Stephen King

Mračna kula VI

Suzanina pesma

Za Tabi koja zna kad je gotovo

Prva strofa
Zrakotres

1

"Koliko dugo će magija opstati?"

U prvi mah niko nije odgovorio na Rolandovo pitanje. Ponovo ga je postavio posmatrajući Henčika od Manija i Kantaba, supruga jedne od patrijarhovih brojnih unuka, na drugom kraju dnevne sobe parohijskog doma. Držali su se za ruke na manijevski način. Starac je tog dana ostao bez unuke. Ako je žalio, to se nije videlo na njegovom skamenjenom, pribranom licu.

Edi Din je sedeo pored Rolanda. Bio je tih i užasavajuće bled. Nije držao nikog za ruku. Džejk Čembers je sedeo pored njega, prekrštenih nogu, držeći Oja u krilu. Roland se nije mogao načuditi tom prizoru, nikada nije video tako tolerantnog bambura. Na Ediju i Džejku bilo je tragova krvi. Ona na Džejkovoj košulji pripadala je njegovom prijatelju Beniju Slajtmenu. Ona na Ediju pripadala je Margaret Ajzenhart, nekadašnjoj Margaret od Crvene staze, izgubljenoj unuci starog patrijarha. Edi i Džejk su izgledali baš onako kako se Roland osećao, umorno. Revolveraš je bio siguran da noćas neće trenuti. Iz grada je dopirao prigušeni, daleki odjek pesme i slavlja.

U parohijskom domu nije bilo slavljeničkog raspoloženje. Beni i Margaret su poginuli. Suzana je nestala.

"Henčik, odgovori mi, preklinjem te: koliko će magija opstati."

Starac je odsutno gladio bradu.

"Revolverašu, Rolande, ne znam. Magija tih vrata prevazilazi moje mogućnosti. To dobro znaš."

"Reci mi šta misliš, na osnovu svojih saznanja."

Edi je podigao drhtave ruke. Ispod noktiju je bilo skorene krvi.

"Reci, Henčik", očajnički je zavapio, poniznim glasom koji Roland nikada ranije nije čuo. "Reci mi, preklinjem te."

Rozalita, Kalahanova devojka za sve, unela je poslužavnik sa šoljama i bokalom vrele kafe. Našla je vremena da se oslobodi krvavih i prašnjavih farmerki i košulje i obuče kućnu haljinu. Napetost joj se još uvek ogledala u očima. Sipala je kafu i razdelila šoljice bez reči. Kada je podigla jednu od šolja, Roland je opazio kako nije sprala svu krv. Na desnici joj je ostao sasušeni trag Margaretine ili Benijeve krvi. Nije mogao tačno reči, niti je ovo bio čas da o tome razmišlja. Vukovi su potučeni. Možda će, a možda i neće ponovo doći u Kala Brin Stardžis. O tome će se pobrinuti ka. Oni se moraju pozabaviti Suzanom Din. Nestala je posle bitke zajedno sa Crnom trinaesticom.

Henčik je rekao: "Zanima te kaven?"

"Jašta, oče", složio se Roland. "Istrajnost magije."

Padre je prihvatio šolju uz klimoglav. Na usnama mu je zaigrao nagoveštaj osmeha, ali se nije zahvalio domaćici. Otkad se vratio iz pećine, bio je veoma ćutljiv. U krilu je držao knjigu Jerusalimovo delo pisca za kojeg nikad nije čuo. Kalahan je bio jedan od glavnih junaka tog, navodno, beletrističkog štiva. Živeo je u gradu o kom je delo pripovedalo i učestvovao u opisanim događajima. Sa zebnjom je potražio autorovu fotografiju na poleđini. Strahovao je da će tamo naići na sopstveni portret (na sebe iz davne 1975. godine). Na zadnjim koricama nije našao ništa izuzev šture zabeleške o piscu. Živeo je u državi Mejn. Bio je oženjen. Ako je verovati laskavim citatima na poleđini, za sobom je imao jednu uspešnu knjigu.

"Snažna magija duže opstaje", rekao je Kantab, upitno se zagledavši u Henčika.

"Jesje", reče Henčik. "Magija i glamer su jedno, odmotavaju se otpozadi."

Nastavio je posle kraće pauze. "Hoću reći iz prošlosti."

"Ova vrata se otvaraju ka brojnim kada i gde u svetu iz kog potiču moji prijatelji", rekao je Roland. "Hoću da ih ponovo otvorim ali samo u pravcu dva poslednja odredišta. Poslednja dva. Može li se to učiniti?"

Čekali su da se Henčik i Kantab dogovore. Manijevi su bili veliki putnici. Ako je iko znao kako, ako je iko mogao učiniti ono što je Roland hteo, ono što su svi hteli, biće to ovi ljudi. Henčik je slušao bezizražajna lica.

Privukao je Kantabovu glavu sebi izboranom rukom. Nešto mu je prošaputao. Edi se nervozno trgao. Roland je osetio da je mladić gotov da plane i izviče se. Spustio mu je ruku na rame. Smirio se, bar za neko vreme.

Tihe konsultacije potrajale su nekih pet minuta. Strpljivo su čekali. Roland je s mukom slušao zvuke udaljene fešte; bog sveti zna kako je bilo Ediju. Henčik je konačno potapšao Kantaba po obrazu. Zatim se okrenuo Rolandu.

"Mislimo da je to moguće", rekao je.

"Hvala bogu" promrmljao je Edi. Nastavio je, znatno glasnije: "Hvala bogu! Podimo u pećinu. Sastaćemo se na Istočnom drumu..."

Bradonje su složno zavrtele glavom. Henčik sa očiglednom tugom, dok je Kantab delovao uplašeno.

"Ne idemo u Pećinu glasova po mraku", rekao je Henčik.

"Moramo!" planuo je Edi. "Ne razumete! Ne radi se samo o istrajnosti magije već i o fenomenu različitog kretanja vremena sa one strane! Tamo brže protiče, i kad prođe, prošlo je! Hriste, bože, Suzana se možda već porađa, ako na svet donese neku vrstu kanibala..."

"Slušaj me, mladiću", obratio mu se Henčik, "dobro me slušaj, preklinjem te. Dan je na izmaku."

To je bilo tačno. Rolandu nijedan dan nije brže prošao. Rano ujutru, odmah posle zore, sukobili su se sa Vukovima. Potom su na drumu slavili pobedu i žalili za gubicima (pokazalo se nepojmljivo malim). Otkrili su da je Suzana nestala. Pratili su je sve do Pećine vrata. U rano poslepodne su sišli na razbojište kod Istočnog druma. Većina građana je otišla. Vratili su se u grad u društvu spasene dece. Henčik je bez oklevanja pristao na razgovor.

Sunce je već daleko odmaklo na svom putu po pogrešnoj strani neba kad su stigli do parohijskog doma.

Očigledno je da ćemo se noćas, ipak, odmoriti, pomislio je Roland. Nije znao da li da se raduje ili tuguje zbog toga. U jedno je bio siguran; odmor će mu dobro doći.

"Slušam vas sa potpunom pažnjom", rekao je Edi. Roland je pod rukom osećao drhtanje mladićevog tela.

"Čak i kad bi sad pošli, ne bi mogli da ubedimo veliki broj ljudi da podu s nama", rekao je Henčik.

"Ti si njihov dinh..."

"Jesje, tako ti kažeš, tako i ja mislim, iako valja znati da to nije naša reč.

Slede me u većini stvari. Znaju i koliko duguju vašem ka-tetu. Spremni su da vam se na svaki način oduže. Ipak, neće krenuti uz stazu ka tom ukletom mestu po mraku." Henčik je lagano i odlučno odmahnuo glavom. "Ne, to neče učiniti."

"Slušaj me, mladiću. Kantab i ja čemo još pre mraka stići do Kratena Crvene staze. Sazvaćemo muškarce u Tampu. To je naša Gradska sala za sastanke." Nakratko je bacio pogled na Kalahana. "Izvinjavam se, padre, ako vas ovaj izraz vređa."

Kalahan je odsutno klimnuo ne skidajući pogled sa knjige koju je povazdan prevrtao po rukama. Bila je u plastičnom omotaču, kao i sva dragocena prva izdanja. Na papiriću je pisala cena od 950$. Bio je to drugi roman mladog pisca. Pitao se šta je čini tako vrednom. To je prvo pitanje koje bi postavio njenom vlasniku, Kalvinu Taueru. Prvo od mnoštva pitanja.

"Objasnićemo im vaše želje i potražiti dobrovoljce. Kraten Crvene staze broji šezdeset osam glava. Verujem da će se svi, izuzev petorice-šestorice, složiti da vam pomognu, da ujedine svoje snage. Sabraće se u moćni khef.

"Je l’ to tako zovete? Khef? Deljenje?"

"Da", rekao je Roland. "Kažemo, deljenje vode."

"Toliko ljudi ne može stati u pećinu", rekao je Džejk. "Ne bi stali ni da se popnu jedan drugom na leđa."

"Nema potrebe", rekao je Henčik. "U pećinu će ući samo najsnažniji, takozvani pošiljaoci. Ostali će se poređati duž staze. Držaće se za ruke, jedni pored drugih, visak uz visak. Biće tamo pre no što sunce pređe visinu kućnog krova. Garantujem vam to."

"Ova noć nam je neophodna i zbog sakupljanja opreme, magneta i viskova", rekao je Kantab. Iz njegovog pogleda bilo je jasno da saoseća s Edijem, ali ga se i plašio. Mladić je trpeo strahovit bol. Bio je revolveraš.

Revolveraš je biće akcije, koje nikad ne dela nasumično.

"Sutra može biti prekasno", tiho je prokomentarisao Edi. Prostrelio je Rolanda prekornim pogledom. Iscrpljenost je zamaglila njegove krvlju podlivene, kestenjaste oči. "Moglo bi biti prekasno, čak i ako magija nije sasvim nestala."

Roland je otvorio usta, na šta je Edi podigao prst.

"Ne spominji ka, Rolande. Kunem se da će mi glava eksplodirati ako zucneš ma i jednu reč o ka."

Roland je zatvorio usta.

Edi se obratio dvojici bradonja u kvekerskim ogrtačima.

"Ne možete biti sigurni da će magija do sutra opstati, zar ne? Ono što je večeras otvoreno, sutra može biti zanavek zatvoreno. Možda ih neće otvoriti ni svi magneti i viskovi Manija."

"Jesje", rekao je Henčik. "Tvoja žena je odnela magičnu kuglu. Šta god ti mislio, Srednjem svetu i Graničnim zemljama će biti bolje bez nje."

"Prodao bih dušu da je vratim sebi", glasno je rekao Edi.

Svi su ga preneraženo pogledali, čak i Džejk. Roland je osetio neodoljivi poriv da naloži Ediju da povuče izgovoreno. Moćne i mračne sile radile su protiv njihovog pohoda na Kulu. Crna trinaestica je bila njihov najmoćniji sigul. Ono što je upotrebljeno, može biti zloupotrebljeno. Lukovi duge poseduju sopstveni, zlokobni glamer. Trinaestica je najmoćnija od svih.

Možda je i zbir svih. Roland bi nastojao da je drži dalje od Edija čak i da je bila u njihovim rukama. Ovako tužan i smeten bio bi lak plen za kuglu.

Potčinila bi ga sebi za nekoliko minuta.

"I kamen bi pio, da ima usta", suvo je prozborila Roza, iznenadivši prisutne. "Edi, zaboravi na magiju i pomisli na stazu koja se penje ka vrhu.

Pomisli na šezdesetak ljudi, među kojima ima dosta Henčikovih vršnjaka.

Jedan ili dvojica su sigurno slepi ko slepi miševi. Zamisli kako se penju uz stazu po mraku."

"Kamenčina", umešao se Džejk. "Seti se kamenčine pored koje smo jedva prošli. Zar si zaboravio da se tamo gazi iznad ponora?"

Edi je oklevajući klimnuo. Roland je video kako se trudi da prihvati ono što ne može da promeni. Borio se da očuva zdrav razum.

"Suzana Din je revolveraš", rekao je Roland. "Za očekivati je da će znati da se neko vreme brine o sebi."

"Ne verujem da ona upravlja situacijom", odgovorio je Edi, "a ne veruješ ni ti. Ne zaboravimo, to je Mijina beba. Ona će imati kontrolu sve dok se beba, momče, ne rodi."

Roland je dobio intuitivni uvid. Bio je tačan, kao i uvek.

"Možda je bila dominantna pri prelasku, ali sad više nije."

Kalahan je konačno progovorio, otrgnuvši se od zagrljaja očaravajuće knjige.

"Zašto ne bi bila?"

"Zato što to nije njen svet", rekao je Roland, "već Suzanin. Umreće ako ne nađu zajednički jezik."

2

Henčik i Kantab su se vratili do Crvene staze Manijevih. Obavestili su skup starešina o novostima i onome što se od njih očekuje. Roland je pošao s Rozom do njene kolibe. Uzdizala se na brdašcetu iznad nekada uzornog, a danas uglavnom razrušenog klozeta. Sred tih razvalina je, kao beskorisni stražar, sedeo Andi robot-glasnik (sa mnoštvom različitih funkcija).

Rozalita je polako i metodično svukla Rolanda. Kada je ostao go, ko od majke rođen, prostrla se kraj njega na postelji, istrljavši ga raznolikim uljima: mačjim uljem po ubojima, masnijom, blago naparfemisanom mešavinom po osetljivijim delovima. Vodili su ljubav. Svršili su istovremeno (splet slučajnosti koje budale pripisuju sudbini). Slušali su pucketanje petardi sa glavne ulice Kale i razdragane povike uglavnom pripite raje.

"Spavaj", rekla je. "Sutra ćemo se rastati. Više nećeš videti Ajzenharta, Overholzera, niti bilo kog žitelja Kale."

"Da li si vidovita?" pitao je Roland. Zvučao je opušteno i blago zainteresovano. Ni u najintimnijim trenucima, dok se nalazio duboko u Rozi, nije prestao da brine o Suzani: član ka-teta je izgubljen. Taj problem mu nije dopuštao da se do kraja opusti i u potpunosti posveti telesnim zadovoljstvima.

"Nisam", odgovorila je, "ali ponekad imam predosećaje, baš kao i svaka žena. Pogotovo kad se njen muškarac sprema da ode."

"Zaista me tako doživljavaš? Kao svog muškarca?"

Pogledala ga je, stidljivo i odlučno.

"Jesje. Za ovo kratko vreme počela sam da te tako doživljavam. Grešim li, Rolande?"

Bez oklevanja je zavrteo glavom. Bilo je lepo biti nečiji muškarac, makar i nakratko. Opustila se, uverivši se u njegovu iskrenost. Pomilovala ga je po upalom obrazu.

"Bilo nam je lepo, Rolande, je 1' da? Bilo nam je lepo u Kali."

"Jašta, gospo."

Pomilovala ga je po ostacima desne šake. Zatim je premestila ruku na levi kuk.

"Šta je s tvojim bolom?"

Pred njom nije hteo da laže.

"Opak je."

Klimnula je. Uhvatila ga je za zdravu, levu ruku, sačuvanu od jastogovišta.

"Šta je s ovom?"

"Dobro je", rekao je, iako je osećao potmuli bol. Čekao je, vrebajući priliku. Čekao je pravi čas da se pokaže. Rozalita ga je zvala suvim stiskom.

"Rolande!" rekla je.

"Šta je?"

Toplo ga je pogledala. Još uvek ga je držala za levu ruku, kao da dodirom iščitava njegove tajne.

"Završi posao što pre."

"To je tvoj savet?"

"Jašta, najdraži. Požuri, pre no što posao dovrši tebe."

3

Edija je ponoć zatekla na tremu. Taj dan će ući u istoriju Kale kao Dan bitke na Istočnom drumu (kasnije će prerasti u mit... pod uslovom da svet potraje dovoljno dugo). Slavlje u gradu bilo je sve luđe i bučnije. Edi je pomislio da će glavna ulica svakog časa buknuti. Da li bi ga to zabrinulo?

Ni najmanje, blagodarim. Dok su se Roland, Suzana, Džejk, Edi i tri žene, pripadnice Sestara Orize, borili s Vukovima, ostatak raje sedeo je šćućuren u gradu ili polegao po pirinčanim poljima. Za deset, možda i pet, godina svi će pričati kako su se tog davnog jesenjeg dana borili rame uz rame sa revolverašima.

To nije bilo fer, jedan deo njega je znao da to nije fer, ali se svejedno nikada u životu nije osećao tako bespomoćno, izgubljeno i zlobno.

Bezuspešno se trudio da ne misli na Suzanu. Da ne misli gde je i na demonsko dete koje čeka da izađe na svet. Otišla je u Njujork. Ali u koje kada? Da li ljudi oko nje putuju u čezama sa plinskim fenjerima ili jurcaju u antigravitacionim taksijima sa robotima iz Nort Central Pozitroniksa za upravljačem?

Da li je uopšte živa?

Najradije bi odbacio ovu poslednju misao, ali je um znao da bude veoma okrutan. Zamišljao je njeno beživotno telo u jarku negde u Alfabet Sitiju, sa kukastim krstom urezanim na čelo i tablom oko vrata sa natpisom

POZDRAV I OD PRIJATELJA IZ OKSFORD TAUNA.

Čuo je otvaranje kuhinjskih vrata. Ulovio je tiho tapkanje bosih nogu (sluh mu se izoštrio, u skladu sa ostatkom ubilačkog arsenala) i struganje kandži.

Džejk i Oj.

Dečak je seo pored njega u Kalahanovu stolicu za ljuljanje. Ispod pazuha je imao futrolu za pištolj. U njoj je bio ruger kojeg je ukrao ocu kad je pobegao od kuće. Danas je prolio... pa, ne baš krv. Ne još. Ulje? Nevoljno se nacerio. Nije to bilo nimalo smešno.

"Ne možeš da spavaš, Džejk?"

"Ejk", složio se Oj. Zalegao je pored dečakovih nogu, zarivši njušku među šapice.

"Ne mogu", odgovorio je Džejk. "Stalno mislim na Suzanu." Zastao je i dodao: "I Benija."

To je bilo za očekivati. Dečak je sigurno razmišljao o prijatelju koji je tog dana eksplodirao pred njegovim očima. Edija je, i pored toga, prostrelio oštar ubod ljubomore. Kao da je očekivao da će sva Džejkova briga biti rezervisana za njegovu nestalu ženu.

"Za sve je kriv", nastavio je Džejk, "taj Taverijev klinac. Uspaničio se i bezglavo potrčao. Slomio je članak. Da nije bilo njega, Beni bi danas bio živ." Procedio je, Edi nije sumnjao da bi se srce Taverijevog dečaka sledilo da ga je mogao čuti, veoma tiho: "Taj Frenk... jebeni... Taveri."

Dotakao je dečakovu glavu, nevoljan da pruži utehu. Kosa mu je bila duga i prljava. Vapila je za pranjem, do đavola, i za šišanjem. Vapio je za majkom koja bi se za to pobrinula. Ali nje nema, bar ne za Džejka. Dogodilo se malo čudo: osećao se bolje nakon što je utešio dečaka. Ne mnogo, ali malčice.

"Pusti sad to", rekao je. „Šta je bilo, bilo je."

"Ka", gorko je rekao Džejk.

"Ki-jet, ka" rekao je Oj ne dižući glavu.

"Amin", dobacio je Džejk, s mučnim, hladnim smehom. Izvadio je ruger iz improvizovane futrole. "Ovaj će preći na onu stranu, zato što odatle i potiče.

Tako Roland kaže. I ostali će, zato što ne idemo u Todaš. Ako ne prođu, pokupiće ih Henčik. Ostaviće ih u pećini za slučaj da se vratimo."

"Ako se prebacimo u Njujork" rekao je Edi, "tamo ima oružja u izobilju.

Snabdećemo se."

"Nećemo naći nijedno slično Rolandovom. Iz sveg srca se nadam da će preći na drugu stranu. U svetovima poput ovih više nema oružja. To je očigledno."

Edi je delio to mišljenje, ali se nije trudio da ga glasno potvrdi. Iz grada je umesto pucnjave petardi dopirala tišina. Veselje je jenjavalo. Konačno.

Sutrašnji dan nesumnjivo donosi zabavu na otvorenom. Fešta će trajati od jutra do mraka. Biće to nešto trezveniji i organizovaniji nastavak današnjeg slavlja. Svi će očekivati Rolanda i njegov ka-tet kao počasne goste. Ako im bogovi stvaranja budu naklonjeni i vrata otvorena, biće daleko odavde.

Tragaće za Suzanom. Pronaći će je. Traganje se ne računa, već pronalaženje.

Džejk se oglasio, kao da mu čita misli (bio je sposoban za to, imao je snažan dodir):

"Živa je."

"Otkud znaš?"

"Znali bi da je nema."

"Džejk, možeš li je dodirnuti?"

"Ne mogu, ali..."

Prekinula ga je duboka tutnjava iz dubine zemlje. Trem se dizao i spuštao kao čamac na uzburkanom moru. Daske su škripale. Iz kuhinje je dopiralo cvokotanje gigantskih zuba i zveket porcelana. Oj je podigao glavu i zacvileo. Priljubio je uši uz lobanju i raširio oči od iznenađenja. Nešto se preturilo i razbilo u Kalahanovom salonu.

Edija je mučila nelogična ali neodoljiva misao: Džejk je ubio Suzanu izjavivši da je ona još uvek živa.

Talasi su se pojačali. Prozor se slomio, okvir se izobličio. Iz tame se začuo tup udar. Edi je (tačno) pretpostavio da zvuk potiče od ruiniranog klozeta, koji se konačno obrušio. U trenu se našao na nogama, potegnuvši Rolandov revolver. Džejk je stajao pored njega, spreman za akciju.

Trem se umirio nakon poslednjeg grča iz dubine zemlje. Ljudi su se budili duž zraka sanjivo se obazirući oko sebe. Na ulicama dalekog Njujorka čulo se zavijanje automobilskih alarma. Sledećeg dana će u novinama osvanuti krat-ka vest o slabom zemljotresu: sve se završilo sa nekoliko slomljenih prozora, bez žrtava. Samo mali potres na, u osnovi, čvrstom tlu.

Džejk je zurio u Edija. Znao je šta se dogodilo.

Vrata su se otvorila. Kalahan je izleteo na trem u belim, pohabanim gaćama. Na grudima mu je visilo zlatno raspeće.

"To je bio zemljotres, zar ne?" pitao je. "Doživeo sam jedan u severnoj Kaliforniji. Ali nijedan za boravka u Kali."

"Bila je to đavolski značajnija stvar od zemljotresa", rekao je Edi pokazavši prema istoku. Sa zasvođenog trema pružao se lep pogled. Horizont je bio ispunjen tihim artiljerijskim salvama zelenih munja. Vrata na Rozalitinoj kolibi ispod parohijskog doma uz tresak su se otvorila i zatvorila. Pohitala je uzbrdo u Rolandovom društvu. Nosila je noćnu haljinu, dok je revolveraš grabio u farmerkama. Bosi su gazili po rosi.

Edi, Džejk i Kalahan pošli su im u susret. Roland je upravio pogled na jezivu, zelenu svetlost na istoku. Tamo ih je čekala Zemlja Gromova, dvor Grimiznog Kralja i na Kraju sveta, Mračna Kula.

Ako, pomislio je Edi, ako još uvek stoji.

"Džejk je tvrdio da bismo znali da je Suzana umrla", oglasio se Edi. "Dobili bi sigul. Baš tad se ovo desilo." Pokazao je na svežu izbočinu na padreovom travnjaku. Otkrivala je smeđa zemljina nedra u dužini većoj od tri metra. Svi gradski psi su mahnito lajali, ali se ljudi nisu čuli; Edi je pretpostavio da je dobar deo njih prespavao čitavu stvar. Snivali su pijanim snom pobednika. "Ovo nema veze sa Suz. Zar ne?"

"Nema direktne veze, to je sigurno."

"Nije naš", umešao se Džejk, "da jeste, šteta bi bila daleko veća. Slažete li se sa mnom?"

Roland je klimnuo.

Roza se zagledala u Džejka sa mešavinom zbunjenosti i straha. „Koji to naš, dečače? O čemu govoriš? To nije bio zemljotres, sigurna sam!"

"Nije", rekao je Roland, "već, zrakotres. Popustio je jedan od zraka koji nose Kulu i sve ostalo. Urušio se."

Edi je, čak i pri oskudnoj svetlosti na tremu, video Rozalitino prebledelo lice. Prekrstila se.

"Zraci? Jedan od zraka7. Nije tačno! Reci da nije!"

Edi je uhvatio sebe kako misli na neki davno zaboravljeni bejzbol skandal.

Neki dečačić je molio, Reci da nije tako, Džo.

"Ne mogu", odgovorio je Roland, "zato što se upravo to desilo."

"Koliko ih ima?" pitao je Kalahan.

Roland je pogledao Džejka, i kratko klimnuo:

Ispričaj ono što si naučio, Džejku od Njujorka, govori samo istinu.

"Šest zraka povezuje dvanaest portala", rekao je Džejk. "Dvanaest portala je na dvanaest krajeva zemlje. Roland, Edi i Suzana počeli su pohod od Portala medveda. Mene su pokupili na putu ka Ludu."

"Šadrik", rekao je Edi. Posmatrao je poslednje odbleske munja na istoku.

"Medved se tako zvao."

"Tako je, Šadrik", složio se Džejk. "Nalazimo se na Medvedem zraku. Svi Zraci se spajaju u Mračnoj Kuli. Naš zrak, na drugoj strani Kule...?"

Pogledao je Rolanda tražeći pomoć. Ovaj mu je uzvratio pogled. Izgleda kako još nije uspeo da ih uputi u Eldovo učenje.

Edi je prevideo ovaj pogled ili je odlučio da ga ignoriše, ali se Roland nije lako predavao.

"Edi?" promrmljao je.

"Mi smo na Stazi medveda, na Putu kornjače", odsutno je rekao Edi. "Ne znam kakve to ima veze, zato što je Kula svakako na kraju puta, ali je s one strane Staza kornjače na Putu medveda." Zatim je izrecitovao:

"Gle KORNJAČU kolikoje grdna!

Na oklopu svom zemlju nosi trudna,

Razmišlja sporo ali uvek blago;

Da o nama svima misli njoj je drago."

Rozalita je nastavila, posle ove strofe:

"Na lešima svojim istinu nosi;

Na njima se ljubav sa dužnošću venčava.

Zemlju ona voli a i mora sva

Voli čak i dete kao što sam ja."

"Nije to baš ono što sam posisao sa majčinim mlekom i čemu sam naučio prijatelje", reče Roland, "ali je dovoljno slično, tako mi svega."

"Maturin je ime velike kornjače", reče Džejk, slegnuvši ramenima. Ako je to uopšte važno."

"Da li znaš koji je zrak popustio?" pitao je Kalahan, zagledavši se u Rolanda.

Ovaj je odmahnuo glavom.

"Znam samo da Džejk ima pravo, nije naš. Da jeste, čitav predeo na nekoliko stotina kilometara od Kala Brin Stardžisa bio bi u ruševinama.

Možda i na hiljadu kilometara, ko zna? Sa nebesa bi padale plamenom zahvaćene ptice."

"Opisuješ Armagedon", primetio je Kalahan, tihim, drhtavim glasom.

Roland je odmahnuo glavom, ne odbacujući padreovu tvrdnju.

"Ne znam šta znači ta reč, oče. Govorim o velikoj pogibelji i strašnom razaranju. To se upravo sad događa negde duž zraka. Možda tamo gde se spajaju Riba i Pacov."

"Da li si siguran u to?" tiho je upitala Roza.

Roland je klimnuo. Slična stvar mu je davno pala na pamet, kad se srušio Gilead i civilizacija koju je oličavao. Kad je počeo da luta sa Kutbertom, Alejnom, Džejmijem i još nekoliko članova ka-teta. Tada se urušio jedan od šest zraka, gotovo sigurno nije bio prvi.

"Koliko zraka sad drži Kulu?" pitao je Kalahan.

