslednja deca su prošla, na putu su ostali samo Overholzer, Kalahan, Slajtmen stariji i Seri Adams. „Podite", naložio im je Roland.

„Čekaću mog dečaka!" pobunio se Slajtmen.

„Polazite"

Predradnik je bio oran za raspravu, ali ga je Seri Adams uhvatila za lakat dok ga je Overholzer ščepao za drugi.

„'Ajde", rekao je Overholzer. „Čovek će se brinuti o tvom dečaku kao da je njegov."

Slajtmen je odmerio Rolanda dugim, sumnjičavim pogledom, zatim je prešao jarak i počeo da tera decu nizbrdo, naporedo sa Overholzerom i Seri.

„Suzana, pokaži im sklonište", rekao je Roland.

Postarali su se da deca predu jarak okrenut reci dosta ispod mesta na kom su juče kopali. Suzana je nogom razgrnula gomilu lišća, granja i šaše - tako nešto se moglo očekivati pored seoskog puta -razotkrivši tamnu rupu.

„To je običan rov", rekla je, kao da se izvinjava. „Na vrhu su daske. Lake su, pa ih bez problema možete podići. Tu ćemo ih čekati. Roland je napravio... pa, ne znam kako ga vi zovete, ali tamo odakle ja dolazim tu stvar sa staklima kroz koju gledate zovemo periskop... kad dođe vreme, iskočićemo iz zaklona. Daske će popadati naokolo."

„Gde je Džejk, sa ono troje?" pitao je Edi. „Trebalo je da se vrate.

„Još je rano", umešao se Roland. „Smiri se, Edi."

„Neću se smiriti i nije rano. Dosad su se morali pojaviti. Idem..."

„Ne, nećeš", rekao je Roland. „Moramo poskidati što veći broj pre no što shvate šta se događa. To znači da glavnina vatrene moći ostaje ovde, njima iza leđa."

„Rolande, nešto nije u redu."

Revolveraš ga je ignorisao. „Gospe-sai, uvucite se unutra, molim vas. Kutije sa poslužavnicima su na vašem kraju; samo smo nabacili nešto lišća preko njih."

Pogledao je ka drugoj strani druma gde su Zalija, Roza i Margaret počele da ulaze u rupu koju je Suzana pokazala. Staza ka tesnacima bila je potpuno prazna. Ni traga ni glasa od Džejka, Benija i Taverijevih blizanaca. Počeo je da sumnja da je Edi u pravu; da nešto nije u redu.

6

I ostali su brzo i bez problema stigli do raskršća. Sačuvao je dve drangulije. Na račvanju je bacio slomljenu zvečku ka Gloriji I pletenu dečju narukvicu ka Crvenptici. Evo vam pa birajte, pomislio je, nadrljaćete u svakom slučaju.

Okrenuo se i video kako blizanci Taverijevih već grabe nazad. Beni ga je čekao, bledog lica i blistavih očiju. Klimnuo je, nateravši sebe da mu uzvrati osmeh. „Hajdemo", rekao je.

Čuli su Rolandov zvižduk. Blizanci su se dali u trk ne obazirući se na kamenčiće i odronjeno stenje koje je pokrivalo stazu. Držali su se za ruke, obilazeći ono što nisu mogli preskočiti.

„Hej, nemojte trčati!" proderao se Džejk. „Rekao je da ne trčimo i da pazimo gde sta..."

Tada je Frenk Taveri stao u rupu. Džejk je čuo lomljavu zgloba. Strašni trzaj na Benijevom licu rekao mu je da ga je i on čuo. Frenk je ispustio prigušeni urlik bola i pao postrance. Frensin ga je uhvatila za ruku, ali je dečak bio suviše težak. Propao je kroz njene ruke kao džak krompira. Udarac lobanje o granitnu izbočinu bio je mnogo glasniji od lomljave zgloba. Krv je potekla iz povredene glave, jarkocrvena pod ranim jutarnjim suncem.

Eto nevolje, pomislio je Džejk. I to na našem delu puta.

Beni je zevao, lice mu je dobilo boju buđavog sira. Frensin je klečala kraj brata, koji je zgrčeno ležao.

Noga mu je štrčala iz procepa pod neprirodnim uglom. Soptala je pored njega, nemoćna da prozbori makar ijednu reč. Odjedanput je soptanje prestalo. Prevrnula je očima i pala napred, preko onesvešćenog brata.

„Hajde", rekao je Džejk, ali je Beni nepomično stajao. Džejk ga je udario u rame. „U ime tvog oca!"

To ga je konačno pokrenulo.

7

Džejk je sve posmatrao na pribran i hladnokrvan način, pogledom revolveraša. Video je razmazanu krv na stenama, odrano parče skalpa, stopalo u rupi, posekotinu na usnama Frenka Tavernija, oble i tek propupele grudi devojčice koja je ležala preko brata. Vuci su se približavali. Nije to zaključio po Rolandovom zvižduku, već po dodiru. Edi, pomislio je, Edi hoće da dode ovamo.

Džejk nikada nije pokušavao da upotrebi dodir za odašiljanje misli, ali je sad to učinio: Ostani gde si! Ako ne budemo mogli da se vratimo na vreme, pokušaćemo da se sakrijemo dok ne produ. NEMOJ DOLAZITl OVAMO! NE REMETI PLAN!

Nije mogao znati da li je poruka stigla na odredište, ali je znao da za nešto drugo nema vremena. Beni je, u međuvremenu... šta? Šta je bila - le mot juste - odgovarajuća reč? Gospođica Averi iz Pajpera je mnogo polagala na le mot juste. Dosetio se. Bulaznio je. Beni je bulaznio.

„Šta ćemo sad, Džejk? Čoveče Isuse, oboje\ Do malopre su bili dobro! Trčali su i onda... šta ćemo ako naidu Vukovi? Šta ćemo ako naidu dok smo još ovde? Zar ne misliš da je najbolje da ih ostavimo?"

„Nećemo ih ostaviti", rekao je Džejk. Sagnuo se i zgrabio Frensin Taveri za rame. Povukao je u sedeći položaj. Hteo je da je skloni s brata i omogući Frenku da diše. Glava joj je pala unazad, kosa joj se talasala kao tamna svila.

Zatreptala je, otkrivajući beonjače. Džejk je ošamario, bez razmišljanja. Snažno je udario.

„Jao! Jao!" Otvorila je, divne, sablaznute, plave oči.

„Ustaj!" povikao je Džejk. „Makni se od njega!"

Koliko vremena je prošlo? Kako je sve bilo mirno otkad su deca nestala s druma! Nije se čuo ni cvrkut ptica. Čekao je da Roland ponovo zazviždi, ali uzalud. Zašto bi to činio? Bili su prepušteni sami sebi.

Frensin se prevrnula na stranu i pokušala da ustane. „Pomozi mu... molim te, sai, preklinjem..."

„Beni. Moramo da izvučemo Frenkovu nogu iz rupe." Beni se spustio na koleno sa druge strane palog dečaka. Bio je bled ali su čvrsto stisnute usne delovale ohrabrujuće. „Uhvati ga za rame."

Beni je uhvatio Frenka Taverija za desno rame. Džejk ga je uhvatio za levo. Pogledi su im se ukrstili iznad tela onesvešćenog dečaka. Džejk je klimnuo.

„Sad."

Potegli su zajedno. Frenk Taveri je otvorio oči - lepe i plave poput sestrinih - ispustio je krik u tako visokom registru da ga nisu mogli čuti. Noga je ostala zaglavljena u rupi.

Bila je duboko zavučena.

8

Iz oblaka prašine izdvojili su se prvi sivozeleni oblici. Čuli su udarce brojnih potkovica po nabijenoj zemlji. Tri žene iz Kale bile su u skloništu. Samo su Roland, Edi i Suzana ostali u jarku. Muškarci su stajali, Suzana je klečala raširenih butina. Posmatrali su stazu koja je vodila ka tesnacima. Bila je prazna.

„Čula sam nešto", reče Suzana. „Mislim da je neko od njih povreden."

„Jebi ga, Rolande. Idem po njih", rekao je Edi.

„Da li je to tvoja ili Džejkova želja?" pitao je Roland.

Edi je pocrveneo. Čuo je Džejka u glavi - ne pojedinačne reči, već njihov smisao - pretpostavio je da je i Roland uhvatio istu poruku.

„Ovde je stotinu dece a tamo samo četvoro", rekao je Roland. „Idi u zaklon, Edi. I ti, Suzana."

„Šta je s tobom?" pitao je Edi.

Roland je duboko udahnuo i oštro izdahnuo vazduh. „Pomoći ću im ako mogu."

„Nećeš poći za njim, je l' tako?" Edi je pogledao Rolanda sa nevericom. „Zbilja nećeš?"

Roland je posmatrao oblak prašine i sivozelenu grudvu ispod njega. Znao je da će se za nepun minut raspasti na pojedinačne jahače i konjanike, jahače sa iskeženim vučjim licima uokvirenim zelenim kapuljačama. Uskoro će stići do reke i zaplivati po njoj.

„Ne", rekao je. „Ne mogu. U zaklon."

Edi je još trenutak oklevao, bledolik, s rukom na dršci revolvera. Zatim se, bez reči, okrenuo i uhvatio Suzanu za ruku. Kleknuo je pored nje i zamakao u rupu. Samo je Roland ostao da s velikim revolverom za pojasom osmatra praznu stazu što vodi ka brdima i klancima.

9

Beni Slajtmen je bio snažno graden momak, ali nije mogao sam pomeriti komad stene koji je pritiskao stopalo Taverijevog dečaka. Džejku je to bilo jasno već posle prvog pokušaja. Njegov um (taj hladni, ledeni um) pokušao je da proceni težinu zarobljenog dečaka u odnosu na težinu navaljenog kamena. Kamen je bio teži.

„Frensin."

Pogled joj je bio vlažan i malo zamućen šokom.

„Voliš li ga?" pitao je.

„Jašta, svim srcem!"

On je tvoje srce, pomislio je Džejk. Dobro. „Pomozi nam. Čimni ga što jače možeš na moj znak. Ne obaziri se na njegove krike, samo cimaj."

Klimnula je, kao da ga razume. Džejk se nadao da jeste.

„Ako ga sad ne izvučemo, moraćemo da ga ostavimo."

„Nikada\" povikala je.

Nije bilo vremena za raspravu. Džejk se pridružio Beniju pokraj pljosnate kamenčine. Frenkova okrvavljena potkolenica nestajala je u crnoj rupi ispod njene neravne ivice. Dečak je stenjao, potpuno svestan okoline. Levo oko mu je prestrašeno bludelo. Desno je bilo pokriveno skorenom krvlju. Deo kože mu je visio kraj uveta.

„Podići ćemo stenu a ti ćeš ga izvući", objasnio je Džejk Frensini. „Dižemo na tri. Da li si spremna?" Klimnula je, kosa joj se rasula preko lica kao sjajna zavesa. Nije pokušavala da je skloni, samo je uhvatila brata ispod pazuha.

„Frensin, nemoj me povrediti", prostenjao je.

„Umukni", rekla mu je.

„Jedan", rekao je Džejk. „Čimni ovu jebenu stenčugu, Beni, makar ti jajca otpala. Čuješ li me?"

„Ne sekiraj se, samo broji.

„Dva. Tri."

Čimnuli su je, vrišteći od napora. Stena se pomerila. Frensin je svom snagom potegla brata unazad. I njoj se oteo vrisak.

Nisu se mogli takmičiti s krikom koji je ispustio Frenk Taveri, kad mu se noga oslobodila iz rupe. 

10

Roland je prvo čuo krike krajnjeg napora, a potom i vrisak čiste agonije. Nešto se tamo dogodilo, pa je Džejk rešio da nešto preduzme. Pitanje je da li će uspeti da ispravi sve što je pošlo naopako?