Edi se po prvi put zainteresovao za nešto što nije bila njegova izgubljena žena. Posmatrao je Rolanda sa primetnim interesovanjem. Zašto da ne? To je, na kraju krajeva, bilo ključno pitanje. Sve stvari služe zraku, govorilo se, iako je prava istina bila da sve stvari služe Kuli. Zraci održavaju Kulu.

Ako bi se oni urušili...

"Dva", rekao je Roland. "Pretpostavljam da ih ima najmanje dva. Jedan što prolazi kroz Kala Brin Stardžis i još jedan. Bog sveti zna koliko će izdržati.

Neće dugo, čak i bez Rušilaca. Moramo da požurimo."

Edi je negodovao.

"Ako predlažeš da produžimo bez Suzi..."

Roland je nestrpljivo odmahnuo glavom, kako da hoće da kaže Ediju da ne izigrava budalu.

"Bez nje se ne možemo probiti do Kule. Koliko znam, ne možemo pobediti bez Mijine bebe. Sve zavisi od ka. U mojoj zemlji smo nekada govorili: 'Ka nema ni srca ni uma."

"Slažem se s tim", rekao je Edi.

"Možda imamo još jedan problem", rekao je Džejk.

Edi ga je namršteno pogledao.

"Nije nam potreban još jedan problem."

"Znam, ali... šta ako je zemljotres zatvorio ulaz u pećinu? Ili..." dečak je oklevao. Ipak je otkrio ono čega se stvarno plašio. "Ili je sasvim uništio?"

Edi ga je zgrabio za košulju.

"Ne pričaj o tome. Ne pomišljaj na to."

Iz pravca grada čuli su se glasovi. Roland je pretpostavio da se raja ponovo okuplja. Ovaj dan i ova noć pamtiće se u Kala Brin Stardžisu narednih hiljadu godina. Ako Kula još uvek bude na svom mestu.

Edi je pustio dečakovu košulju. Trljao je izgužvano mesto kao da želi da izgladi nabore. Pokušao je da se nasmeje. Izgledao je slabašno i staro.

Roland se okrenuo Kalahanu.

"Da li će se Maniji sutra pojaviti? Poznaješ ih bolje od mene."

Kalahan je slegnuo ramenima.

"Henčik je čovek od reči. Ne znam da li će moći da kontroliše ostale, posle svega što se dogodilo."

"Bilo bi bolje za njega da može", mračno je prokomentarisao Edi. "Bilo bi bolje za njega."

Roland od Gileada je rekao,

"Ko je za partiju gledaj me."

Edi ga je pogledao u neverici.

"Ostaćemo budni do jutra", nastavio je revolveraš. "To će nam pomoći da ubijemo vreme."

Zaigrali su gledaj me. Rozalita je dobijala deljenje za deljenjem i pedantno upisivala rezultate na škriljčanoj tablici. Pobedivala je bez trijumfalnog osmeha, bez ikakvog izraza koji bi Džejk mogao pročitati. Bar ne u prvi mah. Nosio se mišlju da okuša dodir. Odustao je, smatrajući da bi upotreba dara bez opravdanog razloga bio pogrešan potez. Bilo bi to kao da je posmatra dok se svlači ili dok sa Rolandom vodi ljubav.

Kako je igra odmicala i prvi nagoveštaji zore zasjali na istoku, Džejk je pomislio da zna o čemu razmišlja, zato što je i sam na to mislio. Svi su, na nekom nivou, razmišljali o poslednja dva zraka. Doveka će razmišljati o njima.

Čekaće da jedan ili oba popuste. Svi će, bez obzira da li tragaju za Suzanom, spremaju ručak kao Roza ili žale poginulog sina kao Ben Slajtmen na Von Ajzenhartovom ranču, isto misliti: Ostala su samo dva, a Rušioci rade protiv njih danju i noću. Izjedaju ih, ubijaju.

Koliko ima do konačnog kraja? Kako će se sve završiti? Da li će čuti tutnjavu dok se gigantske ploče boje škriljca budu urušavale? Da li će se nebo rascepiti kao istanjeno parče tkanine, prosipajući monstruoznosti što prebivaju unutar Todaš tame? Da li će imati vremena da puste krik? Da li će biti života posle smrti, ili će i raj i pakao propasti sa Mračnom Kulom?

Pogledao je u Rolanda. Poslao mu je jasnu misao: Rolande, pomozi.

Njegov odgovor mu je ispunio um hladnom utehom (i hladno poslužena uteha je bolja od nikakve); Ako mogu.

"Gledaj me", rekla je Rozalita spustivši karte. Skupila je štapove, najjaču ruku, na vrhu je bila gospa Smrt.

KITICA: Komala-hajd-zovem

Evo mladića s pištoljem

Mladić ostade bez cure

Što od njega uteće.

ODGOVOR: Komala-hajde-jedan!

Od njega uteče!

Ostavila bebu samu

Ali beba još nije rođena

Druga strofa
Istrajnost magije

1

Zalud su se brinuli zbog Manijevih. Tvrdokorni Henčik pojavio se u zakazano vreme na dogovorenom sastajalištu, gradskoj poljani, sa četrdesetak ljudi. Uveravao je Rolanda da će taj broj biti dovoljan za otvaranje nepronađenih vrata, ako uopšte mogu biti otvorena nakon iščeznuća „tamnog stakla" Starac nije ni pokušao da se izvini zato što se pojavio sa manje ljudi od obećanog broja, ali je neprestano povlačio bradu, ponekad sa obe ruke.

"Zašto to radi, padre?" dečak je pitao Kalahana. Henčikove trupe valjale su se ka istoku na dvanaestak zaprega. Za njima su išle čeze sa parom albino magaraca čudnovato dugih ušiju i ružičastih očiju. Džejku je to ličilo na veliki Džifi-Pop1 kontejner na točkovima. Henčik se vozio sam na neobičnom vozilu, zlovoljno potežući dugu bradu.

"Rekao bih da je postiđen", rekao je Kalahan.

"Ne vidim zašto. Čudi me što ih se, nakon zrakotresa i ostalih događaja, i ovoliko pojavilo."

"Potres mu je pomogao da shvati da postoje stvari kojih se njegovi ljudi plaše više od njega. To mu je sad dodatni problem, pored ovog sa neispunjenim obećanjem. I to ne bilo kojim već obećanjem datom vašem dinhu.

Izgubio je obraz." Kalahan je nastavio, ne menjajući ton ili izraz lica.

Naveo je dečaka da kaže nešto što inače ne bi rekao, pitao ga je: "Da li je tvoja drugarica još uvek živa?"

"Da, ali je pre..." progovorio je Džejk i smesta ućutao. Odmerio je Kalahana optužujućim pogledom. Henčik se uspravio na sedištu čeza i pogledao unazad, prema njima, kao da zna da se prepiru. Kalahan se zapitao da li je on jedina osoba bez moći dodira u ovoj priči.

Ovo nije priča. Ovo nije priča, ovo je moj život!

Kad jednom vidite sebe u štampanom obliku, teško vam je da poverujete u to. Teško vam je ako znate da ste jedan od najvažnijih likova beletrističkog romana izdatog pod patronatom Dabldej i Kompanije, 1975. Knjiga je o vampirima, koji, kao što svi znaju, ne postoje. Osim što ih je bilo i što ih, u nekim svetovima povezanim s ovim, još uvek ima.

"Nemoj to da radiš", rekao je Džejk. "Ne igraj se sa mnom. To nema smisla, ako smo svi na istoj strani, padre. Je l’ važi?"

"Žao mi je", rekao je Kalahan. Odmah zatim je dodao: "Molim za izvinjenje."

Džejk se mlako nasmejao i pomilovao Oja koji se ljuljao u prednjem džepu ponča.

"Da li je..."

Dečak je odmahnuo glavom.

"Ne želim da govorim o njoj, padre. Najbolje je da o njoj ne razmišljamo. Imam osećaj, ne znam da li je istinit ili ne, ali je snažan, da nešto traga za njom. Ako je to tačno, bolje da nas ne čuje. A može."

"Nešto...?"

Džejk je dotakao maramu koju je Kalahan svezao oko vrata, na kaubojski način. Crvenu maramu. Zatim je prineo ruku levom oku. Kalahan nije odmah shvatio. Ipak mu je sinulo. Crveno oko. Kraljevo oko.

Ćutke se zavalio u sedište zaprege. Roland i Edi su jahali za njima ne progovarajući ni reč. Obojica su nosili sve svoje stvari i naoružanje, Džejkova pucaljka je bila u zaprezi. Ako se danas i vrate u Kala Brin Stardžis, neće se dugo zadržavati.

Hteo je da kaže kako je prestravljena, ali je situacija bila još gora od toga.

Signal je bio nemoguće slab, nemoguće udaljen, ali ipak razgovetan. Čuo je Suzanin vrisak. Nadao se da Edi nije.

2

Odjahali su iz emocionalno iscrpljenog grada. Mesto je spavalo uprkos potresu. Bilo je hladno. Dah im u je u oblačićima izlazio iz usta. Šašu je prekrila tanka, bela prevlaka inja. Iznad Devar Tet Vhaja lebdeo je magloviti rečni ilah. Roland je pomislio: Ovo je početak zime.

Posle jednog sata jahanja zašli su u brdovit kraj. Napredovali su tiho uz zveckanje đemova, škripu točkova, topotkopita, povremeno sardonično njakanje magaraca i udaljeni ptičji pev. Ptice su žurile ka dalekom jugu, možda nedostižnom cilju.

Zemljište desno od puta se uzdizalo, čineći mnoštvo klanaca i grebena. Za desetak minuta stigli su do mesta na kojem su dvadeset četiri časa ranije vodili bitku. Od glavnog druma se odvajala staza, vijugajući ka severozapadu. Pored jarka je bila sveže iskopana gomila zemlje. U tom skrovištu su Roland, njegov ka-tet i Sestre Orize čekale Vukove.

Kad već spomenusmo Vukove, gde su oni? Na truplima prekrivenom bojnom polju ostavili su šezdesetak čovekolikih bića sa zapadnih strana u sivim pantalonama, zelenim ogrtačima i pod vučjim maskama.

Roland je sjahao i prišao Henčiku, koji je starački ukočeno silazio sa čeza.

Nije pokušao da mu pomogne. Patrijarh to nije očekivao, takav postupak bi ga lako mogao uvrediti i iznervirati.

Revolveraš je odlučio da sačeka da starac siđe, pa da mu onda postavi pitanje. U međuvremenu je dobio odgovor. Ugledao je veliko brdo počupane šaše na četrdeset-pedeset metara sa desne strane. Juče ga tamo nije bilo. Bila je to improvizovana pogrebna lomača, načinjena bez trunke poštovanja prema preminulima. Sad je znao kako je raja provela prethodno popodne pre no što se prepustila slavlju, od kojeg se sad odmarala, video je rezultat njihovog rada. Pitao se da li su se plašili da Vukovi ne ožive, znajući da su, iluboko u sebi, upravo to osećali. Zato su odvukli teška, ukočena tela (sive konje zajedno sa sivo odevenim Vukovima) u kukuruz.

Naslagali su ih na gomilu i pokrili šašom. Danas će potpaliti vatru. Da li će dunuti seminon? Nešto mu je govorilo da će zapaliti lomaču, ne mareći za vetar koji bi mogao odneti plamen ka putu i reci. Zašto da ne? Vegetativna sezona je okončana, a vatra je, ako je verovati starijim ljudima, najbolje sredstvo za đubrenje njiva. Osim toga, raja se neće opustiti dok ovo čudo ne izgori. Većina će i posle toga izbegavati ovo mesto.

"Pogledaj, Rolande", obratio mu se Edi, glasom koji je titrao negde između žalosti i gneva. "Do đavola, pogledaj"

Video je izgrebana i izlupana invalidska kolica na početku staze, tamo gde su Džejk, Beni Slajtmen i blizanci Taverijevih čekali povoljnu priliku da pređu u sigurnost s druge strane druma. Hromirani delovi su sijali na suncu.

Na sedištu se videla skorela prašina i krv. Levi točak je bio iskrivljen.

"Čemu toliko gneva?" interesovao se Henčik. Bio je okružen Kantabom i petoricom-šestoricom starešina. Edi ih je nazivao ljudima u ogrtačima.

Dvojica starešina su izgledali starije od Henčika. Roland je pomislio na ono što je Rozalita rekla prošle noči: Među njima će biti dosta Ijudi Henčikovih godina, zamisli kako ie sepeti stazom po mraku. Sad nije bio mrak, ali se pitao da li če ovi uspeti da dopešače do staze, a kamoli da se uspnu do Pečine vrata.

"Doneli su kolica tvoje žene ovamo da bi joj odali počast. Na taj način su i tebi odali priznanje. Zašto si toliko gnevan?"

"Zato što ne bi trebalo da budu ovako iskrivljena i zato što ona ne sedi u njima", odgovorio je starcu. Shvataš li to, Henčik?"

"Bes je najbeskorisnije osečanje", nastavio je Henčik, "uništava um i povređuje srce."

Edi je stegnuo usne u tanku crtu, ali je uspeo da sačuva kontrolu nad sobom.

Prišao je Suzaninim izlupanim kolicima, prešla su stotine kilometara otkad su ih pronašli u Topeki. Stigla su na kraj puta. Sažaljivo je pogledao na njih. Kalahan mu je prišao, ali mu je mladič pokazao da se odmakne.

Džejk je posmatrao mesto na kom je Beni izdahnuo, pogoden zujalicom.

Dečakovo telo je nestalo. Neko je pokrio prolivenu krv svežim slojem ogana, ali je Džejk ipak razaznavao mrlje. Video je i Benijevu otkinutu ruku, okrenutu dlanom nagore. Setio se kako se otac njegovog prijatelja isteturao iz kukuruza i ugledao sinovljevo telo. Nekih pet sekundi nije pustio ni glasa. Bio je to pravi trenutak da mu se saopšti kako su prošli sa neverovatno lakim gubicima, tek jedan mrtav dečak, jedna mrtva rančerska žena i dečak sa slomljenim zglobom. Gotovo zanemarljivi gubici. Niko to nije učinio pa je Slajtmen stariji otegnuto vrisnuo. Džejk je mislio da nikada neče zaboraviti taj krik, baš kao što će uvek moći da vidi Benija kako ležu u krvlju poprskanoj prašini sa otkinutom rukom.

Nedaleko od mesta na kojem je ležao Beni opazio je nepoznati predmet, delimično pokriven zemljom. Pažnju mu je privukao blagi odsjaj metala.

Spustio se na koleno i iskopao jednu od smrtonosnih vučjih kugli, zujalica.

Model Hari Poter. Juče je držao par njih u ruci. Vibrirale su. Slušao je njihovo I iho, zlokobno zujanje. Ova je bila mrtva kao komad kamena.

Ustao je i zavitlao je na gomilu šašom pokrivenih, crknutih Vukova. Bacio je tako snažno da ga je ruka zabolela. Boleče ga i sutra, ali nije mario. Nije mario ni za Henčikov potcenjivački stav prema gnevu. Edi je želeo svoju ženu; Džejk je hteo svog prijatelja. Dok će Edi možda jednom i dobiti ono što traži, Džejk Čembers nikad neće. Smrt je trajni poklon. Smrt je, poput dijamanata, večita.

Hteo je da što pre krenu. Hteo je da za sobom ostavi ovaj deo Istočnog druma. Nije želeo da posmatra Suzanina prazna, izlupana kolica. Maniji su, pak, načinili prsten oko poprišta bitke. Henčik se molio brzim glasom parajući Džejkove uši: podsetio ga je na skičanje uplašenog praseta.

Obraćao se nekakvom Prelazu, tražeći bezbedan put do pećine i uspeh u nameravanom poduhvatu bez gubitaka života ili razuma (posebno ga je uznemirio ovaj deo Henčikove molitve, zato što nikada nije smatrao da je neophodno moliti se za očuvanje zdravog razuma). Patrijarh je molio Prelaz da nadahne njihove magnete i viskove. Na kraju se pomolio za kaven, istrajnost magije, frazu koja je imala naročito dejstvo na ove ljude.

Kad je završio, uglas su izrecitovali "Prelaz-sam, Prelaz-kra, Prelaz-kantah", i spustili ruke. Nekolicina se spustila na kolena, da bi još malo porazgovarala sa najvećim od svih gazdi. Kantab je poveo četvoricupetoricu mlađih ljudi do čeza. Sklonili su snežnobeli krov, otkrivši nekoliko velikih drvenih kutija. Olovni viskovi i magneti, pretpostavio je Džejk, mnogo veći od onih koje su nosili o vratovima. Na ovu malu avanturu krenuli su sa teškom artiljerijom. Na kutijama je bilo rezbarija: zvezde, meseci i čudni geometrijski oblici. Simboli su pripadali kabalističkoj, a ne hrišćanskoj ikonografiji. Pretpostavka o hrišćanskoj prirodi Manijevaca je neosnovana. Po ogrtačima, bradama i okruglim, crnim šeširima ličili su na kvekere ili amiše, ali koliko je Džejku poznato, ni jedni ni drugi nisu putovali po drugim svetovima.

Iz jedne od zaprega izvukli su duge, ispolirane motke. Provukli su ih kroz metalne držače sa donje strane kutija. Zvali su ih kofrima, saznao je Džejk. Maniji su ih nosili onako kako su vernici nekad prenosili religijske artefakte tesnim ulicama srednjovekovnih gradova. Kofri su na određeni način to i bili.

Krenuli su niz stazu, još uvek posutu trakama za kosu, krpicama i igračkama, mamcima za Vukove koje su, samo dan ranije, tako halapljivo progutali.

Kad su stigli do mesta na kom se Frenk Taveri zaglavio u procepu, Džejk je u glavi čuo glas trapavkove predivne sestre: Pomozi mu, sai, molim te ipreklinjem.

Učinio je to, neka mu bog oprosti. Beni je na kraju platio glavom. Džejk je s gađenjem odvratio pogled. Pomislio je, Sad si revolveraš, moraš pronaći snage. Primorao je sebe da ponovo pogleda isto mesto.

Padre Kalahan je spustio ruke na njegovo rame.

"Kako si, sinko? Strašno

"Dobro sam", odgovorio je Džejk. Oveća knedla mu je zastala u grlu.

Naterao je sebe da je proguta i ponovi poslednje reči, lažući više sebe no sagovornika. "Jesje, dobro sam."

Kalahan je klimnuo i premestio prtljag (poluprazni ruksak dostojan gradskog čoveka koji u dubini srca ne veruje da će igde otići), sa levog na desno rame.

"Šta će se desiti kad jednom dođemo do te pećine? Ako se do nje uopšte može doći?"

Džejk je odmahnuo glavom. Nije znao.

3

Staza je bila prohodna. Naišli su na dosta odronjenog kamenja pa uspon nije bio lak za momke sa sanducima, ali je put ipak bio mnogo lakši.

Zemljotres je pomerio golemu stenu koja je blokirala stazu pri vrhu uspona.

Edi se zagledao u ambis. Kamenčina je bila daleko ispod, razbijena na dva dela. Opazio je neku vrstu mekše, sjajne materije u sredini. Edija je raspukli kamen podsećao na najveće tvrdo kuvano jaje na svetu.

Pećina je bila na svom mestu, ali je ulaz zakrčila velika gomila odronjenog stenja. Edi se pridružio nekolicini mlađih Manija. Razgrtali su krhotine škriljaca (komadi granata sijali su kao kapljice krvi), bacajući ih u stranu.

Edi je ugledao ulaz u pećinu i osetio golemo olakšanje. Nije mu se dopadala tišina koja je u njoj vladala. Pamtio je mnoštvo glasova koji su ga poslednji put dočekali. Iz mračnih dubina sad nije dopiralo ništa izuzev slabog jecaja promaje. Kud se dede njegov brat, Henri? Očekivao je da će Henri kukumavkati zbog Balazarovih kavaljera koji su ga ucmekali, što je naravno bila Edijeva krivica. Gde je njegova majčica, vazda na Henrijevoj strani (i njen monotoni, ilosadni glas)? Zašto ne čuje Margaret Ajzenhart?

Očekivao je da će se žaliti iledi, Henčiku, zato što je izgnao i zauvek odbacio. Ovo je bila Pećina glasova mnogo pre no što je postala Pećina vrata. Ali, glasova nije bilo. Vrata su izgledala... glupo je bila reč koja mu je prvo pala na pamet. Druga je bila neugledno. Pećina je nekada bila poznata po podzemnim glasovima; prisustvo siaklene kugle, Crne trinaestice, činilo je vrata beskrajno misterioznim i moćnim. Magični predmet je došao u Kalu tim putem.

Sada je otišla istim putem, ostavivši iza sebe ova stara vrata...

Bezuspešno se borio protiv neprijatne misli.

...koja ne vode nikuda.

Obratio se Henčiku, zgađen iznenadnom navalom suza i svojom nesposobnošću da ih zaustavi.

"Ovde više nema magije", rekao je. Zvučao je slomljeno i očajno. "Iza tih jebenih vrata ima samo ustajalog vazduha i odronjenog stenja. Ti si budala, a ja još veća."

Odgovorilo mu je nekoliko preneraženih uzdaha. Henčik ga je odmerio blistavim pogledom.

"Luise, Toni!" rekao je, gotovo veselim tonom. "Donesite Brani kofri."

Iz grupe su istupila dva mladića sa kratkim bradama i dugim kikama. Nosili su sanduk od gvozdendrveta dugačak oko metar i dvadeset. Bio je prilično težak, ako je suditi po naporu koji su ulagali. Postavili su ga pred Henčika.

"Otvori ga, Edi od Njujorka."

Toni i Luis su ga posmatrali zbunjeno i pomalo uplašeno. Primetio je da ga stariji Maniji posmatraju sa velikom znatiželjom. Za potpuno prihvatanje manijevske ekstravagancije bilo je potrebno nekoliko godina; Luis i Toni će se vremenom uzdići na taj nivo, ali su još imali mnogo da uče.

Henčik je, pomalo nestrpljivo, klimnuo. Edi se presavio u struku i otvorio kutiju. To je bilo lako. Bila je bez brave. Unutra je bila svilenkasta tkanina.

Henčik je sklonio manirom iskusnog mađioničara. Otkrio je olovni visak na lancu. Edija je podsećao na staromodnu čigru. Bio je manji nego što se nadao.

Od zašiljenog vrha do šire osnove bio je dug nekih pola metra. Učinilo mu se da je načinjen od žućkastog zamašćenog drveta. Visio je na srebrnom lancu obmotanom oko kristalne ručke pričvršćene za poklopac sanduka.

"Izvadi ga," rekao je Henčik. Kad je Edi pogledao Rolanda starac je razvukao usne u zapanjujuće ciničan osmeh, otkrivajući nisku savršenih zuba. "Zašto pogleduješ dinha, mlado zakeralo? Upravo si rekao kako je magija napustila ovo mesto! Nije ni čudo što sve znaš. Već si napunio... ne znam tačno... dvadeset petu?"

Iz redova Manija začulo se cerekanje. Bilo je tu ljudi mlađih od dvadeset pet.

Edi je posegao u kutiju, besan na matorog kopilana, kao i na samog sebe.

Mani ga je uhvatio za ruku.

"Ne pipaj visak. Ne ako želiš da budeš na jednoj a sranja na drugoj strani.

Uhvati lanac, razumeš?"

Edi je bio u iskušenju da se, uprkos starčevom upozorenju, uhvati za visak, već je napravio budalu od sebe, pred svim ovim ljudima, zašto ne bi išao do kraja, ali ga je pogled Džejkovih ozbiljnih, sivih očiju naterao da se predomisli. Vetar je ovde snažno duvao. Drhtao je dok mu se znoj hladio na koži. Uhvatio je lanac, odmotavši ga sa ručke.

"Izvadi ga napolje", rekao mu je Henčik.

"Šta će se dogoditi?"

Starac je klimnuo, kao da odobrava Edijev razumni nastup.

"Videćeš. Izvadi ga."

Edi ga je poslušao. Bio je zapanjujuće lagan, u suprotnosti sa očiglednim naporom s kojim su mladići nosili sanduk. Podigao ga je kao da diže pero na kraju metar i dvadeset centimetara dugačkog filigranskog lanca.

Obmotao ga je oko prstiju držeći ruku u visini očiju. Izgledao je kao čovek u lutkarskom pozorištu koji drži marionetu.

Taman je hteo da pita Henčika šta će se dogoditi kad je visak počeo da se ljulja u blagim lukovima.

"Nisam odgovoran za ovo", rekao je Edi. "Bar koliko ja znam. To je vetar."

"Ne vidim kako je to moguće", prokomentarisao je Kalahan. "Nema nikakvih vazdušnih stru..."

„Tišina!" povikao je Kantab tako ozbiljnim izrazom da ga je Kalahan smesta poslušao.

Edi je stajao ispred pećine. S tog mesta se pružao divan pogled na brdovit predeo i najveći deo Kale Brin Stardžis. U daljini se nazirala plavetnosiva gromada šume koju su prešli dolazeći ovamo, poslednje uporište Srednjeg Sveta u koji se više nikad neće vratiti. Vetar ga je šibao po licu sklanjajući mu kosu sa čela, i odjednom je začuo brujanje.

Vetar nije donosio brujanje. Dopiralo je iz šake pred njegovim očima. Iz one koja je držala lanac. Bilo ga je u ruci i, više no igde, u glavi.

Na drugom kraju lanca, u visini Edijevog desnog kolena, lelujanje viska je bivalo izraženije i sve više nalik ljuljanju klatna. Suočio se sa neobičnim iskustvom. Kad god bi klatno dospelo do kraja zamaha, vraćalo se za nijansu teže. Kao da je držao predmet privučen izuzetnom centrifugalnom silom.

Luk se produžavao. Visak se klatio sve brže, a sila na kraju svakog zamaha bivala sve jača. U tom trenutku...

"Edi!" povikao je Džejk, u isti mah zabrinuto i oduševljeno. "Vidiš li?"

Naravno da jeste. Visak je, na kraju svakog zamaha, bio nejasan. Sila koja mu je vukla ruku nadole, zbog težine viska, ubrzano je jačala. Morao je da pridržava desnu ruku levom. Ljuljao se u bokovima u ritmu kretanja viska.

Najedanput se setio da stoji na nekih dvesta pedeset metara iznad zemlje.

Ovo čudo će ga povući u ambis, ako uskoro ne prestane da se ljulja. Šta ako ne uspe da ga se oslobodi na vreme?

Čudesni visak je zamahnuo udesno, opisujući liniju nevidljivog osmeha.

Bio je sve teži kako se približavao kraju luka. Lako parče drveta koje je s neopisivom lakoćom podigao iz sanduka najednom je težilo tridesetčetrdeset, možda i svih pedeset kilograma. Zastao je na kraju luka, u ravnoteži između pokreta i gravitacije, i shvatio je da kroz njega vidi Istočni drum, ne samo jasno već uvećano. Branijev visak je krenuo nazad.

Ponirao je gubeći težinu. Ubrzo je krenuo u novi uspon, ovaj put nalevo...

"Dobro je, shvatio sam!" povikao je Edi. "Uzmi ga, Henčik. Zaustavi ga, ako boga znaš!"

Bila je dovoljna jedna Henčikova reč. Izrekao je grlenim glasom iz dubine svog bića. Visak nije usporio postepeno, izvodeći niz opadajućih lukova, već je naglo prestao da se kreće. Smirio se u visini Edijevog kolena, pokazujući vrhom na njegovo stopalo. Brujanje u ruci i glavi zakratko se nastavilo, ali je i ono ubrzo prestalo. S njim je nestao i osećaj izuzetne težine. Prokletinja je bila ponovo laka kao pero.

"Imaš li nešto da mi kažeš, Edi od Njujorka?" pitao ga je Henčik.

"Da, molim za izvinjenje."

Henčikovi zubi su nanovo blesnuli, uokvireni bujnom bradom.

"Nije spor, zar ne?"

"Nadam se da nije", rekao je Edi. Henčik i Maniji su preuzeli filigranski srebrni lanac iz njegove ruke. Propratio je to blagim uzdahom olakšanja.

4

Henčik je insistirao na probi. Edi je shvatao neophodnost tog postupka, ali je svejedno mrzeo usranu predigru. Protok vremena ga je pozleđivao kao dodir grube tkanine po dlanovima. Ćutao je. Jednom je razljutio Henčika, to mu je bilo dovoljno.

Starac je uveo šest amigosa (petorica su izgledali starije od samog boga).

Trojici je podelio viskove a trojici magnete u obliku školjki. Branijevski visak, gotovo sigurno najsnažniji u klanu, zadržao je za sebe.

Njih sedmorica su formirali prsten na ulazu u pećinu.

"Nisu se rasporedili oko vrata?" pitao je Roland.

"Još je rano za to", odgovorio je Henčik.

Starci su se uhvatili za ruke. Na svim tačkama dodira bio je po jedan visak ili magnet. Edi je čuo brujanje čim se krug sastavio. Bilo je snažno, kao da dopire iz maksimalno pojačanog zvučnika. Video je kako Džejk pokriva uši rukama i kako Roland nakratko krivi lice u ružnu grimasu.

Ni vrata više nisu bila onako prašnjava i neugledna. Hijeroglifi su se ponovo jasno ocrtavali, oblikujući zaboravljenu reč sa značenjem NEPRONAĐENA. Kristalna kvaka se sijala, izrezbarena ruža je blistala belom svetlošću.

Mogu li ih sad otvoriti. Pitao se Edi. Otvoriti ipreći na drugu stranu?

Verovatno ne može. Ne još. Pre pet minuta je imao mnogo manje poverenja u ovaj proces.

Glasovi iz utrobe pećine najedanput su oživeli i nahrupili u obliku kakofoničnog talasa. Edi je čuo Benija Slajtmena mladeg kako vrišti reč Dogan; čuo je mamicu kako mu poručuje da je dospeo do vrhunca karijere gubitnika, pošto je izgubio ženu. Čuo je nekog muškarca (verovatno Flmera Čembersa) kako poručuje Džejku da je poludeo, on je fou da je Monsieur Lunatique ¹. Pridružili su im se i drugi glasovi, mnoštvo njih.

Henčik je oštro klimnuo kolegama. Razdvojili su ruke. Glasovi iz dubine su istog trenutka utihnuli. Vrata su zadobila predašnji neugledni izgled, što nije iznenadilo Edija. Mogli ste proći pored njih na ulici, a da ih dvaput ne pogledate.

"Šta je to bilo, za ime božje?" pitao je Kalahan, pokazujući ka gustoj pomrčini i opasno nagnutom podu pećine. "Tako nije bilo ranije."

"Pećina je verovatno poludela zbog potresa ili nestanka magične kugle", pribrano je odgovorio Henčik. "To ne utiče na naš zadatak. Mi imamo posla s vratima." Pogledao je Kalahanov ruksak. "Nekada si bio skitnica."

"Tako je."

Henčikovi zubi su na trenutak blesnuli. Edi je bio siguran da je stari kopilan, na nekom nivou, uživao u ovoj predstavi.

"Ako je suditi po tvom rancu, davno si zaboravio na te dane."

Mislim da, u suštini, ne verujem da igde idemo", rekao je Kalahan, osmehnuvši se. Bio je to bled osmeh u poređenju sa Henčikovim. "Od tada sam malo omatorio."

Henčik je to grubo prokomentarisao, potcenjivačkim bah!

"Henčik", rekao je Roland, "znaš li uzrok jutrošnjeg potresa?"

Starčeve plave oče su vremenom izbledele, ali su i dalje bile oštre. Klimnuo je. Gotovo tri tuceta Manijevaca strpljivo je čekalo ispred vrata pećine. Stajali su u redu duž staze.

Jedan od zraka je popustio."

"To je i moje mišljenje", rekao je Roland. "U očajničkoj smo žurbi. Od vas dvojice očekujem da prekinete s praznom pričom. Obavimo neophodne razgovore i bacimo se na posao."

Henčik je hladno odmerio Rolanda, kao malopre Edija. Revolveraš se ni za tren nije pokolebao. Patrijarh je nabrao pa ispravio obrve.

"Jakako", rekao je. "Kako hoćeš, Rolande. Učinili ste nam golemu uslugu.

Maniji dugo pamte, pa će se potruditi da vam valjano uzvrate. Magija je još uvek ovde i to u debelim naslagama. Treba nam samo jedna varnica. Potpalićemo tu iskru, lako ko komalu. Možda ćete dobiti ono što tražite. S druge strane, možda ćemo svi stići do čistine na kraju puta. lii u naručje tame. Znaš li o čemu govorim?" Roland je klimnuo. "Hoćeš li da nastavimo?"

Roland je neko vreme stajao oborene glave sa rukom na dršci revolvera. Podigao je glavu s osmehom na licu. Bio je zgodan, umoran, očajan i opasan. Dvaput je opasao krug levicom: Hajdemo.

5

Spustili su kofrije, oprezno, zato što je staza ka Kra Kamenu bila uska, i povadili njihov sadržaj. Prsti sa dugim noktima (Manijevi su sekli nokte samo jednom godišnje) lupkali su po magnetima, proizvodeći vrištavo brujanje koje se zarivalo u Džekovu glavu kao nož. Podsećalo ga je na zvona Todaša. To ga nije iznenadilo; zvona su bila kamen.

"Šta tačno znači kra kamen?" pitao je Kantaba. "Kuća zvona?"

"Kuća duhova", odgovorio je mladić ne skidajući pogled sa lanca. "Ostavi me sad, Džejk, radim osetljiv posao."

Džejk nije shvatao zašto je to neophodno, ali ga je ipak poslušao. Roland, Edi i Kalahan su stajali pred ulazom u pećinu. Džejk im se pridružio.

Henčik je, za to vreme, rasporedio najstarije članove grupe u polukrug sa zadnje strane vrata. Prednja strana sa ispupčenim hijeroglifima i kristalnom kvakom je, bar zasad, bila nepokrivena.

Starac je prišao ulazu u pećinu. Razmenio je nekoliko reči s Kantabom i pokazao Manijima na stazi da priđu ulazu. Henčik ih je zaustavio kad je prvi stupio u pećinu. Prišao je Rolandu. Čučnuo je, pozivajući revolveraša da isto učini.

Pod pećine je bio prekriven dubokim slojem prašine. I ceo je poticao od stena, ali je najvećim delom poticao od kostiju i ostataka sitnih, zalutalih životinja. Henčik je noktom nacrtao pravougaonik otvoren na donjem kraju i zatim polukrug oko njega.

"Vrata", rekao je. "I ljudi mog kraa. Razumeš?"

Roland je klimnuo.

"Ti i tvoji prijatelji ćete dovršiti krug", rekao je, povlačcc i liniju.

"Dečak je jak na dodiru", rekao je Henčik, posmatrajuči Džejka. Učinio je to tako nenadano da je dečak poskočio.

"Tako je", rekao je Roland.

"Stavićemo ga odmah ispred vrata. Mora biti dovoljno daleko da mu, ako se brzo otvore, što je lako moguće, ne otfikare glavu. Je li znaš gde da staneš, dečače?"

"Znam. I stajaću tamo dok mi ti ili Roland drugačije ne kažete", odgovorio je Džejk.

"Osetićeš nešto u glavi, nalik isisavanju. To neće biti lep osećaj." Zastao je.

"Dva puta ste otvarali vrata."

"Da", odgovorio je Roland. "Dvared."

Edi je znao da su vrata drugi put otvorena zbog Kalvina Tauera. U međuvremenu je izgubio i ono malo interesovanja za vlasnika knjižare.

Pretpostavio je da čovek nije kukavica, ali je bez sumnje bio pohlepan, tvrdoglav i narcisoidan tip: drugim rečima, savršeni primerak Njujorčanina dvadesetog veka. Najskoriji korisnik ovih vrata bila je Suz. Jurnuće napred čim se otvore. Ako se drugi put otvore u gradiću u Mejnu u kojem prebiva Kalvin Tauer sa svojim prijateljem, Aronom Dipnoom, fino i krasno. Ako se ostatak družine tamo uputi s namerom da zaštiti Tauera i stekne vlasništvo nad izvesnim praznim placem i izvesnom divljom ružičastom ružom, i to je lepo i krasno. Suzana mu je bila najpreča. Sve drugo je bilo od drugostepene važnosti.

6

Henčik je pitao: "Ko će se prebaciti kad se vrata prvi put otvore?"

Roland je razmišljao o tome, milujući vitrinu s knjigama koja je, na insistiranje Kalvina Tauera, prešla put između svetova. U njoj je bila knjiga koja je toliko potresla padrea. Nije želeo da pošalje Edija. On je i inače bio impulsivan čovek, a sada je bio skroz zaslepljen brigom i ljubavlju prema svojoj ženi. Da li će ga Edi poslušati ako mu naredi da krene za Tauerom i Dipnoom? Nije verovao u to. Što znači...

"Revolverašu?" insistirao je Henčik.

"Kad se vrata prvi put otvore, prebacićemo se Edi i ja", reče Roland. "Vrata će se sama zatvoriti?"

"Nego kako", rekao je Henčik. "Morate biti hitri kao đavoli, inače ćete završiti prerezani napola. Polovina će završiti na podu pećine a ostatak na mestu na koje se zagorela prebacila."

"Bićemo zadovoljavajuće hitri, ne sumnjaj u to", rekao je Roland.

„Jesje, tako je najbolje", odgovorio je Henčik, iskoristivši priliku da ponovo pokaže niz blistavih zuba. Bio je to osmeh (šta je preskočio? nešto što zna ili samo misli da zna?) o kom će Roland uskoro dobro razmisliti.

"Na vašem mestu, pucaljke bih ostavio ovde", posavetovao ih je Henčik.

"Možete ostati bez njih, ako pokušate da ih prenesete."

"Rizikovaću i zadržati svoju", rekao je Džejk. "Došlo je s druge strane, pa to ne bi trebalo da bude problem. Ako bude, nabaviću drugi. Snaći ću se."

"Nadam se da će me moj revolver pratiti", rekao je Roland. O svemu je dobro razmislio. Odlučio je da rizikuje i zadrži velike revolvere. Henčik je slegnuo ramenima, kao da hoće da kaže, Kako vam drago.

"Šta će biti s Ojem, Džejk?" pitao je Edi.

Dečak je zinuo od čuda, raširivši oči. Roland je shvatio da Džejk sve dosad nije pomislio na bambura. Revolveraš je (ne po prvi put) priznao sebi kako je lako zaboraviti osnovnu istinu o Džonu "Džejku" Čembersu: Bio je samo dečak.

"Kad smo bili u Todašu, Oj..." počeo je Džejk.

"Ovo nije to, šećeru", rekao je Edi. Srce mu sc steglo kad je čuo Suzaninu uzrečicu iz sopstvenih usta. Po prvi put je priznao sebi da je možda više nikad neće videti, baš kao što ni Džejk možda neće videti Oja kad jednom napusti ovu smrdljivu pećinu.

"Ali..." počeo je Džejk. Oj ga je prekinuo tihim, prekornim lavežom. Bunio se zbog prejakog zagrljaja.

"Čuvaćemo ga, Džejk", ljubazno mu se obratio Kantab. "Čuvaćemo ga najbolje što znamo, vaistinu. Ostavićemo stražu kod pećine. Stražariće dok se ti i tvoji prijatelji ne vratite. Vodićemo računa i o vašim stvarima."

Postupio je taktično i izostavio neophodnu ogradu, ako se vrate. Roland je svejedno pročitao čitav iskaz u mladićevim očima.

"Rolande, da li si siguran da ne mogu... da on ne može... ne. Jasno mi je.

Ovo nije Todaš. Dobro. Ništa."

Zavukao je ruku u prednji džep ponča i izvadio Oja. Spustio ga je na prašnjavi pod pećine. Sagnuo se, uhvativši se rukama iznad kolena. Oj je pogledao gore. Protegao je vrat tako da su im se lica gotovo dodirivala.

Roland je zapazio nešto izuzetno: nije video suze u Džejkovim već u Ojevim očima. Bambur je plakao. Takvu priču ste mogli čuti u salunu, u kasne sate kad bi se svi ponapijali, verni bambur lije suze na rastanku s gospodarem. Takvim pričama se ne veruje, ali se skepsa glasno ne izražava. Tako se izbegava kavga (ponekad i pucnjava). Ali evo, upravo je prisustvovao takvom događaju. Zamalo što i sam nije zaplakao. Da li bambur samo imitira ljudsko ponašanje ili zbilja razume šta se oko njega događa? Revolveraš se iz dubine srca nadao da je ovo prvo u pitanju.

"Oj, moraćeš da ostaneš sa Kantabom. Biće ti dobro. On je pravi drugar."

"Tab!" ponovio je bambur. Suze su mu kapale sa njuške i padale na zemlju ostavljajući tamne tragove veličine petoparca na prašnjavom pećinskom tlu.

Roland je teško podnosio bamburove suze, na odredeni način su bile gore od dečijih.

"Ejk! Ejk!"

"Ne vredi, rastanak je neminovan", rekao je Džejk, brišući suze dlanovima.

Razmazivao je prljavštinu ostavljajući tragove nalik ratnim bojama.

"Ne! Ejk!"

"Moram. Ostaćeš sa Kantabom. Vratiću se, Oj, izuzev ako ne poginem.

Vratiću se." Ponovo je zagrlio Oja, uspravivši se. "Idi kod Kantaba. Eno ga." Pokazao je. "Idi sad, slušaj me."

"Ejk! Tab!" Bilo je nemoguće ne osetiti jad u tom glasu. Oj je na trenutak stajao mirno. Zatim se, plačući, ili imitirajući Džejkove suze, Roland se još uvek nadao da je ovo drugo posredi, okrenuo i otkasao do Kantaba.

Sklupčao se između mladićevih prašnjavih čizama.

Edi je hteo da obgrli Džejka. Dečak je otresao zaštitničku ruku. Udaljio se od zbunjenog Edija. Roland nije skidao gledaj me izraz s lica, ali je unutar sebe osetio plimu mračnog zadovoljstva. Dečak još nije napunio trinaestu, ali je čvrst kao čelik.

Očvrsnuo je u pravi čas.

"Henčik?"

"Jesje. Hoćeš da se prvo pomoliš, Rolande? Božanstvima koje poštuješ?"

"Ne služim nijednom bogu", rekao je Roland. "Služim Kuli, a za to se ne moram moliti."

Nekoliko Henčikovih amigosa je zgranuto reagovalo, ali je starac samo klimnuo, kao da ništa drugo i nije očekivao. Pogledao je u Kalahana.

"Padre?"

Kalahan je rekao, "Bože, tvoja ruka, tvoja volja." Iscrtao je krst u vazduhu i klimnuo Henčiku. "Ajmo, ako već idemo."

Henčik je istupio. Dodirnuo je kristalnu kvaku nepronađenih vrata i pogledao Rolanda. Pogled mu je blistao.

"Poslušaj me ovaj put, Rolande od Gileada."

"Slušam te sa najvećom pažnjom."

"Ja sam Henčik od Mani Kraa Crvene staze Stardžisa. Od onih što vide i putuju nadaleko. Mi smo mornari na vetrovima ka. Hoćeš li putovati na tom vetru? Ti i tvoji?"

"Jesje, ma gde duvao."

Henčik je prebacio lanac Brani viska prcko ruke. Koland je smesta osetio plimu sile u dvorani. foš uvek je bila slaba, ali jc svakog časa bivala sve snažnija. Cvetala je, kao ruža.

"Koliko prebacivanja ćete izvesti?"

Roland je podigao preostale prste na desnoj ruci.

"Dva. Ili dvared na jeziku Eldovom."

"Dva ili dvared, svejedno." Rekao je Henčik. "Komala-hajd-dva." Podigao je glas. "Hajde, Maniji! Hajd-komala, ujedinite svoju silu s mojom! Hajde, ispunite obećanje! Hajde, vratite dug revolverašima! Pomozite mi da ih pošaljem kud žele! Sad!"

7

Pre no što su shvatili da im je pomrsila planove, ka je obavila svoje. U početku se činilo kao da se ništa ne događa.

Izabrani pošiljaoci, šestorica starešina i Kantab, formirali su polukrug iza i pored vrata. Edi je uhvatio Kantaba za ruku, isprepletavši prste s Manijevim. Jedan od magneta u obliku školjke razdvajao im je dlanove.

Vibrirao je kao da je živ. Što verovatno i jeste bio. Kalahan ga je čvrsto stegao za drugu ruku.

Roland je, sa druge strane vrata, uhvatio Henčika za ruku. U patrijarhovim rukama je, o srebrnom lancu, visio Branijev visak. Krug je sad bio kompletan, izuzev tačke ispred vrata. Džejk je duboko udahnuo. Ogledao se oko sebe i video Oja. Bambur je sedeo pored zida pećine, tri metra iza Kantaba i klimnuo.

Poslao mu je poruku Oj, ostaje. Vratiću se i zauzeo svoje mesto. Uhvatio se za Kalahanovu levicu i, oklevajući, za Rolandovu desnicu.

Brujanje se u trenu povratilo. Branijev visak se pokrenuo. Ovaj put se nije ljuljao u lukovima već u malim, svedenim krugovima. Vrata su se osvetlila i postala prisutnija, pred Džejkovim začuđenim očima. Linije i krugovi hijeroglifa sa značenjem NEPRONAĐENA postali su jasniji. Zasjala je i ruža na kvaki.

Vrata su ostala zatvorena.

( Usredsredi se, dečače!)

Henčikov glas je tako snažno odjeknuo u Džejkovom umu da mu se učinilo da će mu zdrobiti mozak. Oborio je glavu i pogledao kvaku. Video je ružu.

Video je izuzetno jasno. Zamislio je da okreće kristalnu kvaku. Donedavno je bio opsednut vratima i drugim svetom (.Srednjim svetom) koji se pružao iza njih. Ovo je ličilo na povratak u to stanje. Zamislio je sva vrata s kojima se susreo u životu, vrata spavaćih soba, vrata kupatila, kuhinjska vrata, vrata plakara, vrata kuglana, vrata svlačionica, bioskopska vrata, restoranska vrata, vrata sa natpisima ZABRANJEN PRISTUP, vrata sa oznakama SAMO ZA ZAPOSLENE, vrata frižidera, da, čak i njih, i tada ih je video kako se sva istovremeno otvaraju.

Otvori se pomislio je, posmatrajući vrata. Osećao se kao arapski princ iz drevne bajke. Sezame, otvori se! Otvori se, kažem ti!

Glasovi su nanovo pokuljali iz pećinske utrobe. Čuli su soptavi, zviždavi zvuk i teški udar. Nešto je palo. Pećinski pod im je zadrhtao pod nogama.

Sve je upućivalo na drugi zrakotres. Džejk nije mario. Osećao je prisustvo veoma snažne životne sile u odaji, peckanje po koži, vibracije u nosu i očima, podizanje kose na lobanji, ali su vrata i dalje ostala zatvorena.

Čvršće je stegao Rolanda i padrea za ruke, koncentrišući se na protivpožarna vrata, vrata policijskih stanica, vrata direktora Pajpera, čak i na naučnofantastičnu knjigu Vrata leta. Miris pećine, plesan, drevne kosti, slaba promaja, nenadno se pojačao. Osetio je blistavi, neodoljivi nalet spoznaje. Sada, sada će se dogoditi. Znam da hoće, ali su vrata ostala zatvorena. Namirisao je nešto novo. To nije bio miris pećine, već blaga metalna aroma znoja, što mu se slivao niz lice.

"Henčik, ne ide mi. Ne verujem da..."

"Neće, još je rano, niko i ne očekuje da to sam učiniš, momče. Pipaj dok ne pronađeš nešto između sebe i vrata... nešto nalik udici... ili trnu..." govorio mu je Henčik, klimajući Maniju na čelu reda. "Hedrone, priđi. Toni, uhvati Hedrona za rame. Luise, uhvati se za Tonijevo. Neka isto učine i ovi iza tebe! Ajmo!"

Red se pomerio napred. Oj je sumnjičavo zalajao.

"Pipaj, dečače! Traži udicu! Negde je izmedu tebe i vrata! Napipaj je!"

Džejk je posegao umom ispred sebe. Mašta mu je proevetala stvarajući užasavajuće uverljiv prizor koji je prevazilazio i najživopisnije snove.

Video je Petu aveniju između Četrdeset osme i Šezdesete („Dvanest blokova u kojima svakog januara iščezava moj božićnji bonus", gundao je njegov otac). Video je kako se sva vrata, sa obe strane ulice, u isti mah otvaraju: Fendi! Tifani! Bergdorf Gudman! Kartije! Dabldej Buks! Šeri Nederland hotel! Video je beskrajni hodnik pokriven smedim linoleumom i shvatio da je u Pentagonu. Video je vrata, najmanje hiljadu njih. Sva su se u isti mah otvorila, praveći uragansku promaju.

Jedina važna vrata, ona ispred njega, ostala su zatvorena.

Da, ali...

Čuo je kako drhte u okviru.

"Zapni, dečko!" rekao je Edi. Procedio je to kroz stegnute zube. "Ako ih ne otvoriš, raznesi to jebeno čudo!"

"Pomozite mi!" povikao je Džejk. "Pomozite mi, prokleti bili! Svi od reda!"

Sila u pećini se udvostručila. Brujanje je vibriralo u kostima Džejkove lobanje. Zubi su mu cvokotali. Znoj mu je curio u oči, zamagljujući mu vid.

Video je dva Henčika, klimali su nekom iza njega: Hedronu. Iza Hedrona je bio Toni. Iza Tonija, svi ostali. Dugi red je vijugao iz pećine spuštajući se niz stazu.

"Spremi se, momče", rekao je Henčik.

Hedron je gurnuo ruku ispod Džejkove košulje. Zgrabio ga je za porub farmerki. Osećao je da ga gura napred, a ne nazad. U glavi je pohitao napred i u trenutku video sva vrata iz hiljada, hiljada svetova. Otvarala su se, stvarajući promaju sposobnu da oduva i samo sunce.

Njegovo napredovanje je zaustavljeno. Naleteo je na nešto... nešto ispred vrata...

Udica! To je udica!

Obmotao se oko nje, koristeći se umom i životnom snagom kao omčom. U isto vreme je osetio kako ga Hedron i ostali vuku nazad. Bol je bio nemerljiv, razdirao ga je iznutra. Usledilo je isisavanje. Bilo je to grozno iskustvo, kao da mu neko kroz omču malo-pomalo izvlači utrobu. Mahnito brujanje u ušima i duboko u glavi nije prestajalo.

Pokušao je da krikne, Ne, stanite, pustite me, ovo je previše! ali nije mogao.

Pokušao je da vrisne, ali se vrisak čuo samo u njegovoj glavi. Bože, bio je u zamci. Visio je na udici. Cepao se po sredini.

Jedno stvorenje je čulo njegov krik. Oj je poleteo napred, žestoko lajući. U tom trenutku su se nepronađena vrata otvorila. Proletela su strahovitom brzinom tik ispred Džejkovog nosa.

"Čuvaj se!" povikao je Henčik strašnim i uzbuđenim glasom. "Čuvaj se, vrata su otvorena! Prelaz-sam kamen! Kan-tah, kan-kavar kamen! Prelazkan-tah!"

Ostali su mu odgovorili, ali je Džejk Čembers već prekinuo kontakt sa Rolandom na desnoj strani. Poleteo je, ali ne sam.

Padre Kalahan je leteo s njim.

8

Edi je imao taman dovoljno vremena da čuje Njujork, omiriše Njujork i shvati šta se dešava. To je situaciju činilo još nepodnošljivijom, mogao je da vidi da se događaji ne odvijaju po prethodno sačinjenom planu, ali je bio nemoćan da išta preduzme.

Video je kako Džejk napušta krug i osetio kako Kalahanova ruka izmiče njegovom stisku; video je kako lete kroz vazduh ka vratima, kako se vrte u paru kao tandem jebenih akrobata. Nešto krzneno i bučno mu je kao prokleto tane proletelo pored glave. Oj, se premetao u vazduhu sa ušima priljubljenim uz lobanju. Bamburove prestrašene oči pretile su da iskoče iz duplji.

Nije se smelo tako završiti. Edi je pustio Kantabovu ruku i pohitao ka vratima, njegovim vratima, njegovom gradu, ka svojoj izgubljenoj, trudnoj ženi. Postao je svestan (i te kako svestan) nevidljive ruke koja ga je vukla nazad i glasa koji mu se obratio mimo reči. Čuo je nešto strašnije od reči. S njima se može raspravljati. Ovo je bila samo neartikulisana, močna negacija. Po svemu sudeći, stigla je iz pravca Mračne Kule.

Džejk i Kalahan su ispaljeni kao tanad iz pištolja, u tamu prepunu egzotičnih zvukova, automobilskih sirena i uzavrelog saobraćaja. Udaljeni ali raz-govetni glas, kao iz sna, isporučivao je brzu, ekstatičnu i razigranu repersku poruku:

"Kažem bogo, brate, tako je, kažem bogo na Drugoj aveniji, kažem bogo na Aveniji B, kažem bogo u Bronksu, kažem bogo, kažem bogo-bomba, kažem bogo!"

Edi je otvorio srce ovom glasu prepunom nepatvorenog njujorškog ludila.

Video je kako Oj proleće kroz vrata, kao parče novina koje vetar nosi pravo pod točkove zahuktalog automobila. Vrata su se istog trenutka uz tresak zatvorila. Zanjihala su se tako brzo i snažno da je morao zatvoriti oči da bi se odbranio od vetra što ga je udario po licu, vetra punog koštane prašine što se stolećima taložila u smrdljivoj pećini.

Magična vrata su se ponovo otvorila, a da Edi nije ni stigao da ispusti gnevni urlik. Ovaj put ga je zaslepelo bleštavo sunce u kombinaciji sa pesmom ptica. Bleštavilo ga je privuklo sebi, nije stigao ni da zucne, poleteo je ka...

Nešto ga je udarilo postrance po glavi. Na tren je bio svestan da prolazi granicu dva sveta. Pucnjava. Ubijanje.

KITICA: Komala-hajd-mi

Vetar će te oduvati

Ići ćeš gde te vetrovi ka nose

Jer izbora nikakvog nemaš

ODGOVOR: Komala-hajd-dva!

Izbora nikakvog nemaš!

Ići ćeš gde te vetrovi ka nose

Zato što izbora nikakvog nemaš.

Treća strofa
Trudi i Mija

1

Trudi Damaskus je sve do prvog juna 1999. bila žena sa obe noge na zemlji. Od sorte koja će vam rado objasniti da su najveći broj NLO-a meteorološki baloni (onih nekoliko preostalih su izmišljotine frikova željnih TV minutaže), da je Torinski pokrov rukotvorina četrnaestovekovnog prevaranta, a duhovi, uključujući i onaj Džejkoba Marlija ² samo proizvod lošeg varenja ili poremećenih umova. Stajala je s obe noge na zemlji, ponosila se time. Šetala je Drugom avenijom, vraćajući se na posao (u računovodstvenoj firmi Gutenberg, Fart i Patel) sa torbom od grubog platna i torbicom preko ramena.

Lanac prodavnica dečjih igračaka KidzPleja bio je jedan od GF&P-jevih klijenata. KidzPlej je dugovao GF&P-ju lepu sumu novca. Posebno je brinula zato što se ta kompanija batrgala pod udarom člana jedanaest.

Želela je tih 69 211,19$. Provela je najveći deo pauze za ručak (u zadnjem delu Denisove poslastičarnice i palačinkarnice, koja je do 1994. bila Ču Ču Mama) razmišljajući kako da ih se domogne. U poslednje dve godine napravila je nekoliko koraka ka preobražaju Gutenberga, Farta i Patela u Gutenberg, Fart, Patel i Damaskus; uterivanje duga od KidzPleja biće još jedan, odlučan, korak u tom pravcu.

Prelazila je ulicu kod Četrdeset šeste u pravcu golemog oblakodera od tamnog stakla na uglu Druge i Četrdeset šeste (tu je nekada bio izvesni Artistik Deli a zatim izvesni prazni plac). Nije mislila na bogove, duhove ili posete iz duhovnog sveta. Mislila je na izvesnog Ričarda Goldmana, ljigavog predse davajućeg upravnog odbora izvesne kompanije za prodaju dečjih igračaka i kako...