Oblaci kapljica blesnuli su pod jutarnjim svetlom kad su Vukovi nahrupili u Vhaj galopirajući ka drugoj obali na sivim konjima. Roland ih je jasno video, jurili su u talasima od pet šest konjanika, nemilosrdno podbadajući životinje. Procenio je da ih ima šezdesetak. Nestali su s vidika na drugoj strani reke, iza travom obrasle uzvišice. Pojavili su se, oko kilometar i po nizvodno.

Nestaće još jednom, iza poslednjeg brda. Nestaće svi odjednom ako samo ostanu u gomili - to će biti poslednja šansa da se Džejk vrati i da svi siđu u zaklon.

Posmatrao je stazu, očekujući da se deca pojave - očekujući da se Džejk pojavi - ali je ona i dalje bila prazna.

Vukovi su hitro odmicali zapadnom obalom reke. Konji su dizali kišu kapljica koje su se presijavale kao zlato na jutarnjem suncu. Razbacivali su komade zemlje i oblake peska. Zvuk konjskih kopita prelazio je u narastajuću grmljavinu.

11

Džejk ga je uhvatio za jedno rame, Beni za drugo. Poneli su Frenka Taverija duž staze. Žurili su, ne obazirući se na prepreke. Frensin je trčala za njima.

Savladali su poslednju krivinu. Džejk je ugledao Rolanda. Stajao je u jarku na suprotnoj strani druma. Taj prizor ga je ispunio zadovoljstvom. Revolveraš ih je posmatrao s levom rukom na dršći pištolja i šeširom zabačenim na potiljak.

„To je moj brat!" vikala je Frensin. „Pao je! Noga mu se zaglavila u rupi!"

Roland je najedanput nestao s vidika.

Frensin se osvrnula okolo, više zbunjena nego uplašena. „Šta...?"

„Čekaj", rekao je Džejk. Nije znao šta da kaže. Ostao je bez ideja. Ako je i revolveraš bio podjednako smeten, najverovatnije će sve troje skončati ovde, pokraj puta.

„Moj zglob... gori", prostenjao je Frenk Taveri.

„Začepi", rekao je Džejk.

Beni se nasmejao. Bio je to prestrašeni smeh, ali ipak smeh. Džejk ga je pogledao preko okrvavljenog, cmizdravog Frenka Taverija... i namignuo. Beni mu je uzvratio istom merom. Tog trenutka su obnovili prijateljstvo.

12

Suzana je mirno ležala u tami skrovišta pokraj Edija i mirisala kiselkasti miris lišća, kad je presekao iznenadni grč u stomaku. Jedva da ga je registrovala kad je pogodio oštar ubod plavog i divljeg bola, zario se u levu polovinu mozga, umrtvljujući joj tu stranu lica i vrata. Mozak joj se ispunio slikom goleme trpezarije; videla je vruće pečenje, punjenu ribu, sočne odreske, boce šampanjca, posude s močom, reke crvenog vina. Čula je klavir i raspevani glas, nabijen strahovitom tugom. Pevao je, „Neko je spasao, neko je spasao, neko je noćas spasao moj život."

Ne! povikala je Suzana obraćajući se sili koja je pokušavala da je preuzme. Da li je ta sila imala ime? Naravno da jeste. Zvala se Majka, njena ruka je ljuljala kolevku, a ruka koja ljulja kolevku vlada sv...

Ne! Moraš mi dopustiti da završim ovaj posao! Ako iposle budeš želela da ga imaš, pomoći ću ti! Pomoći ću ti da ga dobiješ! Ali ako pokušaš da mi se nametneš u ovom trenutku, boriću se zubima i noktima! Ako budem morala da poginem i u smrt odvedem i tvoj dragoceni porod, učiniću to! Čuješ li me, kučko?

Jedno vreme oko nje nije bilo ničeg izuzev tame, pritiska Edijeve noge, utrnule leve strane lica, sve bližeg konjskog topota, kiselkastog mirisa lišća i disanja ostalih Sestara zauzetih pripremom za bitku. Iz predela iza levog uva doprle su savršeno artikulisane reči. Mija je po prvi put progovorila.

Bij svoju bitku, ženo. Pomoći ću ti, ako budem mogla. Potom održi svoje obećanje.

„Suzana?" promrljao je Edi. „Kako ti je?"

„Dobro", rekla je. Govorila je istinu. Prodorni, plavičasti bol je nestao. Glas je iščezao, kao i užasna obamrlost. Znala je da Mija, ipak, vreba u neposrednoj blizini.

13

Roland je ležao na stomaku u jarku, motrio je Vukove očima mašte i intuicije. Galopirali su između grebena i brda. Široki, zeleni ogrtači lepršali su za njima. Nestaće iza brda na nekih sedam sekundi, ako ostanu u skupini i vode ne isprednjače. Ako je pravilno izračunao njihovu brzinu. Ako je u pravu, ima pet sekundi da prebaci Džejka i ostale. IIi sedam. Ako je u pravu, imaće samo tih pet sekundi da predu preko druma. Ako greši (ili ako deca budu spora), Vukovi će videti čoveka u jarku, decu na putu ili i jedno i drugo. Najverovatnije će biti predaleko da bi upotrebili oružje, ali to i neće biti tako važno zato što će pažljivo organizovana zaseda propasti. Bilo bi najpametnije da ostane u zaklonu i prepusti decu njihovoj sudbini. Vukovima neće biti potreban bolji dokaz da su deca nagurana u neki od napuštenih rudnika od usamljene četvorke na stazi ka klancima.

Dostapredomišljanja, čuo je Kortov glas. Ako hoćeš da nešto uradiš, bedni crve, ovo tije poslednja šansa za to.

Skočio je na noge. Džejk i Beni Slajtmen su stajali odmah preko puta, zaklonjeni gomilom velikog kamenja na razmeđu Istočnog druma i staze prema klancima, pridržavali su Frenka Taverija. Dečko je bio krvav od glave do pete; bog sveti zna šta mu se dogodilo. Iza njega je uplašeno provirivala sestra. Ličili su na sijamske, a ne obične blizance.

Roland je podigao ruke zabacivši ih preko glave, kao da grabi nevidljivi oslonac u vazduhu: Kmeni, brzo! Ovamo! Istovremeno je gledao ka istoku. Ni traga od Vukova; dobro je. Brdo ih je, za trenutak, zaklonilo.

Džejk i Beni su jurnuli preko druma, vukući dečaka. Frenkove plitke čizme ostavljale su sveže udubine u oganu. Roland se nadao da Vukovi neće pridavati veliki značaj ovim tragovima.

Devojčica je išla poslednja, laka kao pero. „Dole!" zarežao je Roland, grabeći je za rame i bacajući je na tlo. „Dole, dole, dole" Zalegao je kraj nje, a Džejk preko njega. Kroz obe košulje i preko lopatica osećao je mahnite udarce dečakovog srca. Doneli su mu silno olakšanje.

Topot kopita je bio jak i odsečan, svakog sekundaje bio sve bliži. Da li su ih čelni jahači opazili? Nije znao, ali će saznati, i to vrlo uskoro. U međuvremenu će postupati po planu. U malenom rovu je zbog tri neočekivana gosta bilo jako tesno. Ako su Vukovi videli Džejka i ostale kako prelaze put, sigurno je da će izgoreti u rupi bez ijednog ispaljenog metka ili bačenog poslužavnika. Nije imao kad da brine. Po Rolandovim proračunima ostao im je minut, možda četrdesetak sekundi. Taj poslednji komadić vremena se ubrzano topio.

„Skidaj se s mene i zavuci pod pokrivač", rekao je Džejku. „Odmah."

Težine je nestalo. Džejk je zaronio u pomrčinu.

„Imam savet i za tebe, Taveri", rekao je Roland. „Budi tih. Za dva minuta se deri koliko hoćeš, ali sad ćuti.

To važi za sve vas."

„Ćutaću", rekao je dečak, promuklim glasom. Beni i Frenkijeva sestra su klimnuli.

„U jednom trenutku ćemo ustati i početi da pucamo", rekao je Roland. „Vas troje - Frenk, Frensin, Beni -ostaćete u rovu. Prikovani za tlo." Zastao je. „Ne mrdajte ni za živu glavu."

14

Roland je ležao u tami koja je zaudarala na trulo lišće i prašinu, osluškujući disanje dece. Ovaj zvuk je uskoro ustuknuo pred topotom kopita. Oči mašte i intuicije su se ponovo aktivirale. Ukazao mu se izuzetno živ prizor. Za tridesetak ili petnaestak sekundi, crveni borbeni žar će oduvati sve izuzev najprimitivnijih slika, ali je sad video sve i sve što je video odgovaralo je njegovom planu. Zašto da ne? Ko bi traćio vreme zamišljajući kako mu planovi polaze naopako?

Video je blizance Kale kako leže opruženi kao leševi u najgušćem, najvlažnijem delu pirinčanih polja i blato koje im natapa košulje i pantalone. Video je i odrasle pratioce iza njih, na mestu na kome su se polja spajala s obalom. Video je Seri Adams sa poslužavnicima i Aru od Manija - Kantabovu suprugu - sa nekoliko svojih. I ona je bacala (iako, kao jedna od Manijevih, nije mogla da učestvuje u ženskim udruženjima). Video je i nekolicinu muškaraca - Estradu, Anselma, Overholzera - sa samostrelima čvrsto stisnutim uz grudi. Von Ajzenhart nije grlio samostrel već pušku koju je Roland očistio. Sa istoka su im se primicali redovi jahača pod zelenim plaštevima na sivim konjima. Usporili su tempo. Sunce se konačno podiglo. Odražavalo se sa metalnih maski. Svetlucave maske su skrivale još metala. Roland je dozvolio oku mašte da se uzdigne i potraži druge jahače, na primer družinu koja je jezdila ka jugu i nebranjenom gradu. Nije video nikog. U njegovom umu je čitav čopor jahao ka njima. Ako su progutali mamac koji je Roland sa ka-tetom devedeset devet pažljivo postavio, morali su jahati zajedno. Video je zaprežna kola poredana sa strane puta okrenute gradu. Na trenutak je pomislio da je bilo bolje da su ispregli konje. Upregnute životinje su svedočile o bekstvu u velikoj žurbi. Video je stazu koja je vodila ka klancima, napuštenim i aktivnim rudnicima i lavirintu pećina iza njih. Vifleo je kako vodeći Vukovi zastaju pored staze i zatežu uzde u zelenim rukavicama. Gledao je kroz njihove oči i video hladne prizore nalik onim u Magdavidima. Video je šeširić koji je ispustila Frensin Taveri. Um nije imao samo oči već i nos, pa je namirisao slabu ali prepoznatljivu aromu dece. Namirisao je nešto bogato i masno - materiju koju će Vukovi oduzeti otetim mališanima. Raspolagao je i čulom sluha. Čuo je škripanje i škljocanje kakvo je izlazilo iz Andija, tiho zavijanje releja, servomotora, hidrauličnih pumpi i bog te pita kakve mašinerije.

Okom uma je obuhvatio Vukove zauzete osmatranjem zbrke tragova na putu (bar se nadao da deluju zbrkano), a zatim i staze ka klancu. Nije zamišljao kako ćutke stoje oko njihovog zaklona sa isukanim vatrenim štapovima, spremni da ih sažežu u rupi, zato što od takvih misli nije bilo vajde. Ne, posmatrali su stazu ka klancu. Sigurno su gledali na tu stranu. Namirisali su decu - možda i njihov strah a ne samo masnu tvar pohranjenu duboko u dečjim mozgovima i registrovali raštrkane drangulije koje je njihov plen usput pobacao. Stajali su na mehaničkim konjima, posmatrajući stazu.