U tom trenutku se njen život promenio. U 13:19, ako ćemo tačno. Upra vo je stupila na ivičnjak u poslovnom delu grada kad se ispred nje niotkud stvorila neka žena. Bila je to Afroamerikanka razrogačenih očiju. U Njujorku nije vladala nestašica crnih žena, dobar broj njih je imao razrogačene oči, ali Trudi nikada nije videla nijednu koja bi se materijalizovala u vazduhu, što je ova učinila. Opazila je nešto, još neverovatnije. Desetak sekundi ranije Trudi Damaskus bi se smejala i rekla kako ništa ne može biti neverovatnije od žene koja se pojavljuje niotkuda, tačno ispred nje na trotoaru u poslovnom delu grada, ali nije bila u pravu.

Bilo je i neverovatnijih stvari.

Shvatila je kako se osećaju svi oni koji su prijavili susrete sa letećim tanjirima (da i ne govorimo o duhovima što idu okolo zveckajući lancima), kako se bedno osećaju suočeni sa tvrdokornom nevericom ljudi poput... pa, poput Trudi Damaskus od 13:18 tog prvog juna. S tom osobom se zanavek oprostila na poslovnoj strani Četrdeset šeste ulice. Mogli ste do mile volje govoriti Ne razumete, to se ZBILJA DOGODILO! Rekli bi vam, Pa, verovatno je iskrsla iza stajališta za autobuse, a da je vi niste primetili.

Verovatnoje izašla iz neke od radnjica, a daje vi niste primetili. Mogli ste ih uveravati da na poslovnoj strani Druge i Četrdeset šeste (pa ni na drugoj strani, kad smo kog toga), nema autobuskog stajališta, ali uzalud. Mogli ste im reći da u toj oblasti nema radnjica, još otkad je podignuta Hamaršeld plaza, ali ni to ne bi upalilo. Trudi će uskoro to sama doznati. To saznanje će je dovesti na rub ludila. Nije navikla da se njena zapažanja odbacuju kao višak senfa ili nedopečeni krompirić.

Nije bilo autobusa. Niti malih radnji. Bila je ispred stepenica što vode ka Hamaršeld plazi. Na njima je sedela nekolicina radnika na pauzi za ručak sa braon vrećicama u rukama. Žena-duh nije došla iz tog pravca. Evo šta se dogodilo: Kad je Trudi Damaskus stala levom patikom na trotoar, on je bio prazan. Žena se pojavila niotkuda baš kad je premestila težinu, spremajući se da podigne desnu nogu s asfalta.

Trudi je, na trenutak, kroz nju videla Drugu aveniju i još nešto, nešto što je ličilo na ulaz u pećinu. Taj prizor je nestao pošto je žena očvrsla. To je, po Trudinoj proceni, trajalo sekundu-dve; kasnije će se setiti stare izreke Da sam trepnula, ne bi je videla, i zažaliti što nije trepnula. Problem nije bio samo u očvršćivanju.

Crnoj gospođi su pred Trudinim očima izrasle noge.

Tako je; izrasle su joj noge.

Sve je bilo u redu sa Trudinom moći zapažanja. Kasnije će govoriti ljudima (sve manjem broju raspoloženom da sluša) kako se svaki detalj tog kratkog susreta urezao u njeno sećanje kao stalna tetovaža. Prikaza nije bila viša od metar i trideset. Bila bi patuljastog rasta, da se nije prekidala ispod kolena.

Nosila je belu košulju, poprskanu smeđom farbom ili skorenom krvlju, i farmerke. Farmerke su bile pune i zaobljene oko butina, tamo gde je bilo nogu, ali su ispod kolena visile na pločniku kao par odbačenih košuljica velikih, plavih zmija. Najedanput su se ispunile. Ispunile, ta reč zvuči ludo, ali je Trudi videla kako se to događa. Žena je istog časa porasla sa metar i trideset ni sa čim ispod kolena do sveje tu visine od nekih sto šezdesetsedamdeset.

Učinilo joj se da gleda neki filmski trik, ali ovo nije bio film već Trudin život.

Prikaza je preko levog ramena nosila slamnatu torbu iz domaće radinosti.

Bila je puna poslužavnika. U desnoj ruci je držala izbledelu crvenu torbu sa uzicom na vrhu. U njoj je bilo nešto četvrtasto. Torba se ljuljala naprednazad.

Trudi nije mogla da pročita čitav natpis, ali je uhvatila par reči: SREDNJEGRADSKIM STAZAMA.

Žena je zgrabila za ruku.

"Šta imaš u torbi?" pitala je. "Imaš li cipele?"

Ovo je navelo Trudi da spusti pogled na crnkinjina stopala. Opazila je neobičnu stvar: Afroamerikanka je imala bela stopala. Bela poput Trudinih.

Slušala je o ljudima koji su onemeli; sad se to i njoj dogodilo. Jezik joj se zalepio za vrh usne duplje odbijajući da siđe. S očima je bilo sve u redu.

Sve je videla. Pogotovo bela stopala i kapljice na crnkinjinom licu. Jako su podsećale na skorelu krv. Osetila je i miris znoja, kao da je materijalizacija na Drugoj aveniji izvedena uz krajnji napor.

"Ako imaš cipele, gospo, podaj mi ih. Ne želim da te ubijem, ali moram stići do ljudi koji će mi pomoći sa momčetom, a to ne mogu bosa."

Na ovom malenom delu Druge avenije nije bilo nikog. Nekoliko ljudi je sedelo na stepenicama Hamaršeld plaze, ali je samo par posmatrao Trudi i crnkinju (uglavnom crnkinju) i to bez posebnog interesovanja. Šta to, do đavola, nije u redu sa tim ljudima, zar su slepi?

Borders torba od šatorskog krila sa cipelama za kancelariju (razumno niske potpetice u boji sirove kože) strgnuta je s njenog ramena. Crnkinja je zavirila unutra. Obratila se Trudi.

"Koji broj nosiš?"

Jezik joj se konačno odlepio sa vrha usne duplje, ali joj to nije mnogo pomoglo; pao je na dno i ostao nepomičan.

"Nije važno, Suzana kaže da je otpilike sedmica. To će..."

Prikaza se namrštila. Podigla je ruku. Opisala je mlitav polukrug sa mlitavo stegnutom pesnicom kao da slabo kontroliše udove. Udarila se tačno između očiju. U trenu je promenila lik. Trudi je u kablovskom paketu imala i Komedi central. Tamo je videla komičare specijalizovane za takvu vrstu facijalnih preobražaja.

Crnkinja je progovorila izmenjenim glasom. Sad je pričala kao obrazovana žena i (Trudi se mogla zakleti) prestravljena osoba.

"Pomozite mi", rekla je. "Zovem se Suzana Din i ja... ja... o bože... o Hriste..."

Obuhvatila je stomak, sa bolnom grimasom na licu. Spustila je pogled. Kad je podigla glavu, Trudi se susrela sa prvom ličnošču, spremnom da je ubije zbog para cipela. Crnkinja je ustuknula za korak na bosim nogama ne puštajući torbu sa Trudinim lepim feragamo cipelama sa niskom potpeticom i primerkom Njujork tajmsa.

"O, Hriste", rekla je. "O, kako to boli! Mama. Moraš to zaustaviti. Rano je za izlazak, ovako na ulici. Moraš ga obuzdati, bar za neko vreme."

Trudi je pokušala da povisi glas i privuče pažnju policije. Iz usta joj je izašao samo tihi, prigušeni uzdah.

Prikaza je pokazala na nju.

"Gubi se iz ovih stopa", rekla je. "Ako pozoveš stražare ili pokušaš da organizuješ poteru, pronaći ću te i odrezati obe sise." Izvadila je poslužavnik iz torbe. Trudi je opazila zakrivljene metalne ivice, oštre poput mesarskog noža. Zamalo se upiškila u gaćice.

Pronaći ću te i odrezati obe sise, ivica oštrog poslužavnika mogla bi lako obaviti taj posao. Cap-cap i gotovo, neće stradati od raka dojke. O, blagi bože.

"Do viđenja, gospođo", čula je sopstveni glas. Zvučala je kao pacijent koji pokušava da razgovara sa zubarom dok anestetik još deluje. "Uživajte u tim cipelama. Nosite ih u zdravlju i veselju."

Prikaza nije izgledala naročito zdravo. Nije ni mogla s novim nogama i parom belih stopala.

Trudi je nastavila šetnju Drugom avenijom. Pokušavala je da (bezuspešno) ubedi sebe da nije videla kako se žena materijalizuje ispred Hamar-šelda, zgrade koje su zaposleni od milja zvali Mračnom Kulom. Pokušala je da kaže sebi (takođe bezuspešno) da joj se ovo dogodilo zato što je pojela govedinu i krompiriče. Trebalo je da se drži uobičajenog menija, kolača sa penom od jaja. U Denis se ide zbog kolača a ne zbog govedine i krompirića. Ko ne veruje, nek pogleda šta se njoj upravo desilo. Javljaju joj se afroameričke prikaze, i...

Njena torba! Njena borders torba od šatorskog krila! Sigurno joj je ispala.

Sebe nije mogla prevariti. Sve vreme je očekivala da crnkinja jurne za njom, s pokličem lovca na glave iz najdublje papuanske džungle. Na leđima je imala bolno-golicavu tačku (mislila je bolno-utrnulu tačku, zato što se baš tako osećala: bolno i utrnulo, pomalo opušteno, hladno i daleko) u koju će je pogoditi poslužavnik one ludače. Preseći će veliki broj krvnih sudova i bubreg pre no što se zaustavi, u njenoj kičmi. Čuće kako leti, znala je to. Zviždaće kao čigra pre no što se zarije u nju i pre no što joj topla krv poteče niz butine sa zadnje strane nogu...

Izgubila je kontrolu nad sobom. Bešika je popustila. Urin je potekao, bojeći prednji deo izuzetno skupog norma kamali kostima u tamnu nijansu. Stigla je nadomak Druge i Četrdeset pete. Tu se Trudi, koja više nikada neće stajati s obe noge na zemlji, savladala, zaustavila i osvrnula za sobom. Više nije osećala bolno utrnulu tačku, već samo toplinu u međunožju.

Luda prikaza je nestala.

2

Trudi je u kancelariji čuvala nešto odeće za softbol, nekoliko majica i dva para starih farmerki. Vratila se u Gutenberg, Gart i Patel sa jasnim prioritetima u glavi. Prvo se presvukla. Odmah zatim je nazvala policiju.

Odgovorio joj je policajac Pol Antasi.

"Zovem se Trudi Damaskus", rekla je, "upravo sam opljačkana na Drugoj aveniji."

Policajac Antasi je preko telefona zvučao izuzetno prijatno. Trudi ga je zamislila kao italijansku verziju Džordža Klunija. To i nije bio neki problem, samo je uparila Antasijevo ime sa Klunijevom tamnom kosom i očima. An-tasi nije imao ničeg zajedničkog s Klunijem. Osobe sa obe noge na zemlji ionako ne očekuju čuda i poznanstva sa lilmskim zvezdama.

Ipak... posle onog što joj se desilo u 13:19 na uglu Druge i Četrdeset šeste...

Policajac Antasi je stigao oko pola četiri. Ispričala mu je čitav događaj, onako kako ga je doživela. Ništa nije preskočila, čak ni deo sa bolnom i utrnulom tačkom na leđima i utisak da će je žena pogoditi jednim od opasnih poslužavnika...

"Poslužavnik je imao naoštrene ivice, kažete?" pitao je Antasi, škrabajući po beležnici. Saosećajno je klimnuo kad je dobio potvrdan odgovor. Nešto u tom klimoglavu joj se učinilo poznatim, ali je u tom trenutku bila i suviše usredsređena na priču da bi do kraja ispratila asocijaciju. Kasnije se pitala, kako je, do đavola, bila tako glupa. To je bio saosećajni klimoglav viđen u bezbroj filmova sa poludelim damama, od Neprilagođene sa Vinonom Rajder pa sve do Zmijskejame sa Olivijom de Hevilend.

Tada je bila prezauzeta pričom. Prezauzeta naporima da Antasiju predoči kako su se farmerke na prikazi vukle po pločniku od kolena nadole.

Završila je i po prvi čula kako se crnkinja verovatno pojavila iza autobuskog stajališta. Tom prilikom se upoznala i sa drugom, zbilja ubitačnom, teorijom kako je crnkinja verovatno izašla iz neke radnjice, kakvih u tom kraju ima mali milion. Trudi je to iskoristila za premijerno iznošenje tvrdnje da na tom uglu nema autobuskih stajališta, ni sa jedne ni sa druge strane Četrdeset šeste. Tad je prvi put objasnila da su sve radnjice na toj strani ulice iščezle otkad je podignuta Hamaršeld. Kasnije će do perfekcije uvežbati ove tvrdnje, tako dobro da se mogla pojaviti na Radio prokletom Sitiju.

Prvi put su je pitali šta je jela za ručak, pre no što je videla tu ženu. Tada je shvatila da je imala dvadesetovekovnu verziju onog što je Ebenezer Skrudž pojeo neposredno pre no što je video starog (i odavno preminulog) poslovnog partnera: krompiriće i rozbif. Da i ne spominjemo nekoliko velikodušnih mlazeva senfa.

Odustala je od plana da pozove Antasija na večeru. Umesto toga, izbacila ga je iz kancelarije.

Nedugo potom je Mič Gutenberg provirio na vrata kancelarije.

"Šta kažu, da li će ti vratiti torbu..."

"Gubi se", brecnula se Trudi ne dižući glavu. "Smesta."

Gutenberg je osmotrio njene prebledele obraze i čvrsto stisnute usne. Povukao se bez reči.

3

Otišla je s posla u četiri i četrdeset pet, što je za nju bilo jako rano. Krenula je prema uglu Druge i Četrdeset šeste. Išla je bez oklevanja iako joj je onaj bolno utrnuli osećaj puzao niz noge. Ugnezdio joj se u stomaku kad je stigla nadomak Hamaršeld plaze. Stajala je na uglu, ignorišući belo HODAJ i crveno NE HODAJ, svetlo na semaforu. Kretala se u uskom krugu, kao baletska plesačica, ignorišući užurbanu gomilu koja je, zauzvrat, ignorisala nju.

"Evo ovde", rekla je. "Ovde se to dogodilo. Znam da jeste. Pitala me je koji broj nosim i pre no što sam odgovorila, pre no što sam stigla da odgovorim, a rekla bih joj i boju gaćica da me je za to pitala, bila sam u šoku, pre no što sam joj odgovorila, rekla je..."

"Nije važno, Suzana kaže da je otprilike sedmica. To će odgovarati."

Ne baš, nije završila poslednji deo, ali je bila sigurna da je žena upravo to htela da kaže. Tada joj se lice izmenilo. Kao kod komičara, imitatora. Bil Klinton, Majkl Džekson ili možda Džordž Kluni. Tražila je pomoć. Tražila je pomoć i rekla kako se zove... kako?

"Suzana Din", setila se Trudi. "Tako se zvala. Nisam to rekla Antasiju."

Tako je, ali ko jebe Antasija. Ko jebe njegova autobuska stajališta i radnjice, ko ih jebe.

Ta žena, Suzana Din, Vupi Goldberg, Koreta Skot King, ko god daje bio u pitanju, mislilaje daje trudna. Mislila je da ima trudove. Gotovo sam sigurna. Da li je izgledala trudno, Trudi?

"Ne", rekla je.

Na mirnijoj strani Četrdeset šeste, belo HODAJ je ponovo postalo crveno NE HODAJ. Napokon se malo smirila. Bilo je nečeg smirujućeg ovde ispred Dag Hamaršeld plaze. Nečeg što je delovalo kao blaga ruka na vrelom obrazu ili utešna reč koja je uverava da ovde nema ničeg, baš ničeg zbog čega bi se osećala bolno utrnulo.

Shvatila je da čuje brujanje. Slatko brujanje.

"To nije brujanje", rekla je kad se crveni natpis NE HODAJ ponovo preobrazilo u belo HODAJ (sećala se kako joj je jedan od momaka na koledžu rekao kako bi reinkarnaciju u obliku semafora doživeo kao najveću karmičku nesreću). "Nije to brujanje, već pesma."

U neposrednoj blizini čula je muški glas. Iznenadila se ali ne i preplašila

"Tako je", rekao je nepoznati. Okrenula se i ugledala gospodina u ranim četrdesetim. "Stalno dolazim ovde, da bih ga čuo. Poveriću vam nešto, pošto smo samo brodice što brode po noći, kao mladić sam imao najužasnije bubuljice na svetu. Mislim da sam ih se rešio, redovnim obilascima ovog mesta."

"Misliš da ti je stajanje na ćošku Druge i Četrdeset šeste očistilo lice od bubuljica", rekla je.

Njegov blagi, ali slatki osmeh malčice se pokolebao.

"Znam da zvuči ludo..."

"Ovde sam videla ženu koja se materijalizovala ni iz čega", rekla je Trudi.

"To se desilo pre tri i po sata. Pojavila se bez nogu od kolena nadole.

Izrasle su joj na moje oči. Ko je ovde lud, prijatelju?"

Posmatrao je raširenih očiju. Ličio je na zabušanta u poslovnom odelu sa opuštenom kravatom posle radnog vremena. I, da, opazila je udubine i senke starih bubuljica na obrazima i čelu.

"Govoriš li istinu?"

Podigla je desnu ruku.

"Dabogda crkla ako lažem. Kučka mi je ukrala cipele." Pokolebala se. "Ne, nije kučka. Ne verujem da je kučka. Bila je uplašena i bosa. Učinilo mi se da je u trudovima. Žao mi je što nisam imala vremena da joj dam patike umesto prokletih cipela."

Muškarac je odmerio opreznim pogledom. Trudi Damaskus je osetila umor.

Lako se mogla navići na taj pogled. Semafor je zasvetleo pa je njen sagovornik pošao preko ulice, ljuljajući aktovkom.

"Gospodine!"

Nije se zaustavio, ali se okrenuo pogledavši je preko ramena.

"Šta je bilo ovde, kad ste dolazili na tretmane bubuljica?"

"Ništa", rekao je. "Bio je to samo ograđeni prazni plac. Mislio sam da će prijatni zvuk uminuti nakon izgradnje oblakodera, ali nije."

Stigao je do druge strane. Krenuo je uz Drugu aveniju. Trudi je stajala na svom mestu, izgubljena u mislima. Mislio sam da će utihnuti, ali nije.

"Šta to može biti?" pitala je, okrenuvši se u pravcu Hamaršeld plaze.

Mračne Kule. Brujanje je bilo jače kad se usredsredila na njega, i prijatnije.

Nije to bio jedan, već mnoštvo glasova. Čitav hor. Zatim je nestalo. Nestalo je jednako brzo kako što se crnkinja pojavila.

Ne, nije, pomislila je Trudi. Samo sam izgubila sposobnost da ga čujem, to je sve. Vratiće mi se, ako budem dovoljno dugo stajala na ovom mestu.

Bože, baš je ovo blesavo. Poblesavila sam.

Da li je verovala u to? Istini za volju, nije. Svet joj se najedanput učinio jako tananim. Gotovo da ga nije bilo, više je ličio na ideju no na pravu stvar. Nikada nije imala slabiji kontakt sa stvarnošću. Osećala je slabost u kolenima i mučninu u stomaku. Bila je na rubu nesvestice.

4

Na suprotnoj strani Druge avenije bio je mali park. U njemu je bila fontana; a pokraj nje metalna skulptura kornjače. Oklop joj se vlažno sijao pod vodenim mlazom iz fontane. Nije marila za fontane ili skulpture, ali je videla klupu.

Na semaforu je ponovo zasjalo HODAJ. Zateturala se preko Druge avenije, kao da nije imala dvadeset osam već osamdeset tri godine. Sela je na klupu.

Neko vreme je smireno i duboko disala. Posle tri minute joj je bilo malo bolje.

Pored klupe je bila kanta za smeće sa natpisom OVDE BACAJTE SMEĆE.

Ispod toga je opazila grafit neobičnog sadržaja ispisan narandžastim sprejom: Gle KORNJAČU koliko je grdna. Pogledala je kornjaču, ali joj se nije učinila naročito golemom; skulptura je bila skromne veličine. Videla je nešto drugo: primerak Njujork tajmsa, savijen na način na koji je uvek savijala novine kad je htela da ih još malo sačuva i odloži u torbu. Naravno, Menhetnom je u tom trenutku kružilo bar milion primeraka Tajmsa, ali je ovaj bio njen. Bila je sigurna u to još pre no što ga je izlovila iz kante za đubre. Pogled na ukrštene reči ispisane karakterističnim ljubičastim mastilom razvejao je i poslednju sumnju.

Vratila je novine u kantu i pogledala preko Druge avenije ka mestu gde se njeno poimanje sveta promenilo. Možda zauvek.

Obula je moje cipele. Prešla je ulicu, sela ovde pored kornjače i obula cipele. Zadržala je torbu i bacila Tajms. Šta će joj torba kad nema cipele koje bi u njih stavila?

Mislila je da zna odgovor. Stavila je poslužavnike u nju. Policajac koji bi video tako oštre ivice mogao bi se zapitati šta ćeš servirati na poslužavnicima koji bi vam mogli otfikariti prste ako ih uhvatite na pogrešnom mestu.

Dobro, ali gde je otišla?.

Na uglu Prve i Četrdeset šeste bio je hotel. Nekada se zvao UN Plaza. Nije znala kako se sad zove, niti je za to marila. Nije nameravala da ga poseti i pita da li ga je u poslednjih nekoliko časova, pohodila neka crnkinja u farmerkama i zamrljanoj beloj košulji. Intuicija joj je govorila da je njena verzija duha Džejkoba Marlija baš to učinila, ali je to bio intuitivni pravac koji nije želela da sledi. Bolje da se mane toga. Grad je bio pun cipela, ali razum, nečiji razum...

Bolje da ode kući, istušira se i... zaboravi na sve. Izuzev...

"Nešto nije u redu", rekla je tako da je jedan prolaznik pogledao. Prkosno mu je uzvratila pogled. "Nešto je negde zbilja pošlo naopako. Nešto je..."

Nagnuto je reč koja joj je pala na pamet, ali je nije izgovorila. Kao da je strepela da se nagnuto ne preturi.

Za Trudi Damaskus je to leto bilo leto loših snova. Neki su bili o ženi koja se pojavila niotkuda i porasla. Ti su bili loši, ali ne i najgori. U najgorima je bila u tami, oko nje su zvonila grozna zvona, osećala je kako se nešto naginje, sve više i više ka tački bez povratka.

KITICA: Komala-hajd-šiš

Reci mi šta vidiš?

Da li te duh ili ogledalo

Nagone na bekstvo?

ODGOVOR: Komala-hajd-tri!

Preklinjem te, reci mi!

Da li te duh ili tvoja tamna strana

Nagone na bekstvo?

Četvrta strofa
Suzanin Dogan

1

Suzanino pamćenje postalo je pogibeljno nepouzdano kao propali menjač na starom automobilu. Sećala se bitke sa Vukovima i Mije koja strpljivo čeka da se ista okonča...

Ne, to nije bilo tačno. Nije bilo fer. Mija se nije ograničila na strpljivo čekanje. Sokolila je Suzanu (i ostale) svojim ratničkim srcem. Kontrolisala je trudove dok je surogat majka njenog momka baratala sa poslužavnicima.

Ispostavilo se da su Vukovi, u stvari, roboti. Da li je u tom slučaju mogla reći...

Da. Da, sigurno. Zato što su bili više nego roboti, mnogo više. Pobili smo ih. Ustali smo u pravednom gnevu ipotamanili ih.

Ali to nije bilo ni ovde ni tamo, borba je pripadala prošlosti. Čim je posao bio gotov, preplavili su je trudovi i to veoma jaki. Porodiće se pored druma ako ne bude vodila računa, tamo će i umreti, zato što je bio gladan. Mijino momče je bilo gladno i...

Moraš mi pomoći!

Mija. Bilo je nemoguće ne odazvati se tom vapaju. Bilo je nemoguće odupreti se tom divljem majčinskom zovu čak i kad je osećala kako je Mija gura u stranu (kao što je Roland nekada odgurnuo Detu Voker). Ovo se desilo, pretpostavila je Suzana, zato što su delile isto telo, svrstano uz bebu.

Verovatno nije mogla drugačije postupiti. Tako da joj je pomogla. Uradila je ono što Mija više nije mogla, na neko vreme je zaustavila trudove. Iako je to moglo biti opasno za momče (čudno je kako se ta reč učvrstila u njenim mislima, postavši njena koliko i Mijina) ako bi se previše odlagali.

Setila se priče koju je neka devojka ispričala na ženskoj zurci, u kasnim noćnim satima, u spavaonici Kolumbija univerziteta. Pet-šest cura je sedelo u pidžamama, pušeći cigarete i deleći bocu vajld ajriš rozea, zabranjene i baš zato dvostruko slađe tečnosti. Glavni junak priče bila je devojka njihovih godina na dugom putovanju automobilom. Bilo je sramota da od prijatelja zatraži piš-pauzu. Ako je verovati, devojka je umrla jer joj je pukla bešika. Bila je to jedna od priča koju ste istovremeno smatrali sranjem, ali ipak verujući u nju bez rezerve. Što se tiče ove stvari s momčetom... bebom...

Koliko god to moglo biti opasno, zaustaviće trudove. Bilo je komandi kojima se to moglo obaviti. Negde. (u Doganu)

Samo što mašinerija u Doganu nije bila namenjena onome što ona, oni (koristi množinu) hoće da urade. U jednom trenutku će se preopteretiti i (kuršlus) mašine će se zapaliti i izgoreti. Alarmi će se oglasiti. Kontrolne table i TV ekrani će se zamračiti. Koliko još ima do toga? Suzana nije znala.

Nejasno se sećala kako vadi kolica iz zaprežnih kola dok ostatak družine slavi pobedu i oplakuje poginule. Penjanje i podizanje nije lak posao kada ste bez nogu od kolena nadole, ali nije težak kao što neki možda misle.

Navikla se na svakodnevne prepreke, od penjanja i silaska sa WC šolje do uzimanja knjiga sa polica koje su nekada bile nadohvat ruke (u svakoj sobi njujorškog apartmana imala je stolice, baš za tu svrhu). Mija je nagonila kao što kauboj nagoni odbeglo goveče. Suzana se podigla u zapregu, spustila kolica i sela u njih. Zadatak je bio teži od kotrljanja debla, ali ne i najteži koji je učinila otkad je ostala bez donjeg dela nogu.

Stolicom je prevalila preko kilometar i po, možda malo više (za Miju, ničiju kći, nije bilo nogu, bar ne u Kali). Slupala ih je na granitnom grebenu. Ispala je iz kolica. Uspela je da ublaži pad rukama. Trudila se da zaštiti bolni, izloženi stomak.

Seća se kako se podigla, u stvari, sećala se kako je Mija podigla Suzanino oteto telo, i krenula uz stazu. Iz Kale je imala samo još jedno jasno sećanje.

Pamtila je pokušaj da spreči Miju da joj skine oputu od kože koju je nosila oko vrata. Na njoj je visio prsten, Edijevih ruku delo. Divni prsten od lakog drveta. Grdno se razočarao kad je video da je preveliki (radio je naslepo, da bi je iznenadio). Odmah je rešio da joj napravi drugi.

Radi šta hoćeš, rekla mu je, ali ću ja nositi ovaj.

Obesila ga je oko vrata. Volela je da ga nosi među dojkama. Sad ova nepoznata žena, kučka, pokušava da joj ga skine.

Deta je istupila, zapodenuvši borbu s Mijom. Nije imala nikakvog uspeha u pokušajima da preotme kontrolu od Rolanda, ali Mija nije bila Roland od Gileada. Mijine ruke su ubrzo pustile kožnu oputu. Njena kontrola se pokolebala. Suzanu je pogodio napad trudova. Bol je naterao da se presamiti u struku i zaječi.

Moraš ga skinuti! Povikala je Mija. Inače će osetiti njegov miris, kao i tvoj!

Miris tvog muža! To ne bi želela, veruj mi!

Ko? pitala je Suzana. O kome govoriš?

Nije važno, sad nema vremena. Ako krene za tobom, znam da misliš da hoće, ne smeju znati njegov miris! Ostaviću ga ovde, gde će ga on pronaći.

Nosićeš ga ponovo, ako ka bude htela.

Suzana je htela da joj predloži da operu prsten i otklone Edijev miris, ali je znala da se ne radi isključivo o mirisu. Bio je to prsten ljubavi. Trag tog osećanja je neizbrisiv.

Ko bi ga namirisao?

Vukovi, pretpostavljala je. Pravi Vukovi. Oni iz Njujorka. Vampiri o kojima je govorio Kalahan i nišči ljudi. Možda je tamo bilo i nečeg drugog? Nečeg još goreg?

Pomozi mi! povikala je Mija. Suzana se nije mogla odupreti tom kriku.

Beba može i ne mora biti Mijina, ona možda i ne mora biti monstrum, ali je njeno telo htelo da se porodi. Njene oči su želele da je vide, na šta god ličila, a njene uši su želele da čuju bebin plač, čak i ako umesto plača bude čula režanje.

Skinula je prsten. Poljubila ga je i spustila na početku staze, gde će ga Edi sigurno videti. Nije sumnjala da će je dotle pratiti.

Šta se zatim desilo? Nije znala. Nešto joj je pomoglo da savlada najveći deo strme staze, koja je sigurno vodila do Pećine vrata.

Zatim, tama. (i ne-tama)

Ne baš potpuna tama. Bilo je treperavog svetla. Slabo svetlucanje televizijskih ekrana koji su umesto slike, neko vreme emitovali samo meko, sivo svetlo. Tiho brujanje motora; škljocanje releja. To je bila (Dogan, Džejkov Dogan) neka vrsta kontrolne sobe. Tvorevina njenog uma, izmaštana verzija Džejkove limene građevina na koju je nabasao na zapadnoj strani reke Vhaj.

Sledeće jasno sećanje bilo je povratak u Njujork. Oči su joj bili prozori kroz koje je gledala kako Mija krade cipele od neke prestrašene žene.

Suzana je istupila i zatražila pomoć. Htela je još da priča, da objasni ženi da mora u bolnicu, da joj treba doktor, da će roditi bebu ali nije mogla.

Osujetio je monstruozni nalet bola, prodorniji nego ijedan dotadašnji, gori i od onog koji je snašao pri gubitku dela nogu. Ovo, pak, ovo...

"Hriste", omaklo joj se, ali je Mija preuzela kontrolu pre no što je išta drugo stigla da kaže. Naložila je Suzani da mora prestati, a sirotoj ženi pripretila da će ostati bez nečeg mnogo vrednijeg od para salonskih cipela ako pokuša da dozove pandure.

Mija, slušaj me, rekla je Suzana. Mogu da zaustavim bol, mislim da mogu, ali mi moraš pomoći. Ako se ne smiriš, sam bog neće moći da zaustavi trudove. Shvataš li? Čuješ li me?

Poslušala je. Stajala je, posmatrajući ženu od koje je otela cipele. Zatim je, gotovo skrušeno pitala:

Gde da idem?

Suzana je osetila da njena kidnaperka po prvi put postaje svesna neizmernog grada oko sebe, da je konačno opazila uzavrelu struju prolaznika, nepreglednu bujicu metalnih kočija (od kojih je svaka treća bila obojena u žuto, u drečavu nijansu žutog) i visoke kule čiji su vrhovi za oblačnih dana zasigurno nestajali s vidika.

Dve žene su posmatrale nepoznati grad jednim parom očiju. Suzana je znala da je to njen grad, ali na mnogo načina drugačiji. Napustila je Njujork 1964. Ovo je bila budućnost, ali koliko daleka? Dvadeset godina? Trideset?

Nije važno, pusti sad to. Imaš pametnija posla.

Pažnju im je privukao maleni park na drugoj strani ulice. Trudovi su na neko vreme prestali. Kad je semafor pokazao HODAJ, crnkinja koja se upravo srela sa Trudi Damaskus (i koja nije izgledala naročito trudno) krenula je na drugu stranu. Koračala je polako ali sigurno.

Na drugoj strani ulice čekala je klupa, pored fontane i metalne skulpture.

Suzana se malo smirila kada je ugledala kornjaču; kao da joj je Roland ostavio znak. Revolveraš bi to nazvao sigulom.

I on će poći za mnom, rekla je Miji. Čuvaj ga se ženo. Dobro ga se čuvaj.

Uradiću šta god bude potrebno, odgovorila je Mija. Hoćeš da vidiš njene novine? Zašto?

Hoću da vidim u kom smo kada. Novine će mi reći.

Tamnopute ruke su izvukle uvijene novine iz borders torbe od šatorskog krila. Ispravile su ih i prinele plavim očima koje su jutros bile crne kao i ruke koje su ih držale. Suzana se silno začudila videvši datum, prvi jun 1999. Nije prevalila dvadeset, ni trideset, već svih trideset pet godina u budućnost. Svojevremeno nije verovala da će svet toliko dugo opstati.

Ljudi koje je poznavala u starom životu, kolege sa studija, borci za građanska prava, prijatelji u piću i ljubitelji folk muzike, sad su bili na pragu starosti. Sigurno je da nisu svi dočekali ove godine.

Dosta, rekla je Mija, bacivši novine u kantu za otpatke, gde su se uvile, vrativši se u pređašnji oblik. Skinula je najveći deo prljavštine sa bosih stopala (prljavština je sprečila Suzanu da vidi promenu boje) i navukla ukradene cipele. Bile su malo tesne. Bez čarapa bi joj mogle napraviti žuljeve ako bude daleko išla, ali...

Šta te briga? pitala je Suzana. Nisu tvoje. Reči joj nisu ni prešle preko usana (bila je to forma obraćanja koju bi Roland nazvao pregovori) kad je shvatila da možda i nije u pravu. Njene noge, one koje su verno vodile kroz život Odetu Holms (ponekad i Detu Voker), odavno su nestale, istrulile su, ili što je još verovatnije, izgorele u nekoj peći za spaljivanje medicinskog otpada.

Primetila je promenu boje. Kasnije će govoriti sebi: Primetila si, i te kako siprimetila, ali si blokirala neprijatno saznanje. U tom trenutku bilo je to previše za podneti.

Nov nalet bolnih trudova osujetio je u razmatranju filozofskog i prirodno, naučnog pitanja, čijim parom nogu sad gazi po asfaltu. Stomak joj se zgrčio i pretvorio u kamen. Po prvi put je osetila zbunjujući i užasavajući nagon da gurne.

Moraš ih zaustaviti! Povikala je Mija. Ženo, moraš to učiniti! Zbog momčeta i zbog nas dve!

Dobro, razumem te, ali kako?

Zatvori oči, rekla joj je Suzana.

Šta? Zar me nisi čula? Moraš da...

Čula sam te, rekla je Suzana. Zatvori oči.

Park je nestao. Svet se zamračio. Bila je crnkinja, još uvek mlada i nesumnjivo izuzetno lepa. Sedela je na klupi u parku pored fontane i metalne kornjače, vlažnog i sjajnog metalnog oklopa. Izgledalo je da kasnog prolećnog popodneva 1999. meditira na suncu.

Otići ću na neko vreme, rekla je Suzana. Vratiću se. Ti ćeš u međuvremenu, sedeti ovde. Bićeš mirna. Nećeš nigde ići. Bol će verovatno ponovo naići, ako se to i desi, ostaćeš mirna. Kretanje će ga samo pogoršati. Razumeš li me?

Mija je možda bila uplašena. Bila je čvrsto rešena da istera svoje, ali nije bila glupa. Imala je samo jedno pitanje.

Natrag u Dogan, rekla je Suzana. U moj Dogan. Onaj što postoji unutar mene.

2

Džejk je sa druge strane reke Vhaj pronašao neku vrstu drevne postaje za komunikaciju i nadzor. Dao je detaljni opis gradevine, ali verovatno ne bi prepoznao Suzaninu izmaštanu verziju Dogana zasnovanu na trinaest godina starijoj tehnologiji od Njujorka koji je Džejk ostavio za sobom pri prelasku u Srednji svet. U Suzaninom kada, predsednik je bio Lindon Džonson a televizor u boji izuzetna retkost. Kompjuteri su bili ogromne stvari, veliki kao omanje zgrade. Suzana je od tada posetila grad Lud i videla silna čudesa, tako da bi Džejk možda prepoznao mesto u kome se krio od Bena Slajtmena i Andija robota-glasnika.

Sigurno bi prepoznao prašnjavi, linoleumom prekriveni pod, sa crnim i crvenim kvadratima raspoređenim kao na šahovskoj tabli, stolice na točkićima pokraj upravljačkih konzola punih treperavih lampica i šljaštećih brojčanika. Prepoznao bi i skelet u uglu, isceren iznad istrošenog okovratnika drevne uniforme.

Gde ideš?

Došetala je do stolice i sela u nju. Crno-beli televizijski ekrani iznad nje pokazivali su desetine slika. Neke su bile iz Kala Brin Stardžisa (gradska poljana, Kalahanova crkva, bakalnica, Istočni drum). Bilo je i nepokretnih slika nalik fotografijama: Roland, nasmejani Džejk sa Ojem u naručju i jedna , jedva je smogla snage da je pogleda, Edijeva sa kicoški zabačenim kaubojskim šeširom i nožem za rezbarenje u ruci.

Na drugom monitoru se videla vitka crnkinja. Sedela je na klupi pored kornjače, skupljenih kolena, ruku sklopljenih u krilu i zatvorenih očiju. Na nogama je imala par ukradenih cipela. Oko sebe je rasporedila tri torbe: onu koju je ukrala od žene na Drugoj aveniji, neuglednu torbu sa naoštrenim orizama... i torbu za kuglanje. Ova poslednja je bila bledocrvena, sa nečim četvrtastim u sebi. Kutijom. Nije znala zašto, ali se osećala besno i iznevereno.

Torba je bila ružičasta na drugoj strani, pomislila je. Promenila je boju pri prelazu, ali samo malo.

Ženino lice na crno-belom ekranu se iskrivilo. Suzana je osetila slab i dalek odjek bola koji je Mija u velikoj meri iskusila.

Moram to zaustaviti. I to brzo. Još uvek nije znala kako. Onako kako si to učinila na drugoj strani. Dok je hitala ka pećini najvećom mogućom brzinom.

To je sad bilo daleko iskustvo. Događaj iz predašnjeg života. Zašto da ne?

To jeste bio drugi život, drugi svet. Moraće nešto da uradi ako želi da se u njega vrati. Šta da radi?

"Upotrebila si onu stvar; eto šta si uradila. Onu što postoji samo u tvojoj glavi, profesor Overmajer je na časovima psihologije nazivao tehnikom vizuelizacije" Zatvori oči.

Učinila je to. Sad su oba para očiju bila zatvorena, fizički par koji je kontrolisala Mija u Njujorku i oči njenog uma.

Vizuelizuj.

Učinila je to. Ili je bar pokušala.

Otvori ih.

Otvorila je oči. Na panelu ispred nje su reostate i blešteće lampice zamenila dva velika brojčanika i klizni prekidač. Brojčanici su bili od bakelita. Jako su ličili na komande na šporetu u kući u kojoj je Suzana odrasla. To je nije iznenadilo i najneobuzdanije maštarije su najčešće samo slabo zamaskirane verzije svakodnevnog iskustva.

Brojčanik na levoj strani merio je emocionalnu temperaturu. Oznake su išle od 32 do 212 (32 je plavo; 212 jarkocrveno). Strelica je pokazivala 160.

Srednji brojčanik je pokazivao SNAGU TRUDOVA. Imao je skalar od 0 do 10. Trenutno je pokazivao 9. Klizni prekidač je imao oznaku MOMČE i dva položaja: BUDAN i USPAVAN. Trenutno je pokazivalo BUDAN.

Podigla je pogled i na jednom ekranu videla bebu u materici. Dečaka.

Divnog dečaka. Maleni penis je plivao kao vlat morske alge ispod bele, izuvijane pupčane vrpce. Oči su mu bile otvorene. Iako je ostatak slike bio crno-beli, oči su bile napadno plave. Pogledom je prolazio pravo kroz nju.

To su Rolandove oči, pomislila je, začuđena i zbunjena. Kako je to moguće?

To nije moguće, naravno. Sve ovo je bio plod mašte, stvoren vizualizacionom tehnikom. Ako je to tačno, zašto bi zamislila Rolandove plave oči umesto Edijevih kestenjastih? Zašto nije videla muževljeve kestenjaste oči?

Sad nemaš vremena za to. Radi ono što moraš.

Posegla je ka EMOCIONALNOJ TEMPERATURI, grickajući donju usnu (na monitoru koji je pokazivao klupu u parku, Mija je grizla donju usnu).

Oklevajući je otkucala 72, baš kao da je u pitanju termostat. Zar nije bio?

Obuzeo je mir. Opustila se u stolici. Prestala je da grize usnu. Crnkinja je imitirala njene pokrete na monitoru s prizorom iz parka. U redu, dosad je sve bilo dobro.

Oklevala je na trenutak, ruka joj je lebdela iznad brojčanika sa SNAGOM

TRUDOVA. Opredelila se za MOMČE. Pomerila je dugme sa BUDAN na USPAVAN. Bebine oči su se smesta zatvorile. Suzana je ovo doživela kao olakšanje. Plave oči su je dobrano potresle.

U redu, natrag na SNAGU TRUDOVA. Ovo je bio najvažniji zadatak, ono što bi Edi nazvao glavnim zgoditkom. Uhvatila je staromodni brojčanik i probala da ga okrene. Nije bila iznenadena kad je nezgrapna stvar odbila da se pomeri. Nije htela ni da mrdne.

Pomerićeš se, pomislila je. Zato što nam je to potrebno. To nam je neophodno.

Čvrsto ga je uhvatila i okrenula obrnuto od smera kretanja kazaljke na satu.

Namrštila se kad je bol prostrelio glavu. Druga struja bola pogodila je u vrat. Ličila je na ubod riblje kosti, ali je bol ubrzo nestao. Sa desne strane je zasvetlelo mnoštvo lampica, većina je bila žućkasto-braonkaste boje, a nekolicina jarko crvena.

" UPOZORENJE", začuo se glas jezivo sličan Blejnu jednošincu. " OVA OPERACIJA MOŽE PREVAZIĆI BEZBEDNOSNE PARAMETRE."

Ne seri, majke ti, pomislila je Suzana. Strelica sa SNAGOM TRUDOVA bila je na broju 6. Kad je prešla peticu upalio se novi niz žućkastosmeđih i crvenih lampica. Tri monitora sa prizorima iz Kale pogasila su se posle kratkog zujanja i potmule eksplozije. Bol joj se zario u glavu kao stisak nevidljivih prstiju. Odozdo je doprlo zujanje motora i turbina. Moćne mašinerije, ako je suditi po zvuku. Osećala je njihove snažne vibracije u bosim stopalima, cipele su ostale kod Mije. Nije to tako strasno, pomislila je. Napredujem, ranije nisam imala stopala.

" UPOZORENJE", zaorio se mehanički glas. " PREDUZIMATE OPASNU AKCIJU, SUZANO OD NJUJORKA. POČUJTE ME, PREKLINJEM VAS. NIJE LEPO IGRATI SE MAJKOM PRIRODOM."

Setila se jedne od Rolandovih uzrečica:

Uradi ono što moraš, ja ću obaviti ono što moram pa ćemo videti ko će dobiti gusku. Nije baš razumela poslovicu, ali joj se činilo da odgovara situaciji. Ponavljala je u sebi dok je polako ali uporno spuštala strelicu SNAGE TRUDOVA mimo 4, do 3...

Htela je da je vrati sve do 1, ali je bol u glavi već oko dvojke postao apsurdno prodoran i nepodnošljiv, tako mučan, da je spustila ruku.

Bol je ostao, čak se i pojačao. Pomislila je da će je ubiti. Mija će se prevrnuti na klupi, obe će biti mrtve pre no što zajedničko telo udari o beton ispred kornjače. Njeni ostaci će sutra ili prekosutra biti prebačeni do obližnjeg Potersfilda. Šta će pisati na smrtovnici? Moždani udar? Infarkt?

Kladila bi se na prirodne uzroke, omiljeni izbor užurbanih lekara.

Povlačenje bola je dočekala živa i zdrava. Sedela je ispred upravljačke konzole sa dva smešna brojčanika i kliznim prekidačem. Duboko je disala i obema rukama brisala znoj sa obraza. U tehnici vizuelizacije joj nema ravne.

To je više od vizuelizacije, to ti je jasno, zar ne?

Pretpostavljala je da jeste. Nešto je promenilo, promenilo je sve njih. Džejk je dobio dodir, neku vrstu telepatije. Edi je odnegovao (još uvek se usavršavao) sposobnosti za stvaranje moćnih talismana, pomoću jednog su već otvorili vrata između svetova. A ona?

Ja... vidim. To je sve. Izuzev što, ako to činim dovoljno snažno, ono što vidim postane stvarno. Kao što je Deta Voker bila stvarna.

U ovoj verziji Dogana sa svih strana svetlela su žućkasta svetla. Neka su, u meduvremenu, pocrvenela. Pod je podrhtavao i treperio ispod stopala (čistog bonusa u ovoj priči). Još malo pa će na tlu izbiti prve pukotine.

Vremenom će se proširiti i produbiti. Dame i gospodo, dobro došli u kuću Ašerovih.

Ustala je, osvrnuvši se okolo. Treba da krene. Da li je imala još nekog posla?

Nečeg se setila.

3

Zatvorila je oči i zamislila radio-mikrofon. Otvorila ih je i on je bio ispred nje. Stajao je na konzoli desno od dva brojčanika i kliznog prekidača.

Zamislila je marku zenit, sa malom munjom umesto slova Z, na osnovici mikrofona, umesto nje je pročitala natpis NORT CENTRAL POZITRONIKS. Nešto je uticalo na njenu tehniku vizuelizacije. To je i te kako uplašilo.

Na kontrolnom panelu iza mikrofona bio je trobojni skalar ispod kog je pisalo SUZANA-MIJA. Igla se pomerala iz zelenog u žuto. Iza žutog dela je bilo crveno polje i reč ispisana crnim slovima: OPASNOST.

Podigla je mikrofon ali nije videla komande. Ponovo je sklopila oči i zamislila klizni prekidač nalik onom sa dva položaja BUDAN i USPAVAN, ali ovaj put na mikrofonu. Bio je na zamišljenom mestu kad je otvorila oči.

Pritisnula ga je.

"Edi", rekla je. Osećala se pomalo glupo, ali je ipak nastavila. "Edi, ako me čuješ, dobro sam, bar zasad. S Mijom sam u Njujorku. Ovde je prvi jun 1999. Pokušaću da joj pomognem u donošenju bebe na svet. Nemam drugog izbora. Ako ništa drugo, drugačije me neće ostaviti na miru. Edi, vodi računa o sebi. Ja..." Zaplakala je. "Volim te, šećeru. Mnogo te volim."

Suze su kliznule niz obraze. Brisala ih je, ali se ubrzo predomislila. Zar nije imala pravo da plače za svojim čovekom? Baš kao bilo koja druga žena?

Čekala je odgovor, znajući da može da ga izmisli, ali se oduprela tom porivu. Obraćanje samoj sebi Edijevim glasom u ovoj situaciji joj ne bi pomoglo.

Vizija joj se najedanput udvostručila. Videla je Dogan kao ono što jeste, nerealnu opsenu. Iza njegovih zidova nije bila pustolina sa istočne strane Vhaja već Druga avenija zagušena saobraćajem.

Mija je otvorila oči. Ponovo se osećala dobro, zahvaljujući meni, medenjaku, zahvaljujući meni, i spremna da krene.

Suzani se nije žurilo.

4

U leto 1999. na klupi u Njujorku sedela je tamnoputa žena (još uvek je sebe doživljavala kao crnkinju). Tamnoputa žena sa torbama, prtljagom, razbacanim oko nje. Jedna od njih bila je bledocrvena. Na njoj je pisalo, SAMI PUNI POGOCI NA SREDNJE-GRADSKIM STAZAMA. Na drugoj strani je bila narandžasta. Iste boje kao i ruža.

Mija je ustala. Suzana je hitro istupila, nateravši je da sedne.

Zašto si to učinila? pitala je iznenađena Mija.

Ne znam, nemam pojma. Hajde da malo pregovaramo. Počni tako što ćeš mi reći gde želiš da ideš?

Treba mi talafon. Neko će zvati.

Telefon, ispravila je Suzana. Da ne zaboravimoy imaš krv na košulji, srculence. Krv pripada Margaret Ajzenhart. Pre ili kasnije neko će shvatiti šta je to. Šta ćeš onda?

Odgovorila je bez reči, prezirnim osmehom. To je razgnevilo Suzanu. Pre pet minuta, ili možda petnaest, vreme leti kad se zabavljate, ova kidnaperska kučka je vrištala moleći pomoć. Nakon što ju je dobila, počastila je spasiteljku beskrajno prezirnim osmehom. Najgore od svega je što je kučka imala pravo. Mogla je ovuda bazati čitav dan a da je niko živ ne pita da li na košulji ima sasušene krvi, ili se uprljala žderući čokoladni kolač.

U redu, rekla je, čak i ako te niko ne bude gnjavio zbog krvi, gde ćeš držati stvari? Setila se još jednog pitanja, koje bi se vremenom verovatno samo nametnulo.

Otkud ti znaš šta je telefon? Ne pričaj mi da postoje tamo odakle si došla.

Nije bilo odgovora, samo oprezna tišina. Bar je zbrisala osmeh sa kučkinog lica.

Imaš prijatelje, zar ne? Ili bar tako misliš. Razgovaraš s njima iza mojih leđa. Imaš ekipu koja će ti pomoći. Na njih računaš, njima se nadaš.

Da li ćeš mi pomoći ili nećeš? Opet stara pesma izgovorena gnevnim tonom. Šta se naziralo ispod besa? Strah? To je, bar zasad, bila preoštra ocena, ali je bez sumnje bila zabrinuta. Koliko još imam, koliko još imamo do obnavljanja trudova?.

Suzana je procenila da do ponovnog početka trudova imaju negde između šest i deset časova, obnoviće se pre ponoći, drugog juna, i pokušala da tu informaciju zadrži za sebe.

Neznam. Verovatno još malo.

Onda ne smemo čekati. Moram pronaći talafon. Telefon. Na nekom diskretnom mestu.

Suzana je pomislila na hotel na Prvoj aveniji i Četrdeset šestoj ulici.

Pokušala je da i to sačuva za sebe. Ponovo je pogledala nekada ružičastu a sad crvenu torbu. Sinulo joj je. Ne sve, ali dovoljno da bi se razgnevila.

Ostaviću ga ovde, rekla je Mija, govoreći o prstenu koji je Edi za nju načinio, Ostaviću ga ovde, gde čega on pronaći. Nosičeš ga ponovo, ako ka bude htela.

Nije to bilo obećanje, ne direktno, ali je Mija nagoveštavala...

Tupi gnev je preplavio Suzanin um. Ne, nije joj ništa obećala. Samo je upravila u odredenom pravcu, Suzana je učinila sve ostalo.

Nije me obmanula; dopustila mije da obmanem samu sebe.

Mija je opet ustala, primoravši Suzanu da ponovo istupi i vrati je na klupu.

Ovaj put je oštrije reagovala.

Šta je? Suzana, obećala si! Momče...

Pomoći ću ti s njim, odgovorila je neraspoložena Suzana. Nagnula se napred i podigla crvenu torbu. Torbu sa kutijom. A unutar kutije? Unutar kutije od sablasnog drveta sa runama ispisanom rečju NEPRONAĐENA?

Osećala je njeno zlokobno pulsiranje kroz sloj magičnog drveta i platna.

Crna trinaestica je bila u torbi. Mija je prenela kroz vrata. Ako je kugla otvarala vrata, kako će Edi poći za njom?

Uradila sam ono što sam morala, nervozno je odgovorila Mija. To je moja beba, moje momče, a svi su protiv mene. Svi sem tebe, a i ti mi pomažeš zato što moraš. Seti se šta sam ti rekla... ako ka bude htela...

Odgovorio joj je glas Dete Voker, grub i tvrd, glas osobe koja nije trpela prigovor.

"Ne dam ja ni pet para za ka", rekla je, "zapamti to. U govnima si, curo. U tebi je nešto o čemu pojma nemaš. Neki ti pričaju da će ti pomoći a ti pojma nemaš ko su oni. U govnima si. Nemaš pojma šta je telefon, a još manje di da ga nađeš. Sad ćemo da sednemo ovdenak, pa ćeš ti lepo da mi kažeš šta će dalje biti. Pregovaraćemo, curo. Ako ne budeš iskrena sedećemo ovde među torbama dok se ne smrkne. Rodićeš tvoje dragoceno momče na klupi. Opraćeš ga u jebenoj fontani."

Žena na klupi je razvukla usne u grozni osmeh tako karakterističan za Detu Voker.

"Mnogo se sekiraš za tog momka... i Suzana se malčice sekira za njega... ja sam u poslednje vreme bila uglavnom isključena. A, vidiš ja... za njega... ne dam ni pet para."

Naišla je žena sa dečjim kolicima (izgledala su božanstveno lako, kao Suzanino napušteno vozilo). Bacila je nervozni pogled na ženu na klupi i pogurala bebu tako brzo da je izgledalo da se dala u trk.

"Pa!" veselo je rekla Deta. "Biće nam fino ovdenak, je l’ da? Baš lepo vreme za priču. Čuješ li me, mamice?"

Mija, ničija kći i buduća majka, nije odgovarala. Deta se nije dala zbuniti; razvukla je usne u još širi osmeh.

"Čula si me, je l’ tako; ma, lepo si me čula. Hajde da malo proćaskamo.

Hajde da pregovaramo."

KITICA: Komala-hajd-ima?

Šta radiš na mojim vratima?

Ako mi odmah ne kažeš, prijatelju

poravnaću te s patosom.

ODGOVOR: Komala-kam-om!

Mogu te poravnati s patosom!

Bolje da ne znaš

šta uradih tebi sličnima.

Peta strofa
Kornjača

1

Kako ćemo to učiniti? pitala je Suzana.

Obavićemo pregovore u zamku, spremno je odgovorila Mija. Zamku nad ambisom. U svečanoj trpezariji. Sećaš li se trpezarije?

Suzana je oklevajući klimnula. Tek odskora je povratila sećanje na svečanu trpezariju. Bile su to slike nejasnog kvaliteta. Nije za tim žalila. Mija se tamo hranila na najblaže rečeno entuzijastičan način. Jela je iz gomile tanjira (uglavnom prstima) i pila iz mnoštva čaša, pričajući sa množinom fantoma pozajmljenim glasovima. Pozajmljenim? Dođavola, pokradenim glasovima. Suzana je odmah prepoznala dva. Jedan je bio nervozni, pomalo uobraženi „društveni" glas Odete Holms. Drugi je bio Odetino gnusno kogaje briga hvalisanje. Mijina krada se protezala na svaki aspekt Suzanine ličnosti. Povratak Dete Voker orne i spremne na svakakvo nasilje u najvećoj meri mogao se pripisati ničijoj kćeri.

Revolveraš me je video, rekla je Mija. I dečak, takođe.

Usledila je pauza. Zatim:

Srela sam ih i ranije.

Koga? Džejka i Rolanda?

Jesje, njih.

Gde? Kada? Kako si...

Ne možemo sad o tome. Molim te. Hajdemo na neko diskretnije mesto.

Neko mesto s telefonom, je l’ tako?Da bi te tvoji prijatelji nazvali.

Ne znam mnogo toga, Suzano od Njujorka, ali će i moje malo za tebe biti mnogo zanimljivo.

Slagala se s njom. Želela je da se što pre skloni sa Druge avenije, iako nije želela da Mija to shvati. Mrlje na košulji su običnim prolaznicima mogle Mija reče:

Priča će biti lakša, brža i jasnija, ako porazgovaramo licem u lice.

To će izgledati kao razliveni šlag ili kafa, ali je Suzana i te kako znala šta je to: ne samo krv, već krv hrabre žene koja je pala štiteći dečicu.