Podite, tiho je ponavljao u sebi. Osetio je kako se Džejk meškolji pored njega, osluškujući njegove misli. Njegovu molitvu. Podite. Podite za njima. Za vašim plenom.

Jedan od Vukova je prekinuo tišinu glasnim praskom. Usledio je kratki zov sirene i gnusni ćurlikajući zvižduk koji je Džejk čuo u Doganu. Konji su se pokrenuli. Registrovao je meki topot potkovica po oganu, zatim udarce po mnogo tvrdem zemljištu, po stazi što vodi ka klancima. To su bili jedini zvuci; ovi konji nisu nervozno rzali, kao oni upregnuti u zaprege. Rolandu je to bilo dovoljno. Zagrizli su mamac. Izvadio je revolver iz futrole. Osetio je kako se Džejk pomera u tami kraj njega. Dečak je potegao svoje oružje.

Upozorio ih je na formaciju koju će zateći kad iskoče iz zaklona: četvrtina Vukova će biti na jednoj strani staze, onoj prema reci, četvrtina će biti na strani Kala Brin Stardžisa. Tamo će ih možda biti i više zato što će Vukovi, ili njihovi programeri, smisleno očekivati da se iz tog pravca pojavi opasnost. A ostali? Njih tridesetak? Oni će biti na stazi. Galopom će grabiti prema svom plenu.

Roland je počeo da broji do dvadeset. Prekinuo je kad je stigao do devetnaest. Skupio je noge - više nije osećao tup bol - i poskočio u vazduh sa očevim pištoljem u rukama.

„Za Gilead i Kalul ' urliknuo je. „Sada, revolveraši! Sada, Sestre Orize! Sada, sada! Pobijte ih! Bez milosti! Sve ih pobijte"

15

Izbili su iz zemlje kao red zmajevih zuba. Daske su poletele na sve strane, zajedno sa gomilom suvog korova i lišća. Roland i Edi su imali velike revolvere sa drškama od sandalovine. Džejk je imao očev ruger. Margaret, Roza i Zalija držale su Rize. Suzana je držala dve, prekrstila je ruke preko grudi kao da se brani od hladnoće.

Vukovi su bili raspoređeni onako kako ih je Roland video okom mašte, hladnokrvnim pogledom ubice. Crvena plima je nahrupila i zbrisala sve misli i emocije, poslednje što je osetio bio je trijumf. Nikada nije bio tako srećan što je živ kao kad se spremao da podeli smrt. Govorio im je opet minutapunih krvi, bola igluposti. Došlo je i tih pet minuta. Rekao im je da mu je posle toga uvek bilo muka. To je bila istina ali se na početku sukoba uvek osećao neopisivo dobro, u stvari, samo tada se osećao najcelovitije i kao svoj na svome. To su bili ostaci poderanog plašta slave. Nije bilo važno što je za protivnike imao robote; bogova mu, ne! Bilo mu je važno što je pred sobom imao bića koja su se generacijama naslađivali patnjama nemoćnih. Ovaj put su uhvaćeni u zamku i potpuno nadmudreni.

„Gadajte vrhove kapuljača!" vrištao je Edi, dok je Rolandov pištolj u njegovoj desnici grmeo i bljuvao vatru. Upregnuti konji i mule su se propinjali u amovima; neke životinja su prestrašeno zanjištale. „Vrhove kapuljača, gađajte kape za razmišljanje!"

Kao da ilustruju njege povike, zelene kapuljače trojice jahača desno od staze ugnule su se kao pritisnute nevidljivim prstima. Jahači su bešumno skliznuli iz sedla i bubnuli o zemlju. U dedinoj priči o Vuku kog je oborila Moli Dulin, bilo je dosta koprcanja i trzanja, ali su ova trojica nepokretno ležala ispod kopita propetih konja. Moli možda nije lepo pogodila skrivenu „kapu za razmišljanje", ali je Edi znao šta gađa.

Roland je počeo da puca iz boka, gotovo nehajno, ali je svako zrno našlo metu. Okomio se na one na stazi, s namerom da od nagomilanih vučjih tela načini barikadu. 

„Riza precizno leti!" vrisnula je Rozalita Munjoz i hitnula poslužavnik. Poleteo je preko Istočnog puta, zlokobno vrišteći. Prošao je kroz kapuljaču jahača koji je najviše isprednjačio na stazi baš kad je očajnički pokušavao da zaustavi i okrene konja. Stvor je kliznuo unazad i tresnuo o tlo.

„Riza!" Bila je to Margaret Ajzenhart.

„Za mog brata" kriknula je Zalija.

„Gospa Riza je došla po vas, kopilad" Suzana je raširila ruke i bacila oba poslužavnika istovremeno. Leteli su kroz vazduh, vrišteći. Ukrstili su se i pogodili cilj. Otkinuti vrhovi kapuljača zalepršali su u vazduhu; njihovi vlasnici su se, koji sekund kasnije, opružili po prašini.

Vatrene šipke su zasijale na jutarnjem suncu kad su uznemireni, nervozni jahači sa obe strane staze aktivirali energetsko oružje. Džejk je pogodio kapu za razmišljanje prvog koji je isukao mač, pa je on pao preko svetlucavog oružja koje mu je zapalilo ogrtač. Njegov konj je naglo skrenuo presekavši svetlosni štap jahača sa leve strane. Glava mu je otpala, otkrivajući splet žice i gomilu varnica. Sirene su gromko zavijale, kao protivprovalni alarm iz pakla.

Roland je strepeo da će Vukovi najbliži gradu pokušati da se odvoje od glavnine i jurnuti ka Kali. Devetorica preostalih su, umesto toga - Edi je skinuo šestoricu sa prvih šest hitaca - podboli konje i jurnuli pravo na njih. Dvojica ili trojica su bacili zujeće srebrne kugle.

„Edi! Džejk! Zujalice! Sa desne strane!"

Smesta su se okrenuli u tom pravcu, ostavljajući žene da same bacaju poslužavnike, uredno poslagane u svilom postavljenim torbama. Džejk je stajao raširenih nogu. Levom rukom je pridržavao desnu u kojoj je počivao ruger. Vetar mu je nosio kosu sa čela. Posmatrao je napadače sa hladnim, proračunatim osmehom. Ispalio je tri hica. Odjeknuli su kao tri petarde u jutarnjem vazduhu. Nejasno se sećao dana kad su u šumi gađali u vazduh bačeno glineno posude. Gadanje mnogo opasnijih meta pričinjavalo mu je silno zadovoljstvo. Prve tri leteće kugle su eksplodirale u sjajne munje plavičastog svetla. Četvrta se trznula i krenula pravo na njega. Zalegao je i čuo kako proleće tik iznad njegove glave, zujeći kao razgoropađeni toster. Znao je da će se okrenuti i vratiti nazad.

Suzana joj to nije dozvolila, okrenula si i zavitlala poslužavnik na nju. Jurnuo je pravo ka meti. Udario je zujalicu, pa su zajedno eksplodirali. Šrapneli su se rasuli po kukuruznim stabljikama, paleći neke od njih.

Roland je punio oružje, uperivši zadimljena cev u tlo između nogu. Edi je radio isto, iza Džejka.

Vuk je preskočio gomilu trupina na početku staze dok je zeleni ogrtač lebdeo za njim. Jedan od Rozinih poslužavnika mu je iscepao kapuljaču, otkrivajući radarsku antenu. Kape za razmišljanje su se kod robota iz medveđe svite okretale sporo i neravnomerno; ova se okretala tako brzo daje podsećala na nejasnu metalnu mrlju. Zatim je nestala, Vuk se strovalio na stranu zakačivši ekipaž Overholzerove zaprege. Konji su u strahu ustuknuli, gurajući zapregu na one iza sebe. Ukleštene životinje su se ržući propele. Pokušale su da pobegnu ali nisu imale kud. Overholzerova zaprega se nagnula i prevrnula. Konj oborenog Vuka izbio je na drum, sapleo se preko robotskog tela i prosuo po prašini. Ostao je da leži sa Čudno iskrivljenim nogama.

Rolandov um se isključio; ništa mu nije promicalo. Napunio je pištolj. Vukovi koji su odmakli po stazi su se, baš kako se i nadao, u neredu tiskali iza nagomilanih trupina. Grupa od petnaest jahača na levom krilu bila je gotovo uništena, preostala su samo dva. Oni sa desne strane pokušavali su da zaobidu jarak u kom su Sestre Orize i Suzana držale položaj. Roland je prepustio preostala dva Vuka na svojoj strani Ediju i Džejku i potrčao niz rov da pomogne Suzani, koja je počela da dejstvuje po deset Vukova koji su jurišali na njih. Jedan je podigao zujalicu, ali je ispustio kad mu je Rolandovo zrno otkinulo kapu za razmišljanje. Roza je skinula drugog, a Margaret Ajzenhart trećeg.

Margaret se sagnula da dohvati poslužavnik. Kad se podigla, svetlosni štap joj je odsekao glavu. Ona se otkotrljala u rov zapaljene kose. Benijeva reakcija je bila shvatljiva; sai Ajzenhart mu je bila kao druga majka. Kad se goruća glava zaustavila kraj njega, odgurnuo je od sebe i žurno iskobeljao iz rova. Urlao je, zaslepljen panikom.

„Beni, ne, vrati se!" povikao je Džejk.

Dva preostala Vuka su bacila smrtonosne srebrne kugle na dečaka koji je urlao i puzao na sve četiri.

Džejk je oborio jednu. Nije uspeo da zaustavi drugu. Pogodila je Benija Slajtmena u grudi, dečak je eksplodirao, jedna ruka se otkinula i pala na put, okrenuta dlanom prema nebu.

Suzana je skinula kapu za razmišljanje sa Vuka koji je ubio Margaret. Drugim tanjirom je učinila isto ubici Džejkovog prijatelja. Izvukla je dve Rize iz torbi i okrenula prema nadirućim Vukovima baš kad je prvi skočio u rov. Konjem je oborio Rolanda i podigao mač, spreman da ga saseče. Suzanu je podsećao na sjajnu, narandžastu neonku.

„Nećeš, vala" povikala je i zavitlala poslužavnik u desnoj ruci. Presekao je sjajnu sablju pa je oružje eksplodiralo pri balčaku, otkinuvši napadačevu ruku do ramena. Rozin poslužavnik mu je, sledećeg trenutka, otfikario kapu za razmišljanje. Nemoćno je posrnuo na stranu i tresnuo o tlo. Iskežena maska se cerila na paralizovane i užasnute blizance Taverijevih, koji su ležali grčevito stisnuti jedno uz drugo. Smesta je počela da se dimi i rastapa.

Džejk je jurnuo preko Istočnog puta, uzvikujući Benijevo ime. Punio je ruger u hodu, ne znajući da gazi po krvi svog prijatelja. Roland, Suzana i Roza su, za to vreme, sredili pet Vukova, ostatak severnog krila napadačke horde. Jahači su gonili konje u nervoznim, zaludnim krugovima, kao da su zbunjeni novonastalim okolnostima.

„Treba li ti društvo, dečko?" pitao ga je Edi. Desno od njih je grupa Vukova raspoređenih prema gradu spokojno ležala s nosom u prašini. Samo je jedan stigao do jarka; ležao je sa glavom u gomili sveže iskopane zemlje i čizmom na drumu. Ostatak tela bio mu je umotan u zeleni ogrtač. Ličio je na crknutu bubu u čauri.

„Naravno", rekao je Džejk. Da li je pričao ili je samo razmišljao? Nije znao. Sirene su parale vazduh. „Kako ti kažeš. Ubili su Benija."

„Znam. To je strašno."

„Trebalo je da srede njegovog jebenog oca", rekao je Džejk. Da li je plakao? Nije znao.

„Slažem se. Imam poklon za tebe." Edi mu je spustio u ruke loptice prečnika tri centimetra. Učinilo mu se da su od čelika. Stisnuo ih je i osetio kako se savijaju pod prstima. Učinilo mu se da gnječi igračku od veoma tvrde gume. Na maloj tabli je pisalo:

„ZUJALICA" MODEL HARI POTER

Serijski # 465-11-AA HPJKR 

PAŽNJA EKSPLOZIV

Ugledao je dugme na levoj strani table. Delom svog uma se pitao ko je taj Hari Poter. Najverovatnije pronalazač zujalice.

Stigli su do gomile mrtvih Vukova na početku staze. Možda mašine ne mogu biti mrtve, ali Džejk nije mogao drugačije misliti o njima onako ukočenim i zapletenim. Mrtvi su, nego šta. Bilo mu je neizmerno drago. Nešto je eksplodiralo iza njih, usledio je vrisak ekstremnog bola ili ekstremnog zadovoljstva. Džejku je, na trenutak, bilo svejedno. Sva pažnja mu je bila usmerena na preostale Vukove zarobljene na stazi. Bilo ih je između osamnaest i dvadeset četiri.

Ispred svih je jahao jedan Vuk sa podignutim vatrenim štapom. Okrenuo se i mahnuo vatrenim štapom pokazujući na drum. Nije to vatreni štap, pomislio je Edi. To je svetlosna sablja, baš kao one u Ratovima zvezda. Ove svetlosne sablje nisu bile igračke - ubijale su. Šta se to, do đavola, događa?. Pa, momak ispred njih je pokušavao da okupi trupe, to je bilo jasno. Edi je odlučio da skrati propoved. Pritisnuo je dugme najednoj od tri zujalice koje je zadržao za sebe. Stvarčica je zazujala i zavibrirala u ruci. Imao je osećaj da drži električnu igračku.

„Hej, veseljače!" povikao je.

Vuk je okrenuo glavu, Edi je mlako zavitlao zujalicu ka njemu. Očekivao je da će pasti dvadeset, trideset metara pre skupine preostalih Vukova i ostati u prašini. Umesto toga je ubrzala, podigla se i udarila Vuka predvodnika posred nacerenih usta. Eksplodirao je od vrata nagore. Od glave i kape za razmišljanje nije ostalo ništa.

„Hajde", rekao je Edi. „Oprobaj se i ti. Iskoristi njihovo sranje protiv...

Džejk ga je ignorisao. Ispustio je poklonjene zujalice. Prešao je preko gomile tela i krenuo stazom. „Džejk? Džejk, ne bih rekao da je to dobra ideja..."

Neko ga je zgrabio za nadlakticu. Okrenuo se i podigao pištolj. Spustio ga je, nakon što je ugledao Rolanda. „Ne čuje te", rekao je revolveraš. „Hajde. Idemo za njim."

„Čekaj, Rolande, čekaj." Bila je to Roza. Osmotrio je, bila je poprskana krvlju, verovatno nesretne sai Ajzenhart. Nije imala nijednu ranu. „Pridružiću vam se", rekla je.

16

Stigli su do Džejka baš kad su preostali Vukovi krenuli u poslednji juriš. Nekolicina je bacila zujalice.

Roland i Edi su ih lako oborili u letu. Džejk je ispalio devet pribranih hitaca u ravnomernom razmaku, pridržavajući revolver levom rukom. Posle svakog pucnja jedan od Vukova bi kliznuo unazad iz sedla ili bi pao postrance pod kopita mehaničkih konja. Kad se ruger ispraznio, Roza je skinula desetog, izvikujući ime Gospa Orize. Pridružila im se i Zalija Džafords. Jedanaesti je pao pod njenim poslužavnikom.

Dok je Džejk punio ruger, Roland i Edi su se dali na posao. Gotovo je sigurno da su mogli skinuti i preostalih osam jahača (Edi se nije iznenadio što je u zadnjoj skupini bilo tačno devetnaest Vukova), ali su poslednju dvojicu ostavili Džejku. Primicali su se, mašući svetlosnim mačevima. Takav prizor bi svakako prestrašio gomilu seljaka, ali je staloženi dečak skinuo kapu za razmišljanje onog s leva. Zatim je skočio u stranu, izbegavajući malodušni zamah poslednjeg Vuka.

Konj je preskočio gomilu tela na kraju staze. Suzana je bila na drugom kraju druma, sedela je na butinama usred gomile šklopocija pod zelenim ogrtačima i istopljenim, istrulelim maskama. I ona je bila poprskana krvlju Margaret Ajzenhart.

Roland je shvatio da je Džejk ostavio poslednjeg za Suzanu, koja nije mogla da im se pridruži zbog kraćih nogu. Klimnuo je s razumevanjem. Dečko je ovog jutra prisustvovao strašnim stvarima, preživeo je užasni šok, ali je Ronald znao da će se oporaviti. Oj ga je čekao u padreovom parohijskom domu. Pomoći će dečaku da se izbori s bolom.

„Gospa O-RIZA!" zavrištala je Suzana i zavitlala poslednji poslužavnik na Vuka koji se okretao prema istoku, ka onom što je možda smatrao domom. Poslužavnik se vrišteći uzdigao i otkinuo vrh zelene kapuljače. Poslednji kradljivac dece se, još trenutak, zadržao u sedlu tresući se i pišteći sirenom, kao da poziva pomoć koja neće stići. Zatim se divlje trznuo unazad. Izveo je besprekorni salto i tresnuo o tlo. Sirena je naglo zamukla.

I tako, pomisli Roland, prođoše naših pet minuta. Tupo je osmotrio zadimljenu cev revolvera, pre no što ga je vratio u futrolu. Alarmi na oborenim mašinama postepeno su se gasili.

Zalija ga je pozvala zbunjeno i omamljeno. „Rolande!" rekla je.

„Da, Zalija."

„Zar ih više nema? Da li je moguće da ih više nema? Da li si siguran?"

„Poskidali smo sve do jednog", odgovorio je Roland. „Izbrojao sam šezdeset i jednog, Svi leže na drumu ili u našem rovu."

Tijanova žena je mirno stajala, apsorbujući ponudenu informaciju. Zatim je učinila nešto što je iznenadilo čoveka koga je veoma teško iznenaditi. Bacila se na njega, pritisnuvši ga svojim telom. Bez zazora mu je prekrila lice gladnim, vlažnim poljupcima. Roland je to neko vreme mirno trpeo, ali je napokon odgurnuo od sebe. Mučnina je nailazila. Poznati osećaj beskorisnosti. Pomislio je da može doveka voditi ovakvu bitku ili bitke, gubeći prst u sukobu sa jastogovištima na jednom i možda oko u borbi sa prepredenom starom vešticom na drugom mestu, da bi posle svakog sukoba shvatio da je Mračna Kula malo dalja umesto malo bliža i da suvi grč neumitno puže ka njegovom srcu.

Prestani s tim, poručio je sebi. To je besmisleno i ti to znaš.

„Da li će poslati još Vukova?" pitala ga je Roza.

„Možda više nemaju koga da pošalju", rekao je Roland. „Ako i imaju, sigurno će ih biti manje. Sad znate kako da ih ubijete, zar ne?"

„Tako je", rekla je, divlje se nacerivši. Pogledom je obećavala više od poljubaca, ako im se kasnije ukaže prilika.

„Zađi među kukuruze", rekao joj je. „Nek ti Zalija pravi društvo. Obavestite ih da je ovde bezbedno i da se mogu vratiti. Gospa Oriza je danas bila naklonjena Kali. Kao i potomstvu Eldovom."

„Zar ti nećeš poći?" pitala je Zalija. Uzmakla je za korak. Obrazi su joj plamteli od uzbudenja. „Zar im nećeš dozvoliti da te pozdrave?"

„Možda će kasnije dobiti priliku da klicanjem pozdrave čitavu ekipu", reče Roland. „Sad moramo porazgovarati. Znate, dečko je pretrpeo veliki šok."

„Shvatam", reče Roza. „U redu. Hajdemo Zi." Uhvatila je Zaliju za ruku. „Pomozi mi da prenesem dobre vesti."

17

Dve žene su pregazile drum. Pažljivo su zaobišle razbacane, krvave ostatke nesretnog Slajtmenovog dečaka. Zalija je pomislila da se većina njegovih ostataka drže zajedno samo zahvaljujući odeći. Stresla se, pomislivši na očevu tugu.

Gospa sai mladeg revolveraša bila je na suprotnoj, severnoj strani rova, zauzeta ispitivanjem palih Vukova. Jedna antena se slabo okretala. Šake u zelenim rukavicama su se nekontrolisano trzale u prašini. Suzana je, pred očima Roze i Zalije, zgrabila poveći kamen i hladnokrvno tresnula po ostacima kape za razmišljanje. Vuk se odmah umirio. Prestalo je i tiho, napadno zujanje.

„Idemo da obavestimo ostale, Suzana", reče Roza. „Pre toga želimo da ti se zahvalimo na sjajno obavljenom poslu. Volimo te, vaistinu!"

Zalija je klimnula. „Blagodarimo, Suzana od Njujorka. Blagodarimo puno-puno, više no što se rečima da iskazati."

„Tako je, vaistinu", složila se Roza.

Gospa-sai ih je pogledala, slatko se smešeći. Rozalita je na trenutak posumnjala. Učinilo joj se da je na tamnom licu videla nešto neobično. Kao da je shvatila da Suzana Din više nije tu. Sumnja je iščilela. „Krenule smo da s ostalima podelimo dobre vesti, Suzana", rekla je.

„Samo vi uživajte", rekla je Mija, ničija kći. „Dovedite ih ovamo. Recite im da je opasnost prošla i pustite sumnjičave duhove da prebroje mrtve."

„Pantalone su ti mokre, samo da znaš", rekla je Zalija.

Mija je mrgodno klimnula. Stomak joj se okamenio posle snažne kontrakcije, ali nije ni trepnula. „To je krv, bojim se." Klimnula je u pravcu obezglavljenog tela rančerove žene. „Njena krv."

Krenule su kroz kukuruze, držeći se za ruke. Mija je posmatrala Rolanda, Edija i Džejka kako prelaze drum i žure k njoj. Ovo može biti opasno. Možda ipak ne tako opasno; Suzanini prijatelji su delovali potreseno. Ako im se učini da nije sasvim pri sebi, možda će to pripisati sličnom raspoloženju.

Treba samo da sačeka svoju šansu. Čekaće... i neopaženo nestati. U međuvremenu je jahala na stomačnim kontrakcijama kao čamac po visokom talasu.

Znaće kud si krenula, prošaputao je glas. Nije dopirao iz glave, već iz stomaka. Bio je to glas njenog momka. Taj je znao šta govori.

Ponesi kuglu sa sobom, nastavio je. Ponesi je kad podeš. Tako ćeš ih sprečiti da pođu za tobom.

Jašta.

18

Prekratio je konju život hicem iz rugera.

Dole ispod druma, iz pravca pirinčanih polja, dopro je urlik zadovoljstva pomešan s nevericom. Zalija i Roza su isporučile dobre vesti. Potom je žalobni vrisak presekao radosno klicanje. Prenele su i one loše. Džejk Čembers je sedeo na točku prevrnutog vagona. Ispregao je tri nepovredena konja. Četvrti je ležao na tlu sa dve slomljene noge. Životinja je bespomoćno penila molećivo posmatrajući dečaka. Prekratio joj je muke. Zurio je u mrtvog prijatelja. Tvrda površina druma upijala je Benijevu krv. Ruka mu je ležala dlanom okrenuta nagore, kao da mrtvi dečak želi da se rukuje s bogom. Kojim bogom? Ako je verovati najsvežijoj glasini, vrh Mračne Kule je bio prazan.