Tu su bile i razbacane torbe. Videla je dosta torbarske raje u Njujorku, jesje. Sad se osećala kao jedna od njih, što joj se nije dopadalo. Spremana je za bolje, kako je njena majka govorila. Htela je da se obrati svakom od prolaznika na trotoaru ili na prolasku kroz parkić i da im objasni kako nije luda, uprkos svom izgledu: umrljanoj košulji, prljavom licu, predugoj i neurednoj kosi, bez torbice ali sa tri torbe oko sebe. Beskućnica je, jakako.

Da li je iko ikad bio toliki beskućnik? Ostala je ne samo bez kuće već i bez svog vremena, ali ne i bez zdravog razuma. Morala je da pregovara s Mijom i shvati o čemu se ovde radi. Žudela je za banalnim zadovoljstvima.

Htela je da se opere, obuče novu odeću i da se, bar nakratko, osami.

Mogla bipoželeti i da odeš na mesec, srculence, poručila je sebi... i Miji, ako je ova slušala. Samoća košta. Zatekla si se u verziji Njujorka u kojoj hamburger košta ceo dolar; ma kako to blesavo zvučalo. Nemaš ni centa.

Imaš samo desetak naoštrenih poslužavnika i magijsku kuglu. Šta ćeš sad?

Sled misli joj se prekinuo. Njujork je nestao, nalazila se u Pećini vrata.

Slabo se sećala prve posete tom mestu, Mija je kontrolisala njeno telo, žurila se da prode kroz vrata, ali je sad sve jasno videla. Padre Kalahan je bio tu s Edijem. I njegov brat je na neki način bio tu. Čula je glas Henrija Dina. Orio se iz pećinske tmine:

"U paklu sam, braco! U paklu sam, ne mogu da nađem fiks, za sve si ti kriv."

Suzanina dezorijentacija nije bila ništa u poređenju sa gnevom koji je u njoj izazvao taj molećiv, popujući glas.

"Ti si kriv za većinu Edijevih problema!" vrisnula je. "Trebalo je da svima napraviš uslugu i umreš mlad, Henri!"

Oni u pećini nisu obratili nikakvu pažnju na nju. Šta je ovo? Da li je u Todašu stigla iz Njujorka, da bi upotpunila zabavu? Ako je tako, zašto nije čula zvona?

Tiho. Tiho, ljubavi. Odjeknuo je Edijev glas u njenom umu, jasno kao dan.

Samo posmatraj.

"Čuješ li ga?" Pitala je Miju. "Da li..."

"Da. Zaveži sad!"

"Šta misliš, koliko ćemo sedeti ovde?" Edi je pitao Kalahana.

"Bojim se da će ovo potrajati", odgovorio je Kalahan. Suzana je shvatila da vidi prošlost. Edi i Kalahan su otišli do Pećine vrata da bi potražili Kalvina Tauera i njegovog prijatelja, Dipnoa. To se desilo neposredno pre obračuna sa Vukovima. Kalahan je prešao na drugu stranu. Crna trinaestica je opčinila Edija tokom padreovog odsustva. Zamalo ga je ubila. Kalahan se vratio u poslednji čas da spreči Edija da se baci sa vrha litice u duboki ambis.

Edi je izvlačio torbu, narandžastu, dabome, imala je pravo što se toga tiče, na strani Kale je bila narandžasta, ispod problematične Tauerove vitrine s dragocenim prvim izdanjima. Kugla u torbi im je bila potrebna iz istog razloga kao i Miji: da bi otvorili nepronađena vrata.

Edi je podigao. Počeo je da se okreće i zastao. Namrštio se...

"Šta je?" pitao je Kalahan.

"Ovde ima nečeg", odgovorio je Edi.

"Kutija..."

"Ne, u torbi. Nešto je ušiveno u postavu. Liči na mali kamen ili nešto slično." Najedanput se okrenuo Suzani. Postala je svesna da sedi na klupi u parku. Više nije čula glasove sa dna pećine, već vlažno šištanje i pljeskanje fontane. Pećina je bledela. Edi i Kalahan su bledeli. Iz velike daljine čula je Edijeve poslednje reči: "Možda postoji tajni džep."

Zatim je nestao.

2

To znači da nije bila u Todašu. Njena kratka poseta Pećini vrata bila je neka vrsta vizije. Da li je Edi poslao? Ako jeste, da li je to značilo da je dobio poruku koju je pokušala da mu pošalje iz Dogana? Nije znala odgovor na ova pitanja. Pitaće ga, ako ga bude ponovo videla. Prvo će ga poljubiti hiljadu puta.

Mija je podigla crvenu torbu i pažljivo opipala stranice. Unutra je bila kutija, naravno. Napipala je i nešto drugo, malu nabreklinu. Edi je bio u pravu; pod rukom je podsećala na kamen.

Ona, ili možda one, više i nije bilo važno, spustila je torbu. Pojačano pulsiranje skrivenog predmeta joj se nije dopalo. Napregla je sve umne snage protiv njega. Evo ga, ovde... napipala je neku vrstu šava.

Nagnula se bliže i videla da to nije šav već nešto nalik zatvaraču. Nije ga prepoznala, niti bi ga Džejk prepoznao ali bi Edi znao šta je čičak traka.

Čula je pesmu ZZ Topa o toj stvari, "Čičak zatvarač". Gurnula je nokat i povukla prst. Rastvorio se uz parajući zvuk, otkrivajući džepić u postavi.

Šta je to? pitala je Mija, fascinirana otkrićem.

Pa, hajde da vidimo.

U džepiću nije bio kamen već mala, ukrasna kornjača od materijala sličnog slonovači. Imala je izuzetno precizno izrezbaren oklop, utisak savršenstva kvarila je samo sitna ogrebotina u obliku znaka pitanja. Glava joj je stidljivo provirivala ispod oklopa. Oči su joj bile crne tačkice od katranske supstance. Izgledala je neverovatno živo. Zapazila je još jednu sitnu nepravilnost na kornjačinoj gubici, to nije bila ogrebotina već pukotina.

"Stara je", glasno je šapnula. "Veoma je stara."

Tako je, Mija joj je uzvratila šapatom.

Suzanu je maleni predmet ispunio ushićenjem. Osećala se sigurnom.

Gle kornjaču, pomislila je. Gle kornjaču kolika je grdna, na oklopu svome zemlju nosi trudna. Da li su to pravi stihovi? Tako nešto. Naravno, radi se o zraku kog slede na svom putu do Kule. Na jednoj strani je medved, Šadrik, a na drugoj kornjača, Maturin.

Pogledala je sićušni totem pronađen u postavi torbe a zatim onaj pored fontane. Ako zanemarimo razliku u materijalu, onaj pored klupe je bio od tamnog metala sa sjajnijim bakrenim delovima, bili su potpuno isti.

Skulptura je čak imala ogrebotinu na oklopu i malenu pukotinu na gubici.

Na trenutak joj je zastao dah. Učinilo joj se da je i srce prestalo da kuca. U ovoj avanturi je klizila od trenutka do trenutka, ponekad od dana do dana, bez mnogo razmišljanja, povodeći se za događajima i onim što je Roland opisivao kao ka. Ponekad bi se desilo nešto ovako, pa bi joj se na tren ukazala daleko veća slika. Uvek bi je zadivila i začudila. Osetila bi prisustvo sila što nadilaze njenu moć poimanja. Neke su, poput kugle u kutiji od sablasnog drveta, bile zle. Ali ova... ova...

"Auu", neko je rekao. Gotovo uzdahnuo.

Podigla je glavu i ugledala veoma uspešnog biznismena, ako je suditi po odeći. Prolazio je kroz parkić, verovatno na putu na neko važno mesto, neki sastanak ili konferenciju, možda i u obližnje Ujedinjene nacije (sem ako se i to nije promenilo). Zaustavio se u mestu. U desnoj ruci mu se ljuljala skupa aktovka. Strančeve krupne oči počivale su na kornjači u Suzaninoj-Mijinoj ruci. Na licu je imao širok, pomalo tupav osmeh.

Skloni je! povikala je usplahirena Mija. Ukrašće je!

To bi volela da vidim, odgovorila je Deta Voker. Govorila je smirenim glasom. Sunce je jasno sijalo pa je ona, sve ličnosti u njoj, shvatila da je, kad se sve ostalo zanemari, tog jutra svanuo divan dan. Dragocen i veličanstven.

"Dragocen, lep i veličanstven", rekao je biznismen (ili možda diplomata), koji je zaboravio na biznis. Da li je pričao o danu ili kornjačici?

I o jednom i o drugom, pomislila je Suzana. Najedanput je shvatila šta se dešava. Džejk bi to razumeo, niko to ne bi shvatio bolje od njega!

Nasmejala se. Deta i Mija su se, unutar nje, takođe nasmejale. Mija pomalo nevoljno. Biznismen ili diplomata je sledio njen primer.

"Da, i jedno i drugo", rekao je. Govorio je slabim skandinavskim akcentom. "Kako divnu stvarčicu imate!"

Da, bila je divna. Dražesno malo blago. Jednom, ne tako davno, Džejk Čembers je pronašao nešto slično. On je u Tauerovoj knjižari kupio knjigu Čarli Čuf Čuf od Beril Evans. Zašto? Zato što ga je prizvala sebi. Kasnije, malo pre dolaska Rolandovog ka-teta u Kalu Brin Stardžis, autorovo ime se promenilo u Klaudija i Ines Bečmen, što je od nje načinilo člana sve brojnijeg ka-teta devetnaestice. Džejkova verzija ključa je očaravala sve koji bi ga videli čineći ih izuzetno podložnim sugestiji. Kao i Džejkov ključ i kornjačica je imala dvojnika: sedela je pored njega. Pitanje je da li je kornjačica posedovala i druge osobine Džejkovog ključa.

Ako je suditi po zanesenom izrazu s kojim je Skandinavac posmatrao, Suzana je bila prilično sigurna da jeste. Pomislila je, Did-a-čiky did-a-čiy ne briniy devojčicey imaš kornjaču! Stih je bio tako glup da se umalo glasno nasmejala.

Miji je rekla, Pusti me da ovo sredim.

Šta da središ? Ne razumem...

Znam da ne razumeš. Pusti me da to sredim. Važi?

Nije čekala Mijin odgovor. Okrenula se biznismenu sa blistavim osmehom na usnama. Držala je kornjačicu tako da je mogao videti. Lagano je pomerala levo-desno. Pratio je pogledom iako se njegova glava pokrivena impresivnom grivom bele kose, nije pomerala.

"Kako je vaše ime, sai?" pitala je Suzana.

"Matijesen van Vik", odgovorio je. Posmatrao je kornjaču, oči su mu lagano kružile u dupljama. "Ja sam drugi pomoćnik švedskog ambasadora u Ujedinjenim nacijama. Moja žena ima ljubavnika. Zbog toga sam jako tužan. Creva mi ponovo dobro rade, zahvaljujući čaju koji mi je preporučila hotelska maserka. To me čini srećnim." Pauza. Zatim: "Tvoja skoldpada me čini srećnim."

Suzana je bila zadivljena. Da li bi skinuo pantalone i ispraznio creva po pločniku ako bi to zatražila od njega? Nije sumnjala u to.

Hitro se osvrnula oko sebe. Nije bilo ni žive duše. To je bilo dobro, nastojaće da posao obavi što brže može, ne menjajući položaj. Džejk je privukao priličnu grupu radoznalaca svojim ključem. Nije htela da ponovi njegovu grešku.

"Matijesene", počela je, "pomenuo si..."

"Mats" rekao je.

"Šta si rekao?"

"Zovi me Mats, ako hoćeš. To mi se više sviđa."

"Dobro, Matse, pomenuo si..."

"Govoriš li švedski?"

"Ne", rekla je.

"Pričaćemo na engleskom."

"Dobro, tako je bolje..."

"Ja sam na prilično visokom položaju", rekao je Mats. Nije ispuštao kornjaču iz vida. "Srećem veliki broj važnih ljudi. Idem na zabave na kojima mnoštvo zgodnih žena nosi 'kratke crne haljine."

"To mora da je veliko iskušenje za tebe, Mats. Hoću da smesta zatvorišu \2sta. Govorićeš samo kad ti postavim direktno pitanje. Da li si spreman da me poslušaš?"

Poslušao je. To je propratio komičnim gestom, simboličnim zatvaranjem rajsferšlusa preko usta. Pogled mu ni za trenutak nije napustio kornjaču.

"Pomenuo si hotel. Odsedaš li u hotelu?"

"Da, odsedam u Njujork Plaza-Park Hajatu, na uglu Prve i Četrdeset šeste.

Uskoro ću dobiti luksuzan apartman..."

Shvatio je da previše priča. Smesta je zatvorio usta.

Suzana je grozničavo razmišljala. Držala je kornjačicu u visini grudi gde je njen novi prijatelj mogao lepo da je vidi.

"Dobro me slušaj, Matse."

"Slušam vas, gospodarice-sai, čujem vas i poslušaću vas." Ovo je uzdrmalo, govorio je izuzetno privlačnim skandinavskim akcentom.

"Imaš li kreditnu karticu?"

Mats se ponosno nasmešio.

"Imam ih mnogo. Imam ameriken ekspres, masterkard i vizu. Imam eurogold kard. Imam..."

"Dobro, to je dovoljno. Hoću da odeš do..." Mozak joj se namah ispraznio, ipak se setila. "...do Plaza-Park hotela i iznajmiš sobu. Iznajmi je na nedelju dana. Ako te nešto pitaju, kaži im da je soba za tvoju prijateljicu." Na pamet joj je pala neprijatna stvar. Bila je na severu, godine 1999. Možda su se stvari od njenog vremena promenile nabolje, ali je morala biti sigurna.

"Da li će ti praviti neprijatnosti zato što sam crnkinja?"

"Ne, naravno da neće." Izgledao je iznenađeno.

"Iznajmi sobu na svoje ime i reci recepcioneru da će je koristiti žena po imenu Suzana Mija Din. Razumeš li me?"

"Da, Suzana Mija Din."

Šta još? Novac, naravno. Pitala ga je ima li para. Novi prijatelj joj je predao novčanik. Jednom rukom je držala kornjačicu u njegovom vidokrugu dok je drugom bunarila po novčaniku, veoma lepom lord bakstonu. Našla je gomilu putničkih čekova, nisu joj bili od pomoći, pogotovo ne s tim ludački vitičastim rukopisom, i oko dvesta dolara u dobrim američkim šuškama. Uzela ih je i gurnula u borders torbu u kojoj je doskora bio par cipela. Podigla je pogled susrevši se sa parom izviđačica. Imale su oko četrnaest godina i rance na leđima. Pridružile su se biznismenu. Zurile su u kornjačicu sjajnih očiju i vlažnih usana. Podsetili su je na devojke u publici za vreme Prislijevog nastupa u Šou Eda Salivena.

"Tako je, kuuul," otelo se jednoj od njih.

"Totalno je radikalna", rekla je druga.

"Cure, smesta hvatajte maglu", odbrusila je Suzana.

Lica su im se zategla, poprimivši tugaljiv izraz. Ličile su na par bliznakinja iz Kale.

"Moramo li?" pitala je prva.

"Da." odgovorila je Suzana.

"Hvala sai, dugi dani i prijatne noći", rekla je druga. Suze su joj potekle niz lice. I njena prijateljica je zaridala.

"Zaboravite da ste me ikad videle!" povikala je za njima.

Nespokojno ih je pratila pogledom dok nisu stigle do Druge avenije i krenule ka centru. Zatim se okrenula Matsu van Viku.

"I ti ćeš da pališ, Mats. Odvuci dupe do hotela i iznajmi sobu. Kaži im da će tvoja prijateljica Suzana uskoro doći."

"O kakvom dupetu govoriš? Ne razumem..."

"Kažem ti da požuriš." Vratila mu je novčanik, olakšan za gotovinu. Htela je da pobliže pogleda plastične kartice pitajući se šta će mu toliki broj.

"Kad iznajmiš sobu, idi kud ti drago. Zaboravi da si me video."

I Mats je zaridao, baš kao devojčice u zelenim uniformama.

"Da li to važi i za skoldpadu?"

"Tako je." Suzana se sećala hipnotizera kog je jednom videla na televiziji, možda baš kod Eda Salivena. "Ništa od kornjačice, ali ćeš se osećati odlično ostatak dana, čuješ li me? Osećaćeš se kao..." Milion dolara mu možda ne bi značilo mnogo. Sa milion kruna verovatno ne bi imao ni za bolje šišanje. "Osećaćeš se kao švedski ambasador. Prestaćeš da brinešz \2bog ženinog đilkoša. Nek idu do đavola, važi?"

"Jašta, do đavola s tim momkom!" povikao je Mats. Smejao se iako nije prestao da plače. U tom osmehu je bilo nečeg božanstveno detinjastog.

Činio je Suzanu istovremeno srećnom i tužnom. Htela je da učini još nešto za Matsa van Vika.

"Šta je s tvojim crevima?"

"Šta?"

"Do kraja tvog života će raditi tačno ko sat", rekla je Suzana, podižući kornjaču. "Kad se obično prazniš, Mats?"

"Odmah posle doručka."

"Dobro, znači u to vreme. Do kraja života. Sem ako nisi prezaposlen. Ako kasniš na sastanak ili nešto slično, samo reci... hm... Maturin, potreba će te proći do narednog dana."

"Maturin."

"Tako je. Hajde, idi sad."

"Zar ne mogu da dobijem skoldpadu?"

"Ne, ne možeš. Idi sad."

Krenuo je, ali je zastao zagledavši se u nju. Izgledao je čarobno i malčice prepredeno uprkos vlažnim obrazima.

"Možda bi trebalo da je uzmem", rekao je. "Možda mi po pravu pripada."

Baš bi volela da probaš, šonjo, prostrelila je Detina misao, ali je Suzana, koja se sve više osećala kao zapovednica otkačene trijade, brzo ućutkala.

"Otkud ti ta ideja, prijatelju? Reci mi, preklinjem te."

Prepredeni izraz je i dalje bio tu. Ne zezaj se sa zeznutim tipovima, govorio je. Tako je bar izgledao Suzani.

"Mats, Maturin", rekao je. "Maturin, Mats. Shvataš?"

Shvatila je. Htela je da mu kaže da se radi o slučajnoj podudarnosti, ali se setila: Kalay Kalahana.

"Shvatam", rekla je, "ali skoldpada nije tvoja. Niti je moja, kad smo već kod toga."

"Čija je onda?" molio je na tvrdom, skandinavskom naglasku.

Progovorila je pre no što je svesni deo uma mogao zaustaviti (ili bar cenzurisati). Iznela je celu istinu, onu što prebiva u njenom srcu i duši: "Pripada Kuli, sai. Mračnoj Kuli. Tamo ću je vratiti, ako ka to bude htela."

"Bilo je pravo zadovoljstvo družiti se s vama, gospo-sai."

Pogledom je ispratila švedskog diplomatu. Spustila je pogled ka ukrasnoj kornjačici i rekla,

"To je bilo čudesno, Matse, stari prijatelju."

Mija se nije zanimala za kornjaču; imala je samo jedan cilj.

Taj hotel, rekla je. Da li tamo postoji telefon?

3

Suzana-Mija je gurnula kornjačicu u džep farmerki. Naterala je sebe da pričeka dvadesetak minuta na klupi. Uživala je u novom paru nogu ispod kolena (čije god da su bile, bili su prilično dobre). Migoljila je prstićima u novim (ukradenim) cipelama. Zatvorila je oči i prizvala kontrolnu sobu u Doganu. U međuvremenu se upalilo dosta upozoravajućih lampica, mašinerija u podzemlju je mnogo glasnije tutnjala, ali je igla na brojčaniku SUZANA-MIJA još uvek bila na početku žutog polja. Na podu su se, kao što je i očekivala, pojavile pukotine, ali zasad nisu delovale ozbiljno.

Situacija nije obećavala, ali još nije bilo ozbiljne opasnosti.

Šta čekaš? Negodovala je Mija. Zašto još uvek sedimo ovde?

Šveđanin će tako imati vremena da dovrši posao u hotelu. Ne vredi da pre toga idemo tamo, odgovorila je Suzana.

Sačekala je da prođe dovoljno vremena. Zatim se podigla i pokupila stvari.

Prešla je Drugu aveniju i krenula niz Četrdeset šestu ulicu ka Plaza-Park hotelu.

4

Hotelsko predvorje je plivalo u podnevnom svetlu propuštenom kroz anđele na zelenim vitražima. Suzana nikada nije videla tako divnu prostoriju, izuzev katedrale Svetog Patrika, ali je u njoj bilo nečeg čudnog.

Nalaziš se u budućnosti, pomislila je.

Mnoštvo znakova je svedočilo o tome. Automobili su bili manji i potpuno različiti. Veliki broj mlađih žena hodao je okolo razgolićenih stomaka.

Zapazila je bretele od brushaltera na golim ramenima. Tek posle nekoliko susreta sa ovim fenomenom shvatila je da ima posla sa bizarnim modnim hirom a ne slučajnom pojavom. U njeno vreme bi žena sa vidljivom bretelom brushaltera (ili ne daj bože podsuknjom, tamo dole najugu kako su govorili) jurnula u prvi javni toalet da pokrije bruku. Što se golih stomaka tiče...

Uhapsili bi vas svuda sem na Koni Ajlendu, pomislila je. Nema sumnje.

Najsnažniji utisak je ostavljalo nešto neuhvatljivo: grad je delovao veće.

Urlao je i hučao svuda oko nje. Vibrirao je. Svaki atom vazduha nosio je karakterističan miris. Žena koja je pred hotelom čekala taksi (sa ili bez vidljive bretele brushaltera) mogla je biti samo Njujorčanka; vratar (ne jedan, već dvojica) koji je zaustavljao taksije mogao je biti samo njujorški vratar; taksisti (bila je zapanjena velikim brojem tamnoputih, videla je jednog sa turbanom) mogli su biti samo njujorški taksisti, ali su bili...drugačiji. Svet je krenuo dalje. Učinilo joj se da je njen Njujork, onaj iz 1964. igrao u drugoj ligi. Ovo je bila super liga.

Zastala je na ulazu u hotelsko predvorje. Izvukla je kornjačicu iz džepa.

Nastojala je da se pribere i osmotri okolinu. Levo od nje bio je deo sa foteljama za odmor. Dve žene su sedele, neobavezno ćaskajući. Suzana se zagledala u njih, nije mogla verovati koliko kratke suknje nose (koje suknje, ha-ha?). Nisu bile tinejdžerke ili mlade studentkinje; već žene u tridesetim (iako su lako mogle biti i u šezdesetim, ko zna koliko je nauka napredovala u poslednjih trideset pet godina).

Desno je opazila radnjicu. Iz senki je dopirao zvuk klavira, pijanista je svirao ohrabrujuće poznatu numeru, „Dan i noć". Znala je da će, ako samo krene put zvuka, naići na mnoštvo kožnih fotelja, niz svetlucavih boca i gospodina u belom sakou koji će je sa zadovoljstvom uslužiti iako je bila sredina popodneva. To joj je donelo olakšanje.

Recepcija je bila pravo ispred nje. Iza šaltera je sedela najegzotičnija žena koju je ikad videla. Bila je i bela i crna i Kineskinja i sve to dobro izmešano. Godine 1964. takvu ženu bi uprkos lepoti smatrali meleskinjom.

Danas sedi za recepcijom prvoklasnog hotela u besprekornom i skupocenom poslovnom odelu. Suzana je pomislila da je Mračna Kula možda sve trošnija i da svet ide dalje ali je predivna recepcionerka bila živi dokaz (ako je ikakav i bio potreban) da nije sve otišlo do davola ili u pogrešnom pravcu. Razgovarala je sa mušterijom koja se žalila na račun za filmove, šta god to bilo.

Nije važno, ovo je budućnost, podsetila je sebe. Ovo je naučna fantastika, kao grad Lud. Nastoj da se ne udubljuješ u pojedinosti.

Baš me briga šta jeste., a šta nije, rekla je Mija. Hoću da vidim telefon.

Hoću da se pobrinem za moje momče.

Prošla je pored znaka na tronošcu. Okrenula se da ga bolje pogleda.

OD PRVOG JULA, 1999, NJUJORK PLAZA-PARK HAJAT

POSTAJE REGAL UN PLAZA HOTEL

JOŠ JEDAN VELIČANSTVEN PROJEKAT SOMBRANORT CENTRALA!

Pomislila je, Sombra isto kao kod Tartle Bej luksuznih apartmana... koji, ako je suditi po gigantskoj igli od crnog stakla na uglu nikada nisu izgradeni. Nort Central jako podseća na Nort Central Pozitroniks. Ovo je veoma interesantno.

U glavi joj je sevnuo oštar nalet bola. Nalet? Do đavola, udar. Pošle su joj suze na oči. Znala je ko ga je poslao. Mija, koja se nije zanimala sa Sombra korporaciju, Nort Central Pozitroniks, ili Mračnu Kulu. Bila je sve nestrpljivija. Znala je da mora promeniti to, ili bar pokušati. Usredsredila se isključivo na svoje momče, slepa za sve oko sebe, ali ako želi da ga zadrži, moraće da malo proširi vidike.

Pružaće ti otpor na svakom koraku, poručila joj je Deta, odlučnim, tvrdim i veselim glasom.

Svesna si toga, je l’ da?

Bila je i te kako svesna.

Sačekala je dok čovek sa problemom nije objasnio kako je greškom naručio neke filmove sa oznakom X, ali da će ih ipak platiti pošto su na njegovom računu. Prišla je šalteru. Srce joj je tuklo u grudima.

"Verujem da je moj prijatelj, Matijesen van Vik, iznajmio sobu za mene", rekla je. Nervozno se nasmejala. Recepcionerka je s neodobravanjem posmatrala zamrljanu košulju. "Doživela sam malu nezgodu na ručku.

Nisam imala vremena da se istuširam i promenim odeću."

"U redu, gospođo. Samo da proverim." Okrenula se nečemu što je ličilo na mali televizor spojen za pisaću mašinu. Prešla je prstima preko niza tipki i pogledala ekran. Rekla je: "Suzana Mija Din, zar ne?"

Izraz Vaistinu blagodarim, automatski joj se podigao do usana. Potisnula ga je u poslednjem trenutku.

"Da, tako je."

"Dajte mi neki dokument, molim vas."

Suzana je delovala zatečeno. Izvadila je orizu iz torbe, uhvativši je za tupi kraj. Setila se nečeg što je Roland rekao Vejnu Overholzeru, velikom rančeru iz Kale: Trgujemo olovom. „

" Rize nisu meci, ali jesu prihvatljiva zamena." U jednoj ruci je držala poslužavnik a izrezbarenu kornjačicu u drugoj.

"Da li je ovo dovoljno?" ljubazno je upitala.

"Šta..." predivna recepcionerka je ućutala prešavši pogledom sa poslužavnika na kornjaču. Oči su joj se raširile, a pogled zamutio.

Rastvorila je usne pokrivene interesantnom, sjajnom, ružičastom prevlakom (više je ličila na slatko nego na karmin). Oteo joj se tihi uzdah: Ohhh...

"To je moja vozačka", rekla je Suzana. "Zar ne vidite?" U blizini srećom nije bilo nikog, ni nosača. Gosti su se otimali za taksije na pločniku ispred hotela, unutra je vladala dremljiva atmosfera. U baru iza prodavnice, „Dan i noć" je ustupio mesto sporoj verziji „Zvezdane prašine".

"To je vozačka dozvola", složila se recepcionerka istim, drhtavim glasom.

"Dobro. Da li su vam potrebni još neki podaci?"

"Ne... sobu je iznajmio gospodin Van Vik... moj posao je... da proverim vaš identitet... mogu li pridržati kornjačicu, gospođo?"

"Ne", rekla je Suzana. Recepcionerka se rasplakala. Suzana je zbunjeno posmatrala ovaj fenomen. Nije rasplakala ovoliko sveta još od poražavajućeg violinskog koncerta (prvog i poslednjeg) u dvanaestoj godini.

"Ne, ne mogu da je pridržim", prozborila je recepcionerka, gorko plačući.

"Ne, ne, ne mogu, ne mogu da je pridržim, ah, Nesklade, ne mogu..."

"Umukni", dobacila je Suzana. Hotelska službenica se odmah ućutala. "Daj mi ključ, molim te."