Iz pirinča Gospa Orize uzdigao se novi vrisak bola. Kako da zna koji je pripadao Slajtmenu, a koji Vonu Ajzenhartu? S ove daljine Džejk nije mogao razlikovati rančera od predradnika, zaposlenog od poslodavca. Da li se iz tog iskustva mogla izvući lekcija ili je to bio primer onog što bi gospođica Averi iz dobrog starog Pajpera nazvala strahom, lažnim dokazom koji uverljivo izgleda?

Nije mogao sumnjati u realnost dlana okrenutog prema sjajnom i blistavom svodu.

Raja je počela da peva. Džejk je prepoznao pesmu. Bila je to nova verzija pesme koju je Roland otpevao prve noću u Kala Brin Stardžisu.

„Hajd', hajd', komala 

Zemlja rižu nam dala 

Naišlo je devojče, 

A za njim i momče, 

Sidosmo do reke 

Orizi se klanja..."

Pirinač se ugibao pod nogama raspevane raje, ugibao se kao da igra od radosti, kao što je Roland igrao te bakljama obasjane večeri.

Neki su došli sa bebama u rukama. Tako opterećeni njihali su se u ritmu muzike. Ovog jutra smo svi plesali, pomislio je Džejk. Nije znao šta to znači, ali je bio siguran da je to istina. Igralismo. Jediniples kojiznamo. Beni Slajtmen? Umro je plešući. Sai Ajzenhart, takođe.

Roland i Edi su mu prišli; i Suzana je bila tu ali se držala po strani kao da je rešila da bar neko vreme pusti dečake da se međusobno druže.

„Hoćeš li mi smotati jednu?"

Roland se okrenuo ka Suzani, podignutih obrva. Slegnula je ramenima i klimnula. Pružio je Džejku smotanu cigaretu i kresnuo šibicu o zadnji deo pantalona. Dečak je sedeo na točku, povremeno udišući dim. Zadržavao ga je u ustima i lagano ispuštao. Usta su mu se napunila pljuvačkom. Nije mario zbog toga. Pljuvačke se, za razliku od nekih stvari, mogao lako rešiti. Nije udisao dim.

Roland je pogledao nizbrdo. Ugledao je dva čoveka kako u trku zamiču u kukuruz. „To je Slajtmen", rekao je. „Dobro je."

„Zbog čega je to dobro, Rolande?" pitao je Edi.

„Zato što će sai Slajtmen istresti optužbe na nas", rekao je Roland. „Ophrvan bolom, neće paziti ko ga sluša, niti šta govori. Mogla bi mu se omaći i neka opaska koja bi bacila drugačije svetlo na jutrošnje događaje."

„Zaplesaće", rekao je Džejk.

Okrenuli su se ka njemu. Sedeo je bled i zamišljen na kolskom točku, s cigaretom u rukama. 

„Zaplesaće jutarnji ples", rekao je.

Roland je kratko razmišljao o ovome, zatim je klimnuo. 

„Biće to njegov udeo u jutarnjem plesu. Ako stigne dovoljno brzo, možda ćemo imati vremena da ga smirimo. Ako zakasni, sinovljeva smrt će biti samo početak Ben Slajtmenove komale."

19

Slajtmen je bio petnaestak godina mlađi od rančera, pa je na poprište bitke stigao znatno pre njega. U početku je samo stajao na drugom kraju rova, posmatrajući izmrcvareno telo na drumu. Nije bilo mnogo krvi - ogan je halapljivo posrkao najveći deo - ali je otkinuta ruka ležala na istom mestu, rečito svedočeći o dečakovoj sudbini. Roland bi se pre popišao na dečakov leš nego što bi ga pomerio pre Slajtmenovog dolaska. Slajtmen mladi je stigao do čistine na kraju puta. Njegov otac je, kao najbliži srodnik, imao pravo da vidi gde i kako se to dogodilo.

Čovek je nekoliko sekundi mirno stajao, zatim je duboko udahnuo i ispustio krik. Ediju se krv sledila u žilama. Osvrtao se, tražeći Suzanu, ali je nije pronašao. Nije je krivio zbog hvatanja krivine. Ovo je bila grozna scena. Najgroznija moguća.

Slajtmen se ogledao levo i desno, zatim je pogledao pravo i opazio Rolanda kako prekrštenih ruku stoji pored prevrnute zaprege. Džejk je sedeo na točku, pored njega, pušeći prvu cigaretu.

„TI!" zavrištao je Slatmen. Nosio je samostrel; podigao je oružje. „TI SI OVO UČINIO! TI!"

Edi mu je veštim pokretom oduzeo oružje. „Ne, nećeš ortak", promrmljao je. „Ovo ti zasad neće trebati.

Pričuvaću ga."

Slajtmen se ponašao kao da je oružje još uvek kod njega. Desnom rukom je izveo seriju pokreta u vazduhu. Pripremao je nepostojeće oružje za dejstvo.

„UBIO SI MOG SINA! DA BI MI SE OSVETIO! KOPILE! UBILAČKO KOP.."

Roland se pokrenuo jezivom i neverovatnom brzinom na koju se Edi nikad neće navići. Zgrabio je Slajtmena oko vrata i čvrsto stegao. Istovremeno je prekinuo lavinu optužbi i predradnikov dah. Privukao ga je sebi.

„Slušaj me", rekao je Roland, „dobro me slušaj. Ne dajem ni pet para za tvoj život ili čast, prvo si proćerdao a drugo si davno izgubio. Tvoj sin je mrtav, a do njegove časti veoma držim. Ako odmah ne umukneš, bedni crve, zauvek ću ti začepiti gubicu. Šta si rešio? Meni je svejedno. Reći ću im da si poblesavio kad si ga video, ukrao moj pištolj i prosuo sebi mozak da bi mu se pridružio. Šta ćeš? Odluči se."

Ajzenhart je doživeo težak udarac, ali je ipak posrtao probijajući se kroz kukuruz. Promuklim glasom je dozivao ženino ime: „Margaret! Margaret! Odgovori mi, najdraža! Samo jednu reč, preklinjem te!"

Roland je pustio Slajtmena. Preteći ga je posmatrao. Predradnik je prostrelio Džejka užasnim pogledom. 

„Da li je tvoj dinh ubio mog dečaka da bi mi se osvetio? Reci mi istinu, sinak."

Džejk je povukao poslednji dim i odbacio pikavac. Dimio se u prašini, pored mrtvog konja. „Da li si ga uopšte pogledao?" pitao je Benijevog oca. „Još nisu napravili metak koji može to da uradi. Glava sai Ajzenhart se dokotrljala do njega, pa je užasnuti Beni ispuzao iz rova..." Shvatio je da ovu reč nikada ranije nije glasno izgovorio. Nikada ranije nije imao potrebe da je izgovori. „Bacili su dve zujalice na njega. Skinuo sam jednu, ali..." Lice ga je slušalo. Glas mu se raspadao. Oči su mu bile suve i jednako strašne kao Slajtmenove. „Nisam imao šanse da skinem i drugu", završio je. Oborio je glavu i počeo da jeca.

Roland je podigao obrve, zagledavši se u Slajtmena.

„U redu", reče Slajtmen. „Sad znam kako je bilo. Jašta. Reci mi, da li je dotad bio hrabar? Reci mi, preklinjem te."

„S Džejkom je nosio jednog od blizanaca", rekao je Edi, pokazujući na Taverijevu decu. „Dečaka. Trčao je i upao u rupu. Džejk i Beni su ga izvukli i doneli ovamo. Tvoj mali je imao petlje. Pokazao je izuzetnu hrabrost."

Slajtmen je klimnuo. Skinuo je naočari. Pogledao ih je kao da ih prvi put vidi. Još sekund-dva ih je držao pred očima, zatim ih je bacio na tlo i smrvio petom. Posmatrao je Rolanda i Džejka kao da od njih traži oproštaj. „Šta sam video, video sam", rekao je i prišao sinu.

Iz kukuruza se pojavio Von Ajzenhart. Ugledao je ženu i kriknuo. Rascepao je košulju i desnicom udario po levoj strani grudi. Pri svakom udarcu je izvikivao njeno ime.

„O, čoveče", reče Edi. „Rolande, trebalo bi ga zaustaviti."

„Jok, ja", rekao je revolveraš.

Slajtmen je podigao ruku s puta. Poljubio je dlan sa neverovatnom nežnošću. Položio je otkinutu ruku na sinovljeve grudi i krenuo ka njima. Bez naočari je delovao nepotpuno i pomalo amorfno. „Džejk, hoćeš li mi pomoći da pronađem ćebe?"

Džejk je sišao s točka da bi mu pomogao da pronađe ono što mu je bilo potrebno. Ajzenhart je sedeo u otkrivenom rovu koji je do malopre služio kao njihovo skrovište. Stiskao je ženinu izgorelu glavu uz grudi, ljuljajući se. Deca su se približavala kroz kukuruze s pratiocima, pevajući „Pirinčanu pesmu". Edi je u prvi mah pomislio da iz pravca grada dopire eho iste pesme,.ali je ubrzo shvatio da čuje žitelje Kale. Znali su. Čuli su dečju pesmu, ona im je rekla sve. Stizali su.

Piter Kalahan je izašao iz polja sa Lijom Džafords u naručju. Devojčica je spavala, uprkos galami. Osmotrio je gomile mrtvih Vukova.

Izvukao je jednu ruku ispod devojčice i laganim, drhtavim pokretom opisao znak krsta po vazduhu. 

„Hvala ti, bože", rekao je.

Roland mu je prišao i uhvatio za ruku kojom je iscrtao krst. „Iscrtaj jedan i za mene", rekao je. 

Kalahan ga je zbunjeno posmatrao. Nije verovao svojim ušima.

Roland je klimnuo ka Vonu Ajzenhartu. „Obećao je da ću grad napustiti s kletvom ako se nešto desi njegovoj ženi."

Mogao je dodati još koju reč, ali za tim nije bilo potrebe. Kalahan se pribrao i iscrtao krst po Rolandovom čelu. Dodir prsta odavao je toplinu za koju je Roland odavno znao. Iako Ajzenhart nije ispunio obećanje, revolveraš nikada nije zažalio zato što je padrea zamolio za dopunsku zaštitu.

20

Na Istočnom putu je počela neobuzdana svetkovina, pomešana s bolom zbog dvoje palih. Čak je i bol imao prozračni, radosni kvalitet. Niko nije smatrao da su gubici uporedivi s dobicima. Edi je pretpostavljao da su u pravu. Izuzev ako niste izgubili sina ili ženu, naravno. Neko je pokušao da iz Vonovih ruku izvuče glavu Margaret Ajzenhart, ali bezuspešno. Nije hteo da se rastane od nje.

Edi se došetao do Džejka.

„Da li si gledao Ratove zvezda?" pitao je.

„Rekao sam ti da nisam. Spremao sam se, ali..."

„Prebacio si se pre premijere. Znam. One stvari s kojima su mahali - Džejk, one su iz tog filma."

„Jesi li siguran?"

„Sto posto. A Vukovi... Džejk, sami Vukovi..."

Džejk je veoma sporo klimnuo. Ugledali su ljude iz grada. I oni su ugledali decu - svu decu, bezbednu i na broju - što je izazvalo oduševljenje. Oni u prednjim redovima su potrčali. 

„Znam." 

„Zaista?" pitao je Edi. U očima mu se ogledala molba. „Stvarno? Zato što je... čoveče, to tako otkačeno..."

Džejk je pogledao na gomilu Vukova. Zelene kapuljače. Sive pantalone. Crne čizme. Iskežena, raspadnuta lica. Edi je već skinuo jednu od trulih metalnih maski i pogledao lice ispod nje. Video je samo glatki metal, sočiva umesto očiju, okruglu rešetku koja je najverovatnije obavljala funkcije nosa i dva isturena mikrofona na slepoočnicama umesto ušiju. Samo su maske i odeća davale neki karakter ovim mašinama.

„Otkačeno ili ne, znam ko su, Edi. Ili bar odakle potiču. Iz Marvelovih stripova."

Na Edijevom licu je osvanuo izraz golemog olakšanja. Sagnuo se i poljubio Džejka u obraz. Na dečakovim usnama je zatitrala naznaka osmeha. Bio je to slab ali ohrabrujući početak.

„Spajdermenove sveske", rekao je Edi. „Gutao sam ih kao lud, u mlađim danima."

„Ja ih nisam kupovao", rekao je Džejk, „ali je Timi Muci iz Midtaun lejna bio zbilja napaljen na njih.

Spajdermen, Fantastična četvorka, Hulk, Kapetan Amerika, sve to. Ti momci..."

„Izgledaju kao dr Dum", rekao je Edi.

„Jesje", reče Džejk. „Nisu baš isti, siguran sam da su maske malo izmenjene da bi više ličili na vukove, ali inače... iste zelene kapuljače, isti zeleni ogrtači. Nema greške, dr Dum."

„A zujalice", rekao je Edi. „Da li si čuo za Harija Potera?"

„Ne bih rekao. A, ti?"

„Nisam, a reći ću ti i zašto. Zujalice su iz budućnosti. Možda iz nekog Marvelovog stripa koji će izaći 1990 ili 1996. Shvataš šta želim da kažem?"

Džejk je klimnuo.

„Sve se svodi na devetnaest, zar ne?"

„Tako je", rekao je Džejk. „Devetnaest, devedeset devet i devetnaest-devedeset devet."

Edi se osvrnuo oko sebe. „Gde je Suzi?"

„Verovatno je otišla po stolicu", odgovorio je Džejk. Prvi talas gradskih žitelja zapljusnuo ih je pre no što su se mogli dublje posvetiti Suzani Din (iako je tada najverovatnije već bilo kasno). Edi i Džejk su uvučeni u divlju i neorganizovanu svetkovinu - grlili su ih, ljubili, stezali im ruku, smejali se, plakali i zahvaljivali, zahvaljivali i opet zahvaljivali.

21

Rozalita je oklevajući prišla Rolandu, deset minuta nakon prispeća većine građana. Revolverašu je bilo izuzetno drago što je vidi. Napadni Eben Tuk ga nije ispuštao iz ruku ponavljajući - po ko zna koji put, do u beskraj - kako su on i Telford potpuno i bez ostatka pogrešili i kako će ih, kad Roland i njegov ka-tet bude spreman da pode dalje, lično Eben Tuk opremiti od uzde do stremena bez ikakve nadoknade.

„Rolande!" rekla je Roza.

Roland je ovo obraćanje iskoristio da se oslobodi dućandžije. Uhvatio je za ruku i poveo malo niz put.

Vukovi su ležali svuda okolo. Razdragana, deiirična raja ih je nemilice čerupala. Okasneli radoznalci su još pristizali.

„Roza, šta je bilo?"

„U pitanju je vaša gospa", rekla je Roza. „Suzana."

„Šta je s njom?" pitao je Roland. Namršteno se osvrnuo okolo. Nije opazio Suzanu, niti se mogao setiti kada je poslednji put video. Kad je Džejku dao cigaretu? Tako davno? Zar je moguće. „Gde bi mogla biti?"

„U tome je stvar", rekla je Roza. „Ne znam. Pomislila sam da je otišla da se odmori i proverila zapregu kojom se dovezla ovamo. Mislila sam da joj je pozlilo ili da je dobila bolove u stomaku, znaš. Nisam je našla. Ni kolica... nisu bila tamo."

„Bogovi!" zarežao je Roland udarivši se pesnicom po nozi. „O, bogovi!"

Rozalita je uplašeno ustuknula.

„Gde je Edi?" pitao je Roland.

Pokazala mu je. Bio je usred gomile zadivljenih muškaraca i žena. Ne bi ga video da mu neko dete nije jahalo na ledima; bio je to Hedon Džafords, sa ogromnim osmehom na licu.

„Da li si siguran da želiš da ga prekidaš?" stidljivo je pitala Roza. „Možda se samo malo izmakla od bučne gomile, željna mira i samoće."

Samo se malo izmakla od bučne gomile, pomislio je Roland dok mu je tama ispunjavala srce iz kog je iščilelo svako zadovoljstvo zbog upravo izvojevane pobede. Malo se izmakla, nego šta. Znao je ko je istupio i zauzeo njeno mesto. Pažnja im je popustila nakon bitke... mislili su na Džejkov bol... na čestitanja presrećne raje... na metež, radost i pesmu... ali to nije izgovor.

„Revolverašizaurlao je. Razdragana gomila se u trenu utišala. Nije gledao, a da jeste, opazio bi strah odmah ispod razdraganosti i slavljeničkog raspoloženja. To za njega ne bi bila novost; takvi su se vazda plašili došljaka sa velikim cevima. Kad bi pucnji utihnuli požurili bi da ih počaste poslednjim obrokom, možda i oproštajnim tucanjem nestrpljivi da im što pre vide leđa i dograbe odbačene poljske alatke.

Pa, pomislio je Roland, uskoro ćemo krenuti. U stvari, jedan od nas je već dobrano odmakao. Bogovil „Revolveraši, k meni! K meni!"

Edi je prvi stigao. Osvrtao se oko sebe. „Gde je Suzana?" pitao je Roland je pokazao ka stenovitoj pustinji i dalekim bregovima i klancima. Upravio je prst na crnu rupu odmah ispod linije horizonta. „Mislim da je tamo", rekao je.

Sva boja nestala je sa Edi Dinovog lica. „Pokazuješ na Pećinu vrata", rekao je. „Zar ne?"

Roland je klimnuo.

„A, kugla... Crna trinaestica... nije htela da joj pride u Kalahanovoj crkvi..."

„Grešiš", rekao je Roland. „Suzana nije htela da joj pride. Ali ona više nije glavna."

„Mija?" pitao je Džejk.

„Tako je." Umornim očima posmatrao je udaljenu pećinu. „Mija se osamila da bi rodila bebu. Dobiće svoje momče."

„To ne može biti", rekao je Edi. Ruke su mu pošle napred, zgrabio je Rolanda za košulju. Raja ih je nemo posmatrala. „Rolande, reci da to nije tačno."

„Krenućemo za njom u nadi da već nije prekasno", rekao je Roland.

U srcu je već znao da su odocneli.

Epilog
PEĆINA VRATA

1

Zurili su, ali je Mija bila brža. Kilometar i po od mesta na kom se staza račvala, pronašli su kolica.

Odgurala ih je daleko po divljem i negostoljubivom terenu. To je moralo stajati silnog napora. Bilo je pravo čudo da je dotle stigla.

„Jebiga-komala", progundao je Edi, posmatrajući kolica. Izgrebano, izubijano i iskidano pomagalo platilo je žestoku cenu. Podigao je glavu, skupio ruke oko usta i povikao. „Bori seprotiv nje, Suzana! Bori se! Dolazimo!" Obišao je stolicu i krenuo uz stazu. Nije se osvrnuo da se uveri da li ga ostali slede.

„Ne može se uspeti uz stazu do pećine, je l' da?" pitao je Džejk. „Mislim, kako će, bez nogu."

„U to je zbilja teško poverovati", rekao je Roland, smrknutog lica. Hramao je. Džejk je hteo da ga pita zašto hramlje, ali se predomislio.

„Zbog čega bi uopšte išla tamo?" pitao je Kalahan.

Roland ga je pogledao samo jednim, hladnim okom. „Da bi se prebacila na drugo mesto", rekao je.

„Toga si se i sam mogao setiti. Hajdemo."

2

Roland je stigao Edija u podnožju oštrog uspona. Položio je ruku na mladićevo rame, ali je on otresao.

Drugi put se oklevajući okrenuo i pogledao u svog dinha. Roland je opazio krv na prednjem kraju Edijeve košulje. Pitao se da li je Benijeva, Margaretina ili potiče od od obe žrtve Vukova.

„Možda je bolje da je ostavimo na miru, dok god njom vlada Mija", rekao je Roland.

„Jesi li lud? Da nisi pomerio pameću boreći se s Vukovima?"

„Ako je ostavimo na miru, možda će otići posle obavljenog posla." Roland nije verovao sopstvenim rečima.

„Naravski", rekao je Edi, posmatrajući ga plamtećim pogledom, „obaviće svoj posao, nego kako. U prvom činu će dobiti dete. U drugom će ubiti moju ženu."

„To bi bilo samoubistvo."

„Svejedno bi mogla to učiniti. Moramo poći za njom."

Roland je retko upražnjavao umetnost predaje. Znao je biti veoma vešt u tome kad bi ga okolnosti na to naterale. Pažljivo je osmotrio Edi Dinovo bledo, odlučno lice i aktivirao retko korišćene mehanizme. „U redu", rekao je, „ali moramo biti pažljivi. Boriće se ako pokušamo da je zarobimo. Neće oklevati da nekog ubije, da bi se odbranila. Pogotovo tebe."

„Znam", rekao je Edi s tupim izrazom lica. Pogledao je uz stazu, ali je ona posle nekoliko stotina metara zavijala oko litice, gubeći se iz vida. Pojavljivala se tek ispod ulaza u pećinu. Taj deo uspona je bio pust, ali to nije bio nikakav dokaz. Mogla je biti bilo gde. Edi je pomislio da i ne mora biti tu, da su razlupana kolica samo mamac baš kao razbacane dečje drangulije na stazi ka klancima.

Ne želim da verujem u to. U ovom delu Kale ima milion šupljina, kad samo pomislim da može biti u svakoj od njih...

Kalahan i Džejk su ih sustigli. Stali su, zagledavši se u Edija.

„Hajdemo", rekao je. „Nije me briga ko je ona, Rolande. Ako četvoro zdravih i pravih muškaraca ne može da uhvati jednu gospu bez nogu, trebamo da potegnemo pištolje i prekratimo sebi muke."

Džejk se slabo osmehnuo. „Počašćen sam. Upravo si me nazvao muškarcem."

„Ne dopusti da ti slava udari u glavu. Idemo, veseljače."

3

Edi i Suzana su o sebi govorili i mislili kao o mužu i ženi, iako on nije mogao da uzme taksi, skokne do Kartijea i kupi dijamant i burmu. Nekada je imao prilično lep maturski prsten, ali ga je izgubio u pesku Koni Ajlenda, u leto kad je napunio sedamnaestu, u leto Meri Džin Sobejski. Na putu od Zapadnog mora je ponovo otkrio talenat za rezbarenje drveta („Seckanje, detinjasto seckanje", rekao bi veliki mudrac i eminentni džanki.) i s puno ljubavi izdeljao divni prsten od zelene vrbe, lak kao pero, ali veoma jak. Suzana ga je otad nosila na grudima, obešenog o kožnu oputu.

Našli su ga na početku staze, na kožnoj oputi. Edi ga je podigao i tužno pogledao. Prebacio ga je preko glave i zavukao pod košulju.

„Pogledajte", rekao je Džejk.

Okrenuli su se ka mestu pored staze. Na oskudnoj travi su opazili trag. Nije bio ljudski niti životinjski.

Brazde trotočkaša podsetile su Edija na dečiji tricikl. O čemu se ovde, do đavola, radi?

„Hajdemo", rekao je, pitajući se koliko je puta to ponovio otkad je primetio da je nema. Pitao se koliko dugo će ga još slediti ako nastavi da se ponavlja. To i nije bilo važno. Ići će dok je ne povrati ili će umreti pokušavajući. Čista situacija. Najviše se plašio bebe... stvorenja kog je nazivala momče. Šta ako se on okrene protiv nje? To se lako moglo dogoditi.

„Edi", rekao je Roland.

Edi ga je pogledao preko ramena, odgovorio je Rolandu njegovim gestom. Nestrpljivo je zavrteo prste poručujući: hajdemo.