Žena evroazijskog porekla joj je umesto ključa dala plastičnu karticu u omotu. Sa unutrašnje strane omota, kako lopovi ne bi mogli lako da pročitaju, bio je napisan broj 1919. Suzana se nije iznenadila. Mija, naravno, nije obraćala pažnju.

Saplela se i malo zateturala. Mahnula je rukom (onom sa „vozačkom dozvolom") da bi održala ravnotežu. U trenutku je pomislila da će pasti na pod, nekako je povratila kontrolu nad sobom.

"Gospođo?" oglasila se recepcionerka. Zvučala je pomalo, neznatno, zabrinuta. "Kako se osećate?"

"Dobro mi je", odgovorila je Suzana. "Samo... sam na trenutak izgubila ravnotežu."

Pitala se, Šta se to, do davola, dogodilo? Znala je odgovor. Mija je imala noge, Mija. Suzana je vozila autobus još od susreta sa gospodinom mogu li da ponesem skoldpadu, pa je telo počelo da se vraća u svoj nemam noge ispod kolena mod. Ludo ali istinito. Njeno telo se igralo Suzane s njom.

Mija, vraćaj se. Preuzimaj komandu.

Ne mogu. Ne još. Učiniću to kad budemo same.

Dragi bože, Suzana je prepoznala taj ton, shvatila je o čemu se radi. Kučka je bila stidljiva.

Obratila se recepcionerki,

"Šta je ovo? Da li je to ključ?"

"Zašto, da, sai. Koristićete je u liftu kao i za otvaranje sobe. Samo je gurnite u prorez u pravcu strelice. Izvadite je oštrim pokretom. Ući ćete kad svetlo na vratima pozeleni. U fioci imam nešto više od osam hiljada dolara u kešu. Daću vam sve za tu divnu stvarčicu, kornjaču, vašu skoldpadu, tortugu, kavit...u"

"Ne", rekla je Suzana. Ponovo se saplela. Uhvatila se za recepciju. Sa teškoćom je održavala ravnotežu. "Idem gore." Mislila je da prvo svrati do prodavnice i potroši nešto Matsove love na čistu košulju, ako tamo ima slične robe, ali će to morati da pričeka. Sve će morati da pričeka.

"Da, sai." Nema više gospođo. Kornjača je žestoko uticala na nju.

Premostila je pukotinu između svetova.

"Zaboravi da si me ikad videla, hoćeš li?"

"Da, sai. Da li da telefon stavim na ne uznemiravaj mod?"

Mija je digla galamu. Suzana nije obraćala pažnju.

"Ne, nije potrebno. Očekujem poziv."

"Kako želite, sai." Pogled joj je počivao na kornjačici. Isključivo na njoj.

"Uživajte u Plaza-Parku. Hoćete li da vam nosač pomogne oko prtljaga?"

Zar ti izgledam kao neko kome je potrebna pomoć oko ove tri torbice?

Pomislila je Deta. Suzana je samo odmahnula glavom.

"Vrlo dobro."

Suzana je krenula ka liftovima ali je recepcionerka svojom izjavom naterala da se hitro osvrne.

"Stiže kralj, vlasnik Oka."

Suzana je zinula od čuda. Iznenađenje se graničilo sa šokom. Stresla se.

Divno recepcionerkino lice je i dalje delovalo spokojno. Tamne oči su počivale na kornjačici. Usne su se razdvojile. Na njima je pored sjaja bilo i pljuvačke. Ako ostanemjoš malo, pomislila je Suzana, zabalaviće.

Suzana je bila jako zainteresovana za kralja i Oko, to je bila njena priča.

Htela je da prati te tragove, na kraju krajeva, ona je vozila autobus, ali se ponovo saplela shvativši da od toga nema ništa... izuzev ako nije htela da puzi do lifta na rukama i kolenima dok se prazne nogavice vuku za njom.

Možda kasnije, pomislila je, znajući da to nije verovatno; stvari su se odvijale prevelikom brzinom.

Zaputila se preko predvorja, koračajući sa vidnim naporom. Recepcionerka joj se obratila izvežbanim i ljubaznim tonom.

"Kada Kula padne i dođe kralj, sai, sve lepe stvari kao vaša kornjačica će nestati. Zavladaće tama u kojoj će se čuti samo urlik Nesklada."

Suzana se stresla, kosa joj se dizala na glavi, ali nije odgovorila. Gubila je kontrolu nad svojim (nečijim) nogama. Da li bi, ako bi spustila pogled, videla kako postaju providne? Da li bi videla kako krv teče kroz vene.

Kako jarko crvena krv ide dole, dok se tamnija penje nazad ka srcu? Da li bi videla isprepletene mišiće?

Plašila se tog prizora.

Pritisnula je dugme lifta i vratila orizu u torbu. U sebi se molila da se jedna od troja vrata otvore pre no što padne u nesvest. Pijanista se prebacio na

"Oluju".

Otvorila su se vrata na srednjem liftu. Suzana-Mija je ušla i otkucala 19.

Vrata su se zatvorila ali je kabina stajala u mestu.

Plastična kartica, podsetila je sebe. Moraš koristiti karticu.

Ugledala je prorez u koji je uvukla karticu. Učinila je to pažljivo, vodeći računa o strelicama. Ponovo je otkucala 19, broj je zasvetleo. Sledećeg trenutka bila je grubo odgurnuta u stranu, Mija je preuzela komandu.

Suzana se povukla u pozadinu svog uma sa nekom vrstom umornog olakšanja. Da, nek neko drugi preuzme stvar, zašto da ne? Nek neko drugi malo vozi autobus. Osećala je kako se snaga i čvrstina vraćaju u noge, to je zasad bilo dovoljno.

5

Mija je možda bila stranac u stranoj zemlji, ali je brzo učila. U hodniku devetnaestog sprata brzo je pronašla strelicu sa brojevima 1911 - 1923.

Hitrim koracima krenula je ka sobi 1919. Tepih, debeo i zelen i načinjen od nekog neverovatno mekog materijala, šaputao je ispod njenih (njihovih) ukradenih cipela. Ubacila je karticu u prorez na vratima. Otvorila ih je i ušla unutra. Soba je imala dva kreveta. Ostavila je torbe na jednom od njih i pažljivo pogledala oko sebe. Zatim se zagledala u telefon.

Suzana! Zvučala je veoma nestrpljivo.

Šta je?

Kako da ga nateram da zvoni?

Suzana se nasmejala sa nepatvorenom veselošću.

Srculence, nisi prva koja je to pitala, veruj mi. Verovatno si milionita.

Zazvoniće ili neće zazvoniti. Sve u svoje vreme. U međuvremenu, razgledajmo okolinu. Pronađi neko mesto za odlaganje prtljaga.

Očekivala je svađu, ali se prevarila. Mija je osmotrila sobu (nije se trudila da skloni zavese, iako je Suzana želela da baci pogled na grad s ove visine).

Provirila je u kupatilo (kraljevski opremljeno, sa mermernim umivaonikom i ogledalima na sve strane), a zatim i u orman. Na polici je ugledala sef sa nekoliko plastičnih vreća za hemijsko čišćenje. Na njemu je bio znak, nečitljiv za Miju. Ponekad je i Roland imao sličan problem prouzrokovan razlikom između engleskog alfabeta i „velikih slova" Srednjeg sveta. Mija je najverovatnije patila od mnogo prozaičnijeg problema; kidnaperka je raspoznavala brojeve, ali verovatno nije znala da čita.

Suzana je istupila, ali ne sasvim. Neko vreme gledala je kroz dva para očiju, na dva znaka, od čega je dobila vrtoglavicu. Slike su se konačno spojile. Pročitala je poruku.

SEF SLUŽI ZA ČUVANJE LIČNIH STVARI.

UPRAVA PLAZA-PARK HAJATA NE ODGOVARA ZA PREDMETE KOJE U NJEMU OSTAVLJATE.

GOTOVINU I NAKIT MOŽETE OSTAVITI U HOTELSKOM SEFU

U PRIZEMLJU

PRITISNITE ČETIRI BROJA I ENTER RADI UNOŠENJA ŠIFRE

RADI OTVARANJA, UNESITE ŠIFRU OD ČETIRI BROJA I PRITISNITE OPEN

Suzana se povukla i prepustila Miji odabir četiri broja. Izabrala je jedinicu i tri devetke. Bila bi to jedna od prvih kombinacija potencijalnog provalnika, ali se bar razlikovala od broja sobe. Sem toga, to su bili odgovarajući brojevi. Brojevi moći. Sigul. Znale su to.

Mija je isprobala sef posle programiranja. Bio je čvrsto zaključan. Otvorila ga je, sledeći instrukcije. Vrata su se širom otvorila posle kraćeg zujanja.

Stavila je bledocrvenu torbu SREDNJEGRADSKE STAZE, otvor je bio dovoljno veliki, a zatim i torbu sa oriza poslužavnicima. Zatvorila je i zaključala vrata sefa. Pokušala je da ga otvori i zadovoljno klimnula.

Borders torba je bila na krevetu. Izvukla je svežanj novčanica, gurnuvši ga u prednji džep farmerki, zajedno sa kornjačicom.

Moraš da nabaviš čistu košulju, Suzana je podsetila nezvanog gosta.

Mija, ničija kći, nije odgovorila. Nije se brinula zbog košulja, čistih ili prljavih svejedno. Tražila je telefon. Nije osećala trudove pa joj je to bila jedina briga.

Sada ćemo pregovarati, rekla je Suzana. Obećala si mi. To obećanje ćeš ispuniti. Ali ne u toj trpezariji. Stresla se. Negde napolju, poslušaj me, preklinjem te. Treba mi svežeg vazduha. Trpezarija zaudara na smrt.

Mija nije negodovala. Suzana je imala nejasan osećaj da druga žena pretura po pamćenju, proučava dosijea, odbacuje ih, proučava, odbacuje, u potrazi za nečim što bi joj moglo poslužiti.

Kako ćemo otići tamo? nezainteresovano je upitala Mija.

Crnkinja koja se (ponovo) podelila na dve žene sela je na krevet prekrstivši ruke u krilu.

Biće kao na sankama, rekla je Suzana. Ja ću gurati, a ti ćeš upravljati. Ne zaboravi, Suzana-Mija, ako želiš moju saradnju, moraš davati poštene odgovore.

Hoću, odgovorila je druga. Ne očekuj da će ti se oni svideti. Niti da ćeš ih razumeti.

Šta hoćeš da...

Nije važno! Bogovi, nikada nisam upoznala radoznaliju osobu! Nemamo vremena! Kad telefon zazvoni, pregovori se završavaju! Ako uopšte stigneš da pregovaraš...

Suzana nije dala Miji da završi. Zatvorila je oči i pala unazad na postelju. Krevet nije ublažio pad; prošla je kroz njega. Padala je kroz prazan prostor. Čula je udaljena i prigušena zvona Todaša.

Opet padam, pomislila je. I: Edi, volim te.

KITICA: Komala-džin-dživ

Zar nije lepo biti živ?

Posmatrati nesklad

u noćima demonskog meseca.

ODGOVOR: Komala-hajd-pet!

Čak i dok se sen uzdiže,

hodaš i posmatraš svet,

srećan što si živ.

Šesta strofa
Bedem zamka

1

Pala je u sopstveno telo. Vratilo joj se zaslepljujuće jasno sećanje: Odeta Holms u šesnaestoj, sedi na krevetu u gaćicama, okupana sjajnim sunčevim zrakom i navlači svilenu čarapu. Sećanje je opstalo, mirisalo je na vajt šolders parfem i majčin bjuti bar pond sapun. Zbog sapuna i pozajmljenog parfeme smatrala se dovoljno odraslom: Večeras je prolećna igranka! Izlazim sa Nejtanom Frimenom.

Sećanje je iščezlo. Slatki miris pond sapuna ustupio je mesto čistom i hladnom (ali pomalo memljivom) večernjem povetarcu. Ostalo joj je samo čudno i savršeno osećanje ulaska u novo telo jako slično navlačenju čarape preko mladalačkih listova i kolena.

Otvorila je oči. Vetar je duvao, zasipajući joj lice finom prašinom.

Žmirkala je, podižući desnicu kao da se brani od udarca.

"Ovamo!" pozvao je ženski glas. Suzana to nije očekivala. Nije očekivala prodorno, trijumfalno kreštanje. "Ovamo, sklanjaj se s vetra!"

Mahala joj je visoka, otresita žena. Prenerazila se, videvši Miju u telesnom obličju. Bila je bela. Očigledno je da je Odeta sad stekla i kavkazoidnu stranu ličnosti. Koliko je to vređalo rasno preosetljivu Detu Voker!

Ostala je bez nogu. Sedela je na grubo načinjenim kolicima, parkiranim u niši na niskom tvrđavskom zidu. Sa zida je pucao pogled na najstrašniji, najpustiji predeo koji je ikad videla. Goleme stenovite formacije stremile su ka nebu, gubeći se u daljini. Blistale su kao čudne kosti ispod divljeg polumeseca. Milioni zvezda blistali su oko lunarnog osmeha. Usamljena staza vijugala je među izlomljenim stenjem i zjapećim pukotinama gubeći se u nigdini. Suzana je zaključila da bi se hipotetična grupa putnika tom uskom putanjom morala kretati u nizu. Morali bi poneti dosta provijanta. Uz put neće naći pečurke; niti borovnice. U daljini, tik iznad linije horizonta, opazila je kolebljivo, čas jače čas slabije grimizno svetlo. Srce ruže, pomislila je i odmah zatim: Ne, nije to. Kraljeva kovačnica. Bespomoćno i užasnuto je posmatrala to grozomorno, pulsirajuće svetlo. Jačalo je... i slabilo. Raslo... i opadalo. Kao nebeska najava preteće infekcije.

"Dođi k meni, ako zbilja to želiš, Suzano od Njujorka," rekla je Mija.

Nosila je teški serape i nešto nalik kožnim pantalonama. Dopirale su do ispod kolena, otkrivajući izubijane i izgrebane potkolenice. Na nogama je imala sandale od kože sa debelim đonovima. "Kralj može da očara i iz velike daljine. Sada smo na bedemu zamka s pogledom na Nesklad.

Hoćeš li da skončaš na šiljatom stenju podno ovih zidina? Ako te očara i naredi ti da skočiš, poslušaćeš ga. Tvoj zapovednički nastrojen revolveraš sad nije ovde, zar ne? Jok, jok. Ovde si ostavljena sama sebi, baš tako."

Suzana je pokušala da odvrati pogled od pulsirajućeg sjaja. U početku nije imala uspeha. U glavi joj je procvala panika, (ako te očara i naredi ti da skočiš), zgrabila je, rešena da od nje napravi oruđe oštrih ivica s kojim će zaseći kroz slojeve straha i neodlučnosti. Izgledalo je da se ništa neće desiti. Snažno se bacila natrag u nejakim kolicima, morala se uhvatiti za ivice da se ne bi prevrnula i pala na šljunak. Vetar je snažno dunuo. Zasuo joj je lice prašinom i sitnim kamenčićima, kao da joj se posmeva.

Ali to kobno privlačenje... fascinacija... glamer... ma o čemu da se radilo, prosto je nestalo.

Pogledala je na pasja kolica (tako ih je u mislima zvala, ne znajući da li je to njihovo pravo ime) i shvatila kako funkcionišu. Jednostavna sprava. Nije bilo mazge koja bi ih vukla, ona će je zameniti. Bila su kilometrima daleko od slatke, lake stolice koju su pronašli u Topeki i nekoliko svetlosnih godina od šetnje na zdravim i snažnim nogama koje su je upravo odnele od parkića do hotela. Bože, noge su joj nedostajale. Već su joj nedostajale.

Ipak će uspeti.

Uhvatila se za drvene točkove. Povukla ih je, ali se ništa nije dogodilo.

Povukla je jače. Točkovi su se okrenuli uz resku, suvu škripu, baš kad je bila nadomak odluke da ustane i nedostojanstveno prepuzi do mesta na kom je Mija čekala. Kotrljala se ka Miji koja je stajala iza zdepastog kamenog stuba. Mnoštvo sličnih je u krivoj liniji marširalo u tamu.

Pretpostavljala je da su, nekada davno, iza njih stajali strelci, zaklanjajući se od projektila i vatrenih kugli koje su iz katapulta ispaljivale napadačke armije. Zatim bi hitro stupili u razmake da bi ispalili svoje strelice. Kad je to bilo? Kakav je ovo svet? Koliko je blizu Mračne Kule?

Nešto joj je govorilo da je veoma blizu.

Gurala je glomazna, škriputava, nezgrapna kolica u susret vetru ne skidajući pogled sa žene u serapeu. Stidela se što je ostala bez daha posle samo desetak metara, nemoćna da kontroliše ubrzano disanje. Uvlačila je velike količine vlažnog i nekako okamenjenog vazduha. Stubovi, odnekud je znala njihovo ime, merloni, bili su sa desne strane. Na levoj strani je bio kružni tamni bazen opkoljen trošnim kamenim zidovima. Preko puta su se uzdizale dve kule, nad-visujući spoljni zid. Jednu je srušila munja ili neka snažna eksplozija.

"Stojimo na bedemu," obratila joj se Mija. "Na zidinama Zamka nad ambisom, nekada znanom i kao Zamak Nesklada. Rekla si da hoćeš svežeg vazduha. Nadam se da te ovo zadovoljava, kako bi rekli u Kali. Ovo mesto je daleko od nje. Smešteno je na Kraju sveta, nedaleko od tačke na kojoj će se vaš pohod okončati, sa dobrim ili lošim ishodom." Nastavila je posle kraće pauze, "Gotovo je sigurno da će biti loš. Iako se zbog toga ni najmanje ne brinem. Ja sam Mija, ničija kći, majka jednoga. Brinem samo za svoje momče. On će mi biti dovoljan, nego šta će! Hoćeš da pregovaraš?

Dobro. Reći ću ti šta god budem mogla, vaistinu. Zašto da ne? Meni to ionako ništa ne znači."

Suzana se osvrnula oko sebe. Okrenula se ka središtu zamka, ka dvorištu, kad je zapahnuo miris drevne truleži. Mija se osmehnula videvši kako njena gošća s gadenjem nabire nos.

"Jašta, odavno ih nema. Mašine koje su stari ostavili odavno su prestale da rade, ali miris smrti opstaje, zar ne? Miris smrti uvek ostaje. Pitaj svog prijatelja revolveraša, pravog revolveraša. On poznaje njen miris, zato što se često druži s njom. Odgovoran je za bezbroj smrti, Suzano od Njujorka.

Oko vrata mu visi teška krivica svetova kao leš u raspadanju. Stigao je daleko gonjen suvom i vatrenom rešenošću, dovoljno daleko da skrene pažnju velikana. Biće uništen, jakako, kao i svi oni koji se zateknu s njim.

Nosim njegov usud u stomaku i ne brinem zbog toga."

Govorila je dok joj se isturena brada ocrtavala pod svetlošću zvezda. Grudi su joj se dizale i spuštale ispod serapea... Suzana je konačno ugledala njen zaobljeni stomak. Mija je, bar u ovom svetu, izgledala trudno. Činilo se da će svakog časa eksplodirati.

"Postavi svoja pitanja. Zaspi me njima ", rekla je Mija. "Ne zaboravi da postojimo i na drugom svetu. Na onom u kome smo vezane zajedno.

Ležimo na postelji u krčmi, kao da spavamo... ali ne spavamo, zar ne, Suzana? Jok. Kad telefon zazvoni, kad moji prijatelji pozovu, napuštamo ovo mesto i odlazimo k njima. Biće dobro ako stigneš da postaviš svoja pitanja i dobiješ odgovore. Dobro će biti i ako ne stigneš. Pitaj. Oklevaš li... zar nisi revolveraš?" Usne su joj se iskrivile u prezrivom osmehu.

Nastupala je drsko, veoma drsko. I previše za osobu nesposobnu da bez pomoći pređe put od Četrdeset šeste do Četrdeset sedme ulice u Suzaninom gde i kada. "Pucaj! Šta čekaš."

Suzana se ponovo zagledala u mračni, urušeni bunar u središtu zamka, opkoljen kulama i bedemima, parapetima i kapijama i bog te pita kakvim još čudima. Nekada davno položila je semestar iz srednjovekovne istorije.

Zahvaljujući njemu poznavala je neke termine. Negde je morala postojati i svečana trpezarija. Ona u kojoj je utolila apetit, bar za neko vreme. Dani njenih kulinarskih izleta su prošli. Mija će to saznati ako samo pokuša da je opet na to natera.

U međuvremenu je rešila da počne sa relativno lakim pitanjem.

"Ako je ovo Zamak nad ambisom," rekla je, "gde je ambis? Gde god pogledam ne vidim ništa sem groznog stenja i crvenog sjaja na horizontu."

Mija je pokazala na drugi kraj dvorišta, na udaljeni zid, načičkan brojnim kulama. Vetar joj je talasao tamnu, do ramenu dugu kosu (u toj kosi nije bilo nijedne kovrdže, bila je ravna i glatka kao svila).

"Ovo je središnje utvrđenje," rekla je. "Iza zida je selo Fedik. Sada je napušteno, njegovi žitelji su pomrli od Crvene smrti pre više od hiljadu godina. Posle toga..."

"Crvene smrti?" pitala je Suzana. Bila je preneražena (i pomalo uplašena).

"Poova Crvena smrt? Kao u priči?" Zašto da ne? Zar već nisu stigli i otišli iz Oza Frenka Bauma? Šta je sledeće? Beli zec i Crvena kraljica?

"Ne znam, gospo. Mogu ti reći da je iza napuštenog sela spoljnji zid, a iza spoljnjeg zida velika pukotina u zemlji puna monstruma koji rastu, divljaju i kuju zavere kako da se iz nje izbave. Nekada se preko nje pružao most, ali je odavno pao. 'U vreme pre računjanja vremena. Tamo prebivaju užasi sposobni da običnog čoveka ili ženu oteraju u ludilo ako ih ma i za trenutak ugleda."

Odmerila je Suzanu izuzetno podsmešljivim pogledom.

"Ali ne i revolveraša. Sigurno ne nekog od te sorte."

"Zašto mi se podsmevaš?" tiho je upitala Suzana.

Mija je zvučala iznenađeno i snuždeno.

"Da li je dolazak na ovo mesto bio moja ideja? Jesam li ja htela da stojim na ovom jadnom, hladnom zidu s kog se pruža pogled na kraljevo oko što prlja horizont i vređa mesečev obraz svojim ogavnim svetlom? Jok, gospo!

Bila je to tvoja ideja, pa me nemoj grditi tim bezobraznim jezikom!"

Suzana je mogla reći da nije htela da zatrudni s demonom, ali ovo nije bilo pravo vreme za otpočinjanje da ti si to uradila i ne nisam rasprave.

"Nisam te grdila," pomirljivo je reagovala Suzana , "samo sam pitala."

Mija se nestrpljivo okrenula od nje, odmahnuvši rukom kako da joj poručuje Ne budi cepidlaka. Jedva čujno je procedila,

"Nisam išla u Morhaus ³ niti u bilo koju drugu kuću. Rodiću moje momče, ma šta se dogodilo, čuješ li me? Ma kako se karte otvorile. Rodiću ga i nahraniti!"

Suzana je razumela dosta toga. Mija joj se podsmevala zato što se plašila.

Uprkos svemu što je znala, jedan veliki deo nje bio je Suzana.

'Nisam išla u Morhaus niti u bilo koju drugu kuću,' na primer; to potiče iz Nevidljivog čoveka, Ralfa Elisona. Kad je Mija nahrupila u Suzanu, pazarila je najmanje dve ličnosti po ceni jedne. Mija je, više nego iko, uticala na to da se Deta vrati iz penzije (ili duboke hibernacije). Deta je jako volela tu rečenicu. Izražavala je duboko usađenu mešavinu prezira i sumnje prema takozvanom „finom, posleratnom, crnačkom obrazovanju".

"Ni u Morhausu niti u bilo kojoj drugoj kući; drugim rečima, nisam gulila klupu, prošla sam životne škole. Čula sam od drugih, šapnula mi je ptičica, stiglo mi je majmunskom poštom."

"Mija," obratila joj se. "Momče je tvoje i čije još? Znaš li koji demon je bio njegov otac?"

Mija se nacerila. Suzani se to ni najmanje nije dopalo. Bilo je isuviše Dete u tom osmehu; isuviše gorke podsmešljivosti.

"Jesje, gospo, znam. Imaš pravo. Od demona potiče, od velikog demona, vaistinu! Od ljudske je vrste! Moralo je tako biti, jer su zbiljski demoni, oni zaostali na obalama svetova što se vrte oko Kule otkad se Prim povukao, sterilni. Iz opravdanog razloga."

"Kako si onda..."

"Tvoj dinh je otac mog momka, rekla je Mija. Roland od Gileada, jesje.

Stiven Desčejn će konačno dobiti unuka, iako neće saznati za to, pošto leži truleći u grobu" . Suzana je zurila u nju širom otvorenih očiju, nesvesna vetra koji je duvao iz pustolina Nesklada.

"Roland...? To ne može biti! Bio je pored mene kad je demon bio u meni, izvlačio je Džejka iz kuće na Holandskom brdu i jebačina mu sigurno nije bila na pameti..."

Ućutala se. Mislila je na bebu koju je videla u Doganu. Mislila je na njene oči. Te krupne plave oči.

"Ne. Ne. Odbijam da poverujem u to."

"Svejedno, Roland je njegov otac," ubeđeno je ponovila Mija. "Kad se momče rodi, nazvaću ga imenom izlovljenim iz tvog uma, Suzano od Njujorka; imenom za koje si saznala kad i za merlone, bedeme, parapete i katapulte. Zašto da ne? To je dobro i lepo ime."

Govori o uvodu u srednjovekovne studije kod profesora Mareja.

"Nazvaću ga Mordred", rekla je. "Moj mili dečačić će brzo porasti, brže nego ljudska mladunčad, zbog svoje demonske prirode. Izrašće u snažnog čoveka. Objediniće duh svakog revolveraša koji je ikada postojao. Zatim će, kao Mordred iz tvoje priče, pogubiti sopstvenog oca."

Mija, ničija kći, nakon toga je podigla ruke k zvezdanim nebesima i zavrištala. Suzana nije znala da li je to bio vrisak tuge, užasa ili zadovoljstva.

2

"Hej", reče Mija. "Imam ovo."

Ispod serapea je izvukla grožđe i papirnu kesu punu narandžastih ribizli nabreklih kao njen stomak. Suzana se pitala, gde je nabavila to voće? Da li je njihovo zajedničko telo mesečarilo u Plaza-Park hotelu? Da li je u sobi bila korpa s voćem koju nije primetila? Ili su to bili plodovi čiste mašte?

To sad nije važno. Mijine tvrdnje su je lišile svakog apetita. To što su bile neverovatne samo je pridodalo njihovoj monstruoznosti. Stalno je mislila na bebu koju je videla na jednom od onih ekrana. Na njene plave oči.

"Ne. To ne može biti, čuješ li me? To ne može biti!"

Drhtala je pod udarima hladnog vetra koji se provlačio između merlona.

Skliznula je iz kolica smestivši se na zid pored Mije. Slušala je zavijanje vetra i posmatrala nočno nebo istačkano nepoznatim zvezdama.

Mija je punila usta grožđem. Sok joj je curio sa jednog kraja usana dok je sa drugog pljuckala semenke brzinom mitraljeza. Progutala je grozdove, obrisala bradu i rekla:

"Može. Može biti. I još nešto: Tako je. Da li ti je još uvek drago što si ovamo došla, Suzano od Njujorka, ili bi više volela da ti je znatiželja ostala nezadovoljena?"

"Ako već treba da rodim, saznaću sve što je moguće o bebi koju nosim.

Shvataš li to?"

Mija je zatreptala, iznenađena njenom neposrednošću, zatim je klimnula.

"Kako hoćeš."

"Reci mi kako može biti Rolandovo. Ako želiš da ti poverujem, počni tako što ćeš mi to objasniti."

Mija je zarila nokte u kožu otrovne vinoboje, strgla je brzim pokretom i pohlepnim zalogajima proždrala voćku. Htela je da otvori još jedan plod.

Protrljala ga je među dlanovima (uznemirujuće belim dlanovima), da bi ga zagrejala. Suzana je znala da će se voćka uskoro sama raspući. Počela je da priča.