Roland nije krenuo, umesto toga je pokazao na tragove. „Ovo je neka vrsta motora." „Da li si ga čuo?"

„U tom slučaju ne možeš biti siguran."

„Ipak jesam", rekao je Roland. „Neko se pobrinuo da ona ne ide peške. 111 nešto." „Ne možeš biti siguran, proklet bio!"

„Andi se za to mogao pobrinuti", rekao je Džejk. „Uz odgovarajući nalog."

„Ko bi ga izdao?" zarežao je Endi.

Finli, pomislio je Džejk. Finli O 'Tego, ko god da se krije iza tog imena. Ili Valter. Ipak je odlučio da o tome ne govori. Edi je bio isuviše nervozan.

Roland je odgovorio, „Prebacila se. Pripremi se za to."

4

Duboko u srcu Edi je znao da je Roland u pravu. Grabio je stazom ka Pećini vrata gonjen očajničkom rešenošću, umesto da leti na krilima nade. Stigli su do pale stene, preprečene preko staze, i naišli na napušteno vozilo sa tri široke gume i električnim motorom koji je tiho i ujednačeno zujao. Edija je podsećao na šarene ATV gedžete koji se prodaju u lancu Aberkrombi&Finč. Na upravljaču su stajale komande za kočnice i gas. Nagnuo se bliže da osmotri natpis utisnut na levoj ručki:

„SKVIZ-PAJ" KOČNICE, DELO NORT SENTRAL POZITRONIKS

Iza lepo oblikovanog sedišta bilaje mala torba. Edi je otvorio. Nije bio iznenađen kad je pronašao pakovanje od šest konzervi Nozz-a-le, pića tako omiljenog među hohštaplerima svih zemalja. Nedostajala je jedna konzerva. Ožednela je, naravno. Od žurbe se ožedni. Naročito ako ste u trudovima.

„Ovo je stiglo s one strane reke", promrmljao je Džejk. „Iz Dogana. Da sam pogledao iza zgrade, video bih ih na parkingu. Tamo je verovatno čitava flota tih vozila. Kladim se da je to bio Andi."

Edi je morao da prizna da to ima smisla. Dogan je neka vrsta podružnice, verovatno izgrađena pre no što se užas nastanio u Zemlji Gromova. Vozilo je bilo zgodno za patroliranje po tamošnjem terenu.

Sa uzdignutog mesta pored pale stene lepo se videlo bojno polje na kom su, poslužavnicima i olovom, smlatili Vukove. Na tom delu Istočnog druma vladao je metež koji se mogao uporediti sa paradom na Dan zahvalnosti ispred Mejsisa. Čitava Kala se slegla pokraj zaprega, veseleći se. O, kako ih je mrzeo. Moja žena je nestala zbog vas, pogane kukavice, pomislio je. Bila je to glupa i zapanjujuće odvratna ideja, ali je nudila izvesno, mržnjom obojeno, olakšanje. Šta je ono govorio Stiven Krejn u pesmi koju su davno čitali u srednjoj školi? „Volim ga zato što je gorko i zato što dolazi iz srca." Tako nešto. Jako slično državnom poslu.

Roland je prišao napuštenom triciklu koji je tiho zujao. Ako je u revolveraševim očima primetio simpatiju - ili, još gore, sažaljenje -ništa od toga mu nije bilo potrebno.

„Hajdemo momci. Pronadimo je."

5

Glas koji ih je pozdravio iz utrobe Pećine vrata ovaj put je pripadao ženi o kojoj je dosta slušao, ali je nikada nije upoznao. Jes je, puno, blagodarim, ali ga je odmah prepoznao.

„Otišla je, nadmeni drkadžijo!" vikala je Rea sa Ceosa iz pećinskog mraka. „Otišla je negde drugde da se porodi! Ne sumnjam da će se beba-kanibal, čim izade iz utrobe, počastiti majkom. Krenuće od pičke na sever, jesje!" Nasmejala se, savršenim (i savršeno škripavim) kikotom veštice Hejzel. „Neće taj majčino mleko, izgubljeni dečače! Taj 'oće meso"

„Umukni!" vrisnuo je Edi u tamu. „Umukni, ti... ti bem, fantom."

Fantom ga je, za divno čudo, poslušao.

Osvrnuo se oko sebe. Ugledao je prokletu Tauerovu vitrinu s knjigama - prva izdanja, na bezbednom, iza stakla - ali ne i ružičastu torbu sa odštampanom porukom iz Srednjeg Sveta. Nepronađena vrata su bila na istom mestu. Šarke su se oslanjale na prazninu, ali su sad izgledale neobično bledo. Više nisu bila samo nepronađena već i zaboravljena; bila su još jedno odbačeno parče sveta koji je krenuo dalje.

„Ne", rekao je Edi. ,Ne, ne prihvatam ovo stanje stvari. Moć je ovde. Moćje još uvek ovcle" Okrenuo se Rolandu, ali on nije gledao u njega. Nije verovao svojim očima, revolveraš je proučavao knjige. Kao da je tražio dobru knjigu zato što mu je potraga za Suzanom dosadila.

Edi je uhvatio Rolanda za rame, okrenuvši ga sebi. „Šta ti je, Rolande? Šta se dogodilo?"

„To je očigledno", odgovorio je Roland. U međuvremenu im se pridružio i Kalahan. Samo je Džejk ostao na ulazu u pećinu. Dečak je oklevao. Bila je to njegova prva poseta ovom zlokobnom mestu. „Odvezla se kolicima što je dalje mogla, zatim se dovukla do početka staze, na rukama i kolenima. To nije malo postignuće za osobu u trudovima. U podnožju staze joj je neko - Džejk misli da je to bio Andi - ostavio prevozno sredstvo."

„Ako je to bio Slajtmen, vratiću se. Lično ću ga ubiti."

Roland je odmahnuo glavom. „Nije Slajtmen." Alije predradnik najverovatnije znao za to, pomislio je. To sad nije bilo važno, ali su mu nedovršeni poslovi bili mrski koliko i krivo nameštene slike na zidu.

„Ej, braco, žao mi je što moram da ti kažem, ali je tvoja razvaljena kurvetina mrtva", oglasio se Henri Din iz pomrčine. Nije mu bilo žao; zvučao je veselo. „Prokletinja će je izvesti sve do skalpa! Napraviće pauzu pre no što načne mozak da bi ispljunula zube!"

„Umuknir zavrištao je Edi.

„Mozak je najbolja hrana za mozak", nastavio je Henri. Govorio je visokoparnim, učenim tonom.

„Kanibali ga izuzetno cene. Porodiće izuzetnog momka, Edi! Slatkog al' veoma proždrljivog?

„Začepi, za ime božje!" povikao je Kalahan, nakon čega je glas Edijevog brata umukao. Za neko vreme su svi glasovi umukli.

Roland je nastavio kao i da nije bio prekinut. „Došla je ovde. Uzela je torbu. Otvorila je kutiju sa Crnom trinaesticom. Mija, naravno -ne Suzana već Mija. Ničija kći. Zatim se prebacila sa otvorenom kutijom u rukama. Na drugoj strani je zatvorila kutiju, zatvarajući vrata. Da ne bi pošli za njom."

„Ne", rekao je Edi. Zgrabio je kristalnu kvaku sa ispupčenim geometrijskim formama. Nije htela da se okrene. Nije se pomakla ni za milimetar.

Elmer Čejmbers je dobacio iz mraka: „Da si bio brži sine, mogao si spasiti prijeteljicu. Ti si kriv." Toliko od njega.

„To nije stvarno, Džejk", rekao je Edi. Prstom je prešao preko ruže. Na vrhu prsta mu je ostala prašina. Kao da su nepronađena vrata već nekoliko vekova stajala u pećini, neupotrebljavana i nepronađena. „Pećina izvlači i emituje najgore dubre iz naših glava."

„Vazda sam vas mrzela iz dna duše, belčuge!" trijumfalno se proderala Deta iz tame iza vrata. „Svanulo mi je kad sam vas se rešila!"

„Evo ti", rekao je Edi pozdravljajući je srednjim prstom.

Prebledeli Džejk je zamišljeno klimnuo. Roland se u međuvremenu okrenuo Tauerovoj vitrini s knjigama. „Rolande?" Edi je pokušao da obuzda nezadovoljstvo i unese nešto humora u mučnu atmosferu, ali je žalosno omanuo. „Da li ti je ovde dosadno?"

„Nije", rekao je Roland.

„Dobro. Voleo bih da se maneš tih knjiga i pomogneš mi da smislim način da otvorim ova v..."

„Znam kako da ih otvorim", rekao je Roland. „Osnovno pitanje je gde će nas odvesti, sada kad kugle više nema? Sekundaro pitanje je, gde želimo da idemo? Za Mijom, ili tamo gde se Tauer i njegov prijatelj kriju od Balazara i njegovih prijatelja?"

„Idemo za Suzanom!" povikao je Edi. „Zar nisi čuo ništa od gadosti kojima su nas obasuli glasovi? Kažu da će biti kanibal! Moja žena možda, u ovom trenutku, na svet donosi monstruma kanibala. Ako misliš da ima nečeg prečeg od toga..."

„Tauer je važniji", prekinuo ga je Roland. „Negde sa druge strane ovih vrata postoji čovek koji se zove Tauer. Vlasnik izvesnog praznog placa na kom raste izvesna ruža."

Edi ga je nesigurno odmerio. Džejk i Kalahan su učinili isto. Revolveraš se okrenuo ka vitrini. Odudarala je od mračne, pećinske atmosfere.

„On je vlasnik ovih knjiga", glasno je razmišljao Roland. „Rizikovao je sve da bi ih spasio."

„Jašta, zato što je opsesivni mamojebac."

„Ipak sve stvari služe ka i slede Stazu Zraka", rekao je Roland, vadeći knjigu sa gornje police. Ediju nije promaklo da se uhvatio baš za onu koja je stajala naopako. Pomislio je da to nimalo ne liči na Kalvina Tauera.

Roland je držao knjigu u izboranim, vremenom obeleženim rukama, kao da razmišlja kome da je da. Pogledao je Edija... pa Kalahana... konačno je dao Džejku.

„Pročitaj mi šta piše na koricama", rekao je. „Od reči iz vašeg sveta me boli glava. Lako doplivaju do mog oka, ali kad posegnem za njima, većina otpliva van domašaja."

Džejk nije pažljivo slušao; gutao je očima korice sa slikom seoske crkve u smiraj dana. Kalahan gaje, za to vreme, zaobišao. Hteo je da bolje pogleda lebdeća vrata u mračnoj pećini. Dečak je konačno podigao pogled. „Ali... Rolande, zar ovo nije grad o kom nam je padre Kalahan govorio? Onaj u kome mu je vampir slomio krst, nateravši ga da okusi njegovu krv?"

Kalahan se žestoko trgnuo i odmakao od vrata. „Šta je bilo?"

Džejk mu je bez reči dodao knjigu. Kalahan je žurno prihvatio, gotovo mu je istrgao iz ruku. „Jerusalimovo", pročitao je. „Roman Stivena Kinga." Pogledao je Edija, a zatim i Džejka. „Jeste li Čuli za njega? Bilo ko od vas? Rekao bih da nije iz mog vremena."

Džejk je odmahnuo glavom. Edi je počeo da maše svojom, ali mu je nešto skrenulo pažnju. „Ta crkva", rekao je. „Izgleda baš kao Gradska sala za sastanke u Kali. Mogla bi biti njena bliznakinja."

„Liči i na Metodističko sastajalište u Ist Stonhemu, izgradeno 1819", rekao je Kalahan, „ovde imamo posla sa trostrukim blizancima." Samom sebi je zvučao kao neko ko govori iz velike daljine, šupljim glasom sličnim zvucima iz unutrašnjosti pećine. Najedanput je samom sebi delovao lažno i nestvarno. Kao u devetnaestici.