3

"Koliko ima zraka, Suzano od Njujorka?"

"Šest", rekla je Suzana. "Toliko ih je bar nekad bilo. Verujem da ih sad ima samo dva..."

Mija je nestrpljivo odmahnula rukom, kao da hoće da kaže, Ne traći moje vreme.

"Šest, jesje. Kad su zraci stvoreni iz velikog Nesklada, kaše stvaranja koju neki (uključujući i Manije) zovu Prelaz a neki Prim, šta ih je stvorilo?"

Ne znam", rekla je Suzana. "Šta misliš, da nije bog?"

"Možda ima boga, ali su se zraci uzdigli iz Prima na krilima magije, Suzana, istinske magije koja je odavno nestala. Da li je bog stvorio magiju, ili je magija stvorila boga? Ne znam. To je pitanje za filozofe, majčinstvo je moj posao. Nekada davno sve je bio Nesklad. Iz njega su se izdvojili zraci, njih šest, snažni i usredsređeni na jedinstvenu tačku. Magije je bilo dovoljno da ih večno drži na istom mestu, ali je magija nestala iz sveg postojećeg izuzev Mračne Kule, koju su neki zvali Kan Kaliks, Dom Produženja. Ljudi su očajavali. Prošlo je vreme magije, zamenilo ga je vreme mašina."

"Nort Central Pozitroniksa," promrmljala je Suzana. "Bipolarnih kompjutera. Trans motora." Zastala je. "Blejna jednošinca. Ali ne u našem svetu."

"Ne? Hoćeš da kažeš da je on izuzet? Šta je sa znakom u hotelskom predvorju?" Vinoboja se rascepila. Mija je skinula kožu, proždravši je. Sok joj je curio preko usana, zalivajući njen nadmoćni smešak.

"Mislila sam da ne znaš da čitaš", rekla je Suzana. To nije bila suštinska primedba ali je to bilo sve što '6Ae mogla reći. U glavi se stalno vraćala na sliku bebe; na blistave, plave oči. Revolveraševe oči.

"Jakako, ali znam brojeve, a kad podaci dođu do tvog mozga, čitam veoma dobro. Da li hoćeš da kažeš da ne pamtiš znak iz hotelskog predvorja?

Hoćeš li to da kažeš?"

Naravno, da ga se seća. Na njemu je pisalo da će Plaza-Park već narednog meseca postati deo organizacija zvane Sombra Nort Central. Kad je rekla Ne u našem svetu, mislila je na 1964, na svet crno-belih televizora, apsurdno golemih kompjutera veličine sobe i policajaca iz Alabame spremnih da pujdaju pse na crne borce za ljudska prava. Stvari su se značajno promenile, u proteklih trideset pet godina. Evroazijatkinja za recepcijom se na primer služila kombinacijom televizora i pisaće mašine, kako je Suzana mogla znati da to nije bio bipolarni kompjuter pokretan nekim transmotorom? Nikako.

"Nastavi," rekla je Miji.

Ona je slegnula ramenima.

"Osudila si samu sebe, Suzana. Naklonjena si tome, a uzrok je uvek isti: vera ti je oslabila, zamenila si je racionalnom mišlju. U mislima nema ljubavi, ona ne opstaje u dedukciji, racionalizam sadrži isključivo smrt."

"Kakve to veze ima s tvojim momčetom?"

"Ne znam. To ni meni nije poznato". Podigla je ruku, ućutkujući Suzanu pre no što je stigla da progovori. "I ne, ne otežem da prođe vreme, ne pokušavam da te skrenem s misaonog toka; govorim ono što mi srce kaže.

Hoćeš li da me slušaš?"

Suzana je klimnula. Slušaće ovo... bar još neko vreme. Ako ubrzo ne skrene temu na bebu, sama će upraviti razgovor u tom pravcu.

"Magija je nestala. Maerlin se povukao u pećinu na jednom svetu, Eldov mač je ustupio mesto pištoljima revolveraša na drugom, tako da je magija nestala. Tokom dugog niza godina, veliki alhemičari, naučnici i velikani... tehničari, zar ne? Velikani misli, uglavnom, velikani dedukcije, udružili su se i stvorili mašine koje održavaju zrake. To su bile divne mašine, ali smrtne mašine. Zamenili su magiju mašinama, koje se sad kvare. Velike zaraze su u nekim svetovima potamanile čitavu populaciju".

Suzana je klimnula.

"Upoznali smo se s jednom od njih", tiho je rekla. "Zvala se supergrip."

"Rušioci Grimiznog Kralja samo ubrzavaju već poodmakli proces. Mašine su poludele. I sama si to videla. Velikani su verovali da će uvek biti ljudi poput njih da prave još mašina. Niko nije predvideo budućnost. Ovu... sveobuhvatnu iscrpljenost."

"Svet je krenuo dalje."

"Jesje, gospo. Krenuo je. Nije ostavio nikog ko bi se brinuo o zameni i održavanju mašina koje održavaju poslednju magiju. Prim se odavno povukao. Magija je nestala, mašine se kvare. Mračna Kula će uskoro pasti.

Pre no što tama zauvek zavlada možda ćemo prisustvovati trenutku univerzalnog trijumfa racionalne misli. Zar to ne bi bilo divno?"

"Zar Grimizni Kralj neće pasti s Kulom? Zar se ne boji da će propasti s čitavom svitom? Zajedno sa momcima sa krvavim rupama na čelu?"

"Obećano mu je sopstveno kraljevstvo u kom će vladati zauvek uživajući u njemu tako dragim zadovoljstvima." U Mijinom glasu opažao se prizvuk gađenja. Možda i straha.

"Obećano mu je? Ko mu je to mogao obećati? Ko je moćniji od njega?"

"Ne znam, gospo. Možda je obećao samom sebi." Slegnula je ramenima.

Izbegavala je da pogleda Suzanu u oči.

"Zar ništa ne može sprečiti pad Kule?"

"Čak se ni tvoj prijatelj revolveraš ne nada da će ga sprečiti", rekla je Mija,

"hoće da ga uspori oslobađanjem Rušilaca i, možda, pogubljenjem Grimiznog Kralja. Spasavanje! Spasavanje, o kako divna ideja! Da li ti je ikad objasnio suštinu svog pohoda?"

Suzana je razmišljala o tome i odmahnula glavom. Ako je Roland ikada i pričao o tome, nije se mogla setiti. To sigurno ne bi zaboravila.

"Nije", nastavila je Mija, "zato što mu ponos nalaže da nikad ne laže katetu, izuzev kad je to neophodno. Što se Mračne Kule tiče, on samo želi da je vidi" Nastavila je posle kraće pauze, snuždenim glasom: "Možda hoće da uđe u nju i popne se u sobu na vrhu. Možda njegove ambicije dotle sežu.

Možda sniva da stane na njen bedem kao što mi stojimo na ovom i izdeklamuje imena palih drugova i svoje loze sve do Artura Elda. Ali da je spase? Ne, dobra gospo! Samo povratak magije može da je spasi. I sama znaš da tvoj dinh trguje isključivo olovom."

Otkad je prešla jaz između svetova Suzana nije čula da se neko o Rolandovom poslu izražava s toliko nipodaštavanja. Rastužila se i razbesnela ali nije dozvolila osećanjima da izbiju na videlo.

"Objasni mi kako tvoje momče može biti Rolandov sin. Zbilja bih volela da znam."

"Jašta, to je dobar trik. Ne sumnjam da je poznat ljudima iz Rečnog Prelaza."

Suzana nije ravnodušno otrpela ovu opasku.

"Otkud znaš toliko toga o meni?"

"Zato što si posednuta", odgovorila je Mija, "ja sam te posela. Imam uvid u sve delove tvog pamćenja. Znam da čitam zahvaljujući tebi. Sad ćuti i slušaj ako želiš da nešto saznaš. Nešto mi govori da nemamo mnogo vremena za razgovor."

4

Evo šta je Suzana čula od svog demona.

"Postoji dvanaest zraka i dvanaest Stražara, po jedan na svakom kraju. Ovo je, još uvek smo na njemu, Šadrikov zrak. S druge strane kule postaje Maturin zrak. Ona je velika kornjača na čijem oklopu počiva čitav svet.

Slično tome, postoji šest demonskih elemenata, po jedan za svaki zrak.

Ispod njih je nevidljivi svet, carstvo stvorenja zaostalih na obalama postojanja nakon povlačenja Prima. Postoje bučni demoni, demoni kuća koje neki zovu duhovima i demoni bolesti koje neki, tvorci mašina i obožavaoci velikog lažnog boga racionalnosti, ako znaš o čemu govorim, zovu zaraze. Ima mnogo sitnih demona ali samo šest elementarnih. Šest znakova čuva dvanaest Stražara, shodno tome postoji dvanaest demonskih aspekata. Svaki demonski element je muške i ženske prirode."

Počela je da shvata kuda ovo vodi. Osetila je iznenadnu teskobu u grudima.

Iz gole, kamene pustoline ispod bedema, iz Nesklada je dopro grozničavi, histerični smeh. Nevidljivi šaljivdžija je dobio društvo, javio se i drugi, treći, peti. Za nekoliko sekundi joj se čitav svet smejao. Možda ne bez razloga, jer je to bila dobra šala. Ali, kako je mogla znati?

Dok su se hijene, ili šta su već bile, cerekale, rekla je: 75

"Kažeš da su demonski elementi hermafroditi. Zato su sterilni, zato što mogu biti i jedno i drugo."

"Jesje. Tvoj dinh je opštio u prostoru Proročišta sa jednim od tih demonskih elemenata da bi se domogao informacija, onog što na uzvišenom govoru zovemo proročanstvo. Nije imao razloga da sumnja da Proročište nije obična utvara, na kakve se ponekad može naići na usamljenim mestima..."

"Jasno mi je", rekla je Suzana, "mislio je da je nabasao na stanište seksualnog demona."

"Tako nešto", rekla je Mija. Suzana je ovaj put prihvatila ponudenu vinoboju. Valjala je po dlanovima, zagrevajući opnu. Nije bila gladna, ali su joj usta bila suva. Izuzetno suva.

"Demon je primio revolveraševo seme kao žensko, predao ga je tebi kao muško."

"Dok smo bili u Krugu koji govori", smeteno je izgovorila Suzana. Sećala se pljuska na licu, nevidljivih ruku na ramenima i onog što je ispunilo razdirući je iznutra. Ogromni hladni ud bio je najneprijatniji, kao da se tucala sa ledenim bregom.

Kako je savladala to iskušenje? Prizvala je Detu, naravno. Prizvala je kučku, pobednicu u stotinu prljavih seksualnih okršaja po parkinzima drumskih svratišta i krčmi sa kantri muzikom. Deta, ga je zgrabila...

"Pokušao je da se otme", rekla je Miji. "Pokušao je da se iščupa, kad je shvatio da mu je ud zarobljen u prokletoj kineskoj spravi za stezanje prstiju."

"Iščupao bi se on", tiho je rekla Mija, "da je hteo da se iščupa."

"Zašto bi gubio vreme obmanjujući me?" pitala je Suzana iako je na to pitanje i sama znala odgovor. Bila sam mu potrebna, naravno. Bio mu je potreban neko da nosi bebu...

Rolandovu bebu.

Rolandov usud.

"Saznala si sve što ti je potrebno o momčetu", rekla je Mija. "Zar ne?"

Suzana je pretpostavljala da jeste. Demon je prikupio Rolandovo seme u ženskom obličju; nekako ga je sačuvao; zatim ga je usadio u Suzanu Din u muškom obličju. Mija je imala pravo. Znala je sve što treba da zna.

"Održala sam obećanje", rekla je Mija. "Vratimo se nazad. Hladnoća ne prija momčetu."

"Samo još malo", rekla je Suzana. Držala je vinoboju. Zlatasti sadržaj voćke izvirivao je kroz pukotine na kori. "Kora je pukla. Hoću da je pojedem. Imam još jedno pitanje."

"Pojedi je i pitaj bez otezanja."

"Ko si ti? Ko si zaista ti? Da li si ti taj demon? Da li ona ima ime? Ona i on, da li imaju ime?"

"Nisam", rekla je Mija. "Elementarni nemaju potrebu za imenima; oni su to što su. Da li sam ja demon? To hoćeš da znaš? Da, pretpostavljam da jesam. Ili sam nekad bila. Sad je to nejasno, kao san."

"Ti nisi ja... ili jesi?"

Mija nije odgovorila. Suzana je shvatila da verovatno ne zna.

"Mija?"

Oslanjala se o merlon sa serapeom izmedu kolena. Suzana je videla njene otečene zglobove. Sažalila se na nju. Skršila je to osećanje. Ovo nije vreme za samilost, lišenu istinskog sadržaja.

"Ti si samo obična bebisiterka, devojko."

Reakcija je prevazišla sva njena očekivanja. Mija je iskazala zaprepašćenje, a potom i bes. Do đavola, gnev.

"Lažeš! Ja sam njegova majka! Kad se moje momče pojavi prestaće prečešljavanje '73veta u potrazi za Rušiocima, zato što je on najveći od svih, sposoban da sam samcijat skrši preostala dva zraka!" Glas joj je zvonio od ponosa opasno bliskog ludilu. "Moj Mordred! Čuješ li me?"

"O, da", odgovorila je Suzana. "Čujem te. Ti ćeš znači da pohrliš u susret rušiocima Kule, zar ne? Pozvaće te, a ti ćeš potrčati." Napravila je kratku pauzu i završila, hotimično tihim glasom. "Kad stigneš do njih, uzeće ti momče, zahvaliće ti se i poslati nazad u kašu iz koje si došla."

"Nikako! Poveriće mi njegovo odgajanje, tako su mi obećali!" Zaštitnički je sklopila ruke oko stomaka. "Moj je, ja sam njegova majka i ja ću ga odgajiti!"

"Devojko, zašto se ne uozbiljiš. Da li zaista misliš da će održati reč? Oni.

Kako možeš videti toliko toga, a prevideti nešto tako očigledno?"

Suzana je znala odgovor, naravno. Bila je zaslepljena materinstvom.

"Zbog čega mi to ne bi dopustili?" ljutito je upitala Mija. "Ko je bolji od mene? Ko je bolji od Mije, stvorene za dve stvari, da rodi sina i podigne ga?"

"Ali, ti nisi samo ti", opomenula je Suzana. "Uveliko podsećaš na decu Kale i na sve što smo ja i moji prijatelji susreli na putu. Ti si bliznakinja, Mija! Ja sam tvoja druga polovina, tvoja veza sa svetom živih. Gledaš mojim očima i dišeš mojim plućima. Moram da nosim momče, zato što ti ne možeš, je 1' da? Sterilna si kao i tvoji naredbodavci. Jednom kad se dočepaju tvog deteta, Rušioca nad Rušiocima, rešićete se, ako ništa drugo ono da bi se mene ratosiljali."

"Imam njihovu reč", rekla je s krajnjom tvrdoglavošću.

"Sagledaj to iz moje perspektive", rekla je Suzana. "Preklinjem te da sagledaš situaciju iz mog ugla. Da sam ja na tvom mestu a ti na mom, da li bi mi verovala dok pričam o takvom obećanju?"

"Rekla bih ti da začepiš brbljivu gubicu!"

"Ko si ti, u stvari? Odakle su te, do davola, iskopali? Da li si se javila na novinski oglas, 'Traži se surogat majka, dobri uslovi, privremeno zaposlenje?' Ko si zapravo ti?"

"Zaveži!"

Suzana se uspravila na patrljke. Bio je to veoma neudoban položaj.

Zanemarila je neugodnost i polupojedenu ribizlu u ruci.

"Hajde!" rekla je, glasom koji je podsećao na Detu Voker. "Hajde, skini taj povez s očiju, kučkice, baš kao što si me naterala da skinem svoj! Kaži istinu, makar pljunula samom đavolu u oči! Ko si, jebote, ti?"

"Ne znam!" vrisnula je Mija. Pridružili su joj se šakali skriveni među stenama, samo što su oni vrištali od smeha. "Ne znam, ne znam ko sam, da li si sad zadovoljna?"

Nije bila. Htela je da je pritera u ćošak novim pitanjima kad je progovorila Deta Voker.

5

Ovo su reči drugog Suzaninog demona.

Lutkice, moraš malčice da razmisliš. Ona ne može. Mlogo je tupava. Ne zna da čita, teško se snalazi s brojevima. Vidi se da nije bila u Morhausu niti u nekoj drugoj kući. A ti jesi. Gospojica Odeta Holms je bila na Kolumbiji, opa bato, jednoj od najboljih kuća, je l’ tako.

Misli prvo o načinu na kojije zatrudnela. Reče da je pokupila spermu kresnuvši se s Rolandom. Ondak se premetnula u muško, napumpavši te u Demonskom prstenu. Zatrudnela si pa te je naterala na noćne izlete i ždranje kojekakih gadosti. Deta bi volela da zna kakvo je njeno mesto na ovoj slici. Otkud ona na bedemu, naduvena trbuha ispod štrokavog ćebeta?

To verovatno ima veze sa... kako se ono zvaše... tehnikom vizuelizacije?

Suzana nije znala šta da kaže. Znala je da je Mija mrko posmatra.

Verovatno je čula deo ovog monologa. Koliko? Suzana se mogla kladiti da je uhvatila samo malo, tek poneku reč, ostalo joj je moralo zvučati kao nerazgovetna buka. Mija se, u svakom slučaju, ponašala kao bebina majka.

Bebe Mordreda! To ime je bilo dostojno nekog lika iz crtaća Čaka Adamsa.

Tako je, mozgala je Deta. Izigrava mamicu, zgrabila ga je rukama i nogama, imaš pravo.

Suzana je pomislila da je to bilo u prirodi tog stvorenja. Možda Mija ne bi postojala, lišena materinskog instinkta.

Hladna ruka je zgrabila Suzanu za zglob.

"Ko je to? Da li je to ona s otrovnim jezikom? Ako jeste, oteraj je. Plaši me."

Istini za volju i Suzana se pomalo plašila Dete. Manje je strahovala otkad je prihvatila njeno postojanje. Nisu se sprijateljile i verovatno nikad neće, ali joj je bilo jasno da Deta Voker može biti moćan saveznik. Bila je đavolski opasna. Kad se jednom probijete kroz idiotski akcent Baterflaj Mekvina, shvatite da je i te kako pametna.

I Mija bi mogla biti moćna saveznica, ako bi je samo pridobila za sebe.

Teško da na svetu ima nečeg zajebanijeg od razgoropadene majke.

"Idemo nazad", rekla je Mija. "Odgovorila sam na sva pitanja. Ovde je vraški hladno i opasno. Pregovori su gotovi."

Suzana se otela iz njenog stiska i koraknula unazad, dalje od Mije. Ledeni vetar je urlao između merlona, probijajući se kroz tanku košulju. Pomagao joj je da razbistri misli.

Ona je deo mene, zato što ima pristup mom sećanju. Edijevom prstenu, ljudima iz Rečnog Prelaza, Blejnu jednošincu. Ali ona mora biti više od mene, zato... zato...

Hajde, devojko, dobro ti ide, samo si malo spora.

Zato što zna i dosta drugih stvari. Zna za demone, velike i male. Zna kako su nastali zraci, otprilike, i poznaje magičnu kašu stvaranja Prim. Prim je, što se mene tiče izraz koji opisuje devojčice koje uvek navlače haljine preko kolena. To drugo značenje nije pokupila od mene.

Sinulo joj je da razgovaraju kao roditelji koji govore o novoj bebi. Novom momčetu.

Ima tvoj nos. Da, ali ima tvoje oči i o, bože, odakle mu ta kosa?

Deta je rekla:

Ne zaboravi na njene prijatelje u Njujorku. Bar ih ona smatra prijateljima.

Ona je i neko ili nešto drugo. Neko iz nevidljivog sveta kućnih demona i njihove sabraće, prenosilaca zaraze. Ali ko? Da li je zbilja jedna od elementarnih?

Deta se nasmejala.

Tako kaže, a laže, šećeru. Znam da laže.

Pa, šta je onda? Šta je bila, pre no što je postala Mija?

Crna glumica, glumila sluškinju Skarlet O'Hare u filmu Prohujalo sa vihorom.

U tom trenutku je čudovišno glasno zazvonio telefon. Zvuk je odudarao od sablasnog okruženja pa Suzana u prvi mah nije shvatila šta se dešava.

Nevidljivi stanovnici Nesklada šakali, hijene ili nešto sasvim drugo su se taman malo utišali. Novi zvuk je izazvao lavinu cerekanja i krikova.

Mija, ničija kći, Mordredova majka, smesta je prepoznala zvonjavu.

Istupila je. Svet oko Suzane je zadrhtao i oslabio. Kao da se smrzao, nalikovao je golemoj slici. Nimalo lepoj, dabome.

"Ne!" povikala je, bacivši se na Miju.

Mija je, trudna ili ne, napeta ili ne, otečenih zglobova ili ne, lako savladala.

Roland im je pokazao nekoliko trikova za blisku borbu (Deta se silno radovala tome), ali joj u ovoj situaciji nisu bili od pomoći; parirala je svakom od njih pre no što ih je Suzana valjano započela.

Nije ni čudo, tako mora biti. Ona zna tvoje trikove baš kao što zna za ujna Talitu u Rečnom Prelazu i Topsija mornara u Ludu. Ima pristup tvom sećanju, zato što je, bar donekle, istovetna s tobom...

Nepodnošljivi bol joj je razvejao misli. Mija joj je savila ruke na leđima.

Ti si obična cmizdrava pička, rekla joj je Deta sa nepatvorenim, bolnim prezrenjem. Htela je da odgovori ali je preduhitrilo istinsko čudo: svet se rascepio kao krto parče papira. Pukotina je sezala od prljavog, šljunkom pokrivenog tla, preko zida i najbližeg merlona ka nebu. Cepala je zvezdana nebesa, pokidavši polumesec napola.

Suzana je na trenutak pomislila da je stigao Strašni sud i da su oba preostala zraka popustila rušeći Mračnu Kulu. Zatim je kroz poderotinu videla dve žene kako leže na jednom od dva spojena kreveta u sobi broj 1919 Plaza-Park hotela. Ležale su zagrljene i zatvorenih očiju. Nosile su identične, krvlju poprskane bluze i farmerke. Delile su iste crte sem što je jedna imala noge ispod kolena, ravnu, svilenkastu kosu i belu kožu.

"Ne igraj se sa mnom!" prostenjala joj je Mija u uvo. Suzana je osećala fin, golicavi potočić pljuvačke. "Ne igraj se sa mnom ili mojim momčetom.

Jača sam, čuješ li me? Jača sam!"

U to ne treba sumnjati, pomislila je Suzana propadajući ka sve široj rupi.

Bar zasad.

Gurnuta je kroz pukotinu u stvarnosti. Na trenutak joj se učinilo da joj koža gori i istovremeno mrzne pod ledom. Čula je zvona Todaša, da bi se već sledećeg trenutka..

6

...uspravila na krevetu. Bila je ponovo jedna žena, s nogama. Naterana je da se okrene pozadi. Mija je komandovala. Posegla je za telefonom. Prvo ga je uhvatila sa pogrešne strane, zatim ga je obrnula.

"Halo? Halo!"

"Halo, Mija. Zovem se..."

Prekinula ga je.

"Hoćeš li mi dopustiti da zadržim bebu? Kučka u meni kaže da nećeš!"

Usledila je pauza. U početku joj se činila dugom, a zatim i predugom. Suzana je osetila Mijin strah, prvo uski potočić a zatim i reku bujicu osećanja.

Htela je da joj kaže, Ne moraš da se tako osećaš. Zar ne vidiš da imaš ono što im treba, za čim žude?

"Halo, jesi li još tu? Bogovi, jesi li još tu? MOLIM TE RECI MI DA SI JOŠ TU!"

"Ovde sam", mirno je odgovorio muški glas. "Hoćemo li početi iz početka, Mija, ničija kćeri? Ili da nazovem kasnije... kad se malo središ?"

"Ne! Ne, nemojte, ne činite to, preklinjem vas!"

"Nećeš me više prekidati? Nema razloga za tako nevaspitano ponašanje."

"Dajem reč!"

"Zovem se Ričard P. Sajr." Odakle je Suzana znala ovo ime? "Znaš gde treba da ideš, zar ne?"

"Da!" Smesta je odgovorila. Trudila se da ugodi. "Diksi Pig, Šezdeset prva i Leksingvort."

"Leksington", ispravio je Sajr. "Odeta Holms će ti pomoći da nađeš to mesto, siguran sam."

Suzana je htela da vrisne To nije moje ime! Umesto toga je ćutala. Sajr bi voleo da čuje njen vrisak, zar ne? Voleo bi da izgubi kontrolu.

"Jesi li tu, Odeta?" Blago je začikivao. "Jesi li tu, ti bezobrazna kučko?"

Ćutala je.

"Negde je unutra", rekla je Mija. "Ne znam zašto ne odgovara. Ne sprečavam je u tome."

"O, naslućujem razloge njene rezervisanosti", nastavio je Sajr snishodljivim tonom. "Kao prvo, ne voli to ime." Počastio je citatom koji nije razumela:

"'Ne zovite me Klej, Klej je ropsko ime, zovite me Muhamed Ali.' Je li tako, Suzana? Ili je to ispred tvog vremena? Malo ispred, rekao bih. Izvini.

Vreme zna biti varljivo, zar ne? Nije važno. Imam nešto da ti kažem, draga.

Bojim se da ti se to neće mnogo svideti, ipak mislim da bi trebalo da znaš."

Suzana je ćutala. Igra je postajala sve grublja.

"Što se tiče neposredne budućnosti tvog momka, Mija, iznenađuje me tvoje pitanje", govorio je Sajr. Izražavao se bez napora, sa znalački doziranim negodovanjem. "Kralj uvek drži obećanja, za razliku od nekih koje sad neću pominjati. Zanemarimo na časak pitanja njegovog integriteta i pomislimo na praktične aspekte! Kome bi se inače poverilo čuvanje najvažnijeg deteta ikad rođenog... uključujuči Hrista, uključujući Budu, uključujući proroka Muhameda? Oprostite mi na bezobrazluku, ali čijim bi grudima moglo biti povereno njegovo dojenje?"

Toje prava muzika za njene uši, smeteno je pomislila Suzana. Baš ono što žudi da čuje. A zašto. Zato što je majka.

"Poverićeš ga meni!" kriknula je Mija. "Samo meni, naravno! Hvala ti!

Hvala ti!"

Suzana je konačno progovorila. Rekoh ti da mu ne veruješ. I bi ignorisana.

"Ne bih te lagao, kao što ne bih prekršio obećanje dato majci", poručio je glas s druge strane slušalice ( Jesi li imao majku, šećeru? htela je da zna Deta). Jako istina ponekad ume da zaboli, laži nam se pre ili kasnije vrate da nas ujedu za srce, zar ne? Istina je da nećeš dugo uživati u društvu svog momčeta, Mija, njegovo detinjstvo neće biti kao detinjstvo druge dece, obične dece..."

"Znam! O, znam!"

"...dobićeš ga na pet godina... ili možda sedam, možda celih sedam... od svih će dobiti najbolje. Od tebe, naravno, ali i od nas. Mešaćemo se što je manje moguće..."

Deta Voker je preuzela komandu, brza i neprijatna kao opekotina od vrele masti. Na trenutak je ovladala glasnim žicama Suzane Din, ali je to bio dragocen i do kraja iskorišćen trenutak.

"Tako je, draga, tako je", cerekala se, "neću ti svršiti u usta ni u kosu!"

"Ućutkaj tu kučku!" eksplodirao je Sajr. Suzana je osetila udar kojim je Mija zbrisala Detu, poslavši je u zadnji deo zajedničkog uma. Ona ipak nije prestajala da kvoca. Vratila se u ćuzu.

Rekoh ti šta sam imala, crkla bi da nisam, povikala je Deta. Pogani mamojepcu!

Iz slušalice je dopirao Sajrov hladan i jasan glas.

"Mija, kontrolišeš li situaciju?"

"Da! Da, kontrolišem!"

"Ovo ne sme da se ponovi."

"Neće!"

Negde se, učinilo joj se da zvuk dopire