6

Jedan deo uma je bio ubeden da je ovo šala. Ovo mora biti šala. Na omotu knjige lepo piše da je ovo roman, pa...

Sinula mu je ideja. Sa njom je stigao i talas olakšanja, istina uslovljenog olakšanja, ali i to je bilo nešto. Ljudi ponekad pišu izmišljene priče o stvarnim mestima. Ovo je taj slučaj, sigurno. Mora biti.

„Otvori sto devetnaestu stranu", rekao je Roland. „Nešto sam razumeo, ali ne sve. To ni izdaleka nije bilo dovoljno."

Kalahan je pronašao stranu. Odmah je počeo da čita:

„'Prvih dana na bogosloviji, prijatelj sveštenika...'" Ućutao se. Oči su mu letele po redovima.

„Nastavi", rekao je Edi. „Čitaj oče, ili ću ja."

Kalahan je polako nastavio.

„'...prijatelj sveštenika Kalahana mu je dao tkaninu sa bogohulnim natpisom. U prvi mah je izazvala salve nekontrolisanog smeha, ali mu se na njoj izvezena poruka vremenom činila sve manje bogohulnom i sve istinitijom: Božepodari mi SPOKOJSTVO da prihvatim ono što ne mogu promenti, UPORNOST da promenim ono što mogu, i SREČU da prečesto nezajebem stvar. Poruka je izvezena staroengleskim slovima sa izlazećim suncem u pozadini.

„ 'Pred Deni Glikovim... pred ožalošćenima na Deni Glikovom sprovodu, stari kredo... stari kredo mu se vratio."'

Ruka s knjigom mu je zadrhtala. Verovatno bi pala na zemlju da je Džejk nije prihvatio.

„Imao si je, je l' da?" pitao je Edi. „Stvarno si imao tkaninu sa tim natpisom."

„Dao mi je Frenki Fojl", rekao je Kalahan. Glas mu se graničio s šapatom. „Bilo je to davno, u bogosloviji.

Što se Deni Glika tiče... služio sam na njegovom pogrebu. Mislim da sam vam to rekao. Tada se sve nekako izmenilo. Ali ovo je roman! Roman je proizvod maštel Kako... kako može..." Glas mu se nenadno uzvisio do nivoa urlika. Roland se naježio pomislivši kako zvuči šuplje kao glasovi iz dubine. „Prokletstvo. Ja sam STVARNA OSOBA!"

„Evo mesta na kom vampir slama krst", obavestio ih je Džejk. „'Najzad zajedno!" rekao je Barlou, smešeći se. Imao je snažno, inteligentno, i na neki zlokobni način, zgodno lice - svetlo se pomerilo, podsetio ga je...' „

„Dosta", tupo mu se obratio Klahan. „Od toga me boli glava."

„Kaže da te je njegovo lice podsetilo na bauka koji je, u tvom detinjstvu, živeo u ormanu. Mister Flipa." Kalahan je toliko pobledeo da je lako mogao proći kao vampirska žrtva. „Nikada, nikome nisam rekao o gospodinu Flipu, čak ni majci. Toga ne može biti u knjizi. Jednostavno ne može."

„Ali, tu je", napomenuo je Džejk.

„Hajde da raščistimo ovo", rekao je Edi. „U tvom detinjstvu je postojao gospodin Flip. Mislio si na njega kad si se našao pred tim vampirom prvog reda, Barlouom, Jel tako?"

„Jeste, ali..."

Edi se okrenuo revolverašu. „Šta misliš da li nas to dovodi bliže Suzani?"

„Da. Suočeni smo sa suštinom velike misterije. Možda i sa samom velikom misterijom. Mislim da je Mračna Kula toliko blizu da je možemo dodirnuti. Ako je Tauer blizu i Suzana ne može biti daleko." Kalahan je ignorisao razgovor, zauzet prelistavanjem knjige. Džejk mu je virio preko ramena.

„Znaš li kako da otvoriš ova vrata?" Edi je pokazao na njih.

„Da", odgovorio je Roland. „Potrebna mi je pomoć. Mislim da nam narod Kala Brin Stardžisa duguje malu pomoć, zar ne?"

Edi je klimnuo. „To je dobro. Evo šta ću ti reći: Prilično sam siguran da sam i ranije video ime Stiven King, bar jedanput."

„Na tabli sa dnevnim specijalitetima", rekao je Džejk ne dižući pogled sa knjige. „Naravno, sećam se. Bio je na tabli sa dnevnim specijalitetima kad smo prvi put otišli u Todaš."

„Tabla sa dnevnim specijalitetima?" pitao je Roland, mršteći se.

„Tauerovim dnevnim specijalitetima", rekao je Edi. „Bila je u izlogu, sećaš li se? To je bio deo zamisli o Gostionici uma."

Roland je klimnuo.

„Momci, reći ću vam nešto", rekao je Džejk. Ovaj put je podigao pogled s knjige. „Ime je bilo tamo kad smo Edi i ja otišli u Todaš, ali nije bilo na tabli kad sam ga prvi put obišao. Kad mi je gospodin Dipno ispričao rečnu zagonetku, na njoj je bilo neko drugo ime. Promenilo se, baš kao i ime pisca na Čarli Čuf Čufu.

„Ne mogu biti u knjizi", ponavljao je Kalahan. „Nisam plod mašte... zar ne?"

„Rolande." To je bio Edi. Revolveraš se okrenuo ka njemu. „Moram je pronaći. Baš me briga ko jeste a ko nije stvaran. Baš me briga za Kalvina Tauera, Stivena Kinga ili rimskog papu. Što se mene tiče, ona je jedino do čega mi je stalo. Moram da pronađem svoju ženu!" Spustio je glas. „Pomozi mi, Rolande."

Roland je uzeo knjigu u levu ruku. Desnom je dodirnuo vrata. Ako je još živa, pomislio je. Ako je nađemo, ako se povratila. Ako i ako i ako.

Edi je uhvatio Rolanda za ruku. „Molim te", rekao je. „Molim te ne teraj me da to radim sam. Toliko je volim. Pomozi mi daje pronađem."

Roland se osmehnuo. Osmeh ga je podmladio i osvetlio pećinu čudesnom energijom. U tom osmehu je bila sadržana sva drevna Eldova moć: moć Belog.

„Da", rekao je. „Poći ćemo."

Ovo mračno mesto je zahtevalo potvrdu.

„Da."

Bangor, Maine 

December 15, 2002

Beleška autora

Uticaj američkog vesterna na pisanje Mračne Kule jeste očigledan i ne treba ga posebno isticati; sigurno je da Kala nije slučajno došla do poslednjeg dela svog imena (iako za nijansu drugačije napisanog). Neophodno je napomenuti da najmanje dva izvora za određene delove ovog materijala nisu američkog porekla. Serdo Leone (Za šaku dolara; Za dolar više; Dobar, loš, zao, itd.) bio je Italijan. A Akiro Kurosava (Sedam samuraja), naravno, Japanac. Da li bi ove knjige bile napisane bez kinematografske zaostavštine Kurosave, Leonea, Pekinpoa, Hauarda Hoksa i Džona Stardžisa? Bez Leonea verovatno ne bi. A bez ovih drugih, teško da bi bilo Leonea.

Dugujem zahvalnost i Robinu Furtu, koji je uspeo da sa dobrim informacijama bude tu, kad god mi je to bilo potrebno, i naravno, mojoj ženi, Tabiti, koja mi strpljivo obezbeđuje vreme, svetlost i prostor neophodne da bih u ovom poslu dao najbolje od sebe.

S.K.

Pogovor autora

Zamoliću vas da pre čitanja ovog pogovora odvojite nešto vremena (blagodarim) i ponovo pročitate stranu sa posvetama na početku knjige. Sačekaću vas.

Hvala vam. Hteo bih da znate da je Frenk Miler pročitao jedan broj mojih knjiga za audio tržište. Počeo je sa Drugačijim sezonama. Upoznao sam ga u Rikordid Buks u Njujorku, odmah smo se svideli jedan drugom. Naše prijateljstvo je starije od jednog broja mojih čitalaca. Frenk je, tokom naše saradnje, snimio prva četiri dela Mračne Kule. Poslušao sam ih - svih šezdeset i nešto kaseta - pripremajući se za završetak priče o revolverašu. Audio je savršen medij za iscrpnu pripremu, zato što od vas zahteva da apsorbujete čitavo delo; užurbano oko (ili često umorni um) ume da preskoči po koju reč. To je bilo baš ono što sam hteo postići, potpuno utapanje u Rolandov svet. Frenk mi je to i darovao. Dao mi je i više od toga, nešto divno i neočekivano. Vratio mi je osećaj novog i svežeg koji sam usput izgubio; poimanje Rolanda i Rolandovih prijatelja kao stvarnih ljudi, sa samosvojnim, vibrantnim unutrašnjim životima. Kada sam u posvetama napisao da je Frenk čuo glasove u mojoj glavi, saopštio sam doslovnu istinu, onako kako sam je razumeo. Uspeo je da ih, kao benignija verzija Pećine vrata, u potpunosti oživi. Napisao sam i preostale knjige (ova je u završnom, a poslednje dve u grubom stepenu obrade), što velikim delom dugujem Frenku Mileru, njegovom inspirativnom čitanju.

Nadao sam se da će Frenk biti tu i pri audio čitanju poslednje tri knjige iz serijala Mračne Kule (reč je o čitanju neskraćenih dela; po pravilu ne dozvoljavam i ne odobravam skraćivanje svojih knjiga), čemu se i on radovao. Oktobra 2001. razgovarali smo o tome na večeri u Bangoru. Tokom razgovora mi je poverio da su mu priče iz Kula bez konkurencije najomiljenije štivo. To mi je izuzetno laskalo, pošto je Frenk pročitao preko četiri stotine romana za audio tržište.

Frenk je doživeo užasnu saobraćajku na kalifornijskom autoputu nepunih mesec dana posle te optimističke, ka budućnosti upravljene diskusije. Vozio je motor. Samo nekoliko dana pre toga saznao je da će po drugi put postati otac. Nosio je kacigu, što mu je najverovatnije spaslo život - motociklisti, molim vas pribeležite - ali je pretrpeo ozbiljne povrede od kojih je veliki broj neurološke prirode. Po svemu sudeći, neće snimiti poslednje tri knjige Mračne Kule. Frenkov poslednji rad će gotovo sigurno biti njegovo inspirativno čitanje knjige Coldheart Canyon Klajva Barkera. Završio ga je septembra 2001, neposredno pre nesreće.

Ako se ne dogodi čudo, radni vek Frenk Milerov je gotov. Rad na rehabilitaciji, koja će gotovo sigurno trajati čitav život, tek je počeo. Trebaće mu mnogo pomoći i profesionalne nege. To košta novaca, kog slobodni umetnici po pravilu nemaju u velikoj količini. Sa nekolicinom prijatelja osnovao sam fondaciju za pomoć Frenku i, nadamo se, drugim slobodnim umetnicima ili ljudima koje zadesi slična nedaća. Sav prihod dobijen od audio izdanja Vukova Kale odlazi na račun fondacije. To neće biti dovoljno, ali je posao na osnivanju Vejvdenser fondacije (Vejvdenser - igrač na talasima, jeste ime Frenkove jedrilice), kao i Frenkova rehabilitacija na početku. Ako imate nekoliko slobodnih dolara i želite da pomognete u osiguranju budućnosti Vejvdenser fondacije, ne šaljite ih meni; šaljite ih na:

The Wavedancer Foundation c/o Mr. Arthur Greene 101 Park Avenue New York, NY 10001 Frenkova žena, Erika, vam blagodari. Kao i ja. I Frenk bi, da može.

Bangor, Mejn 15. decembar 2002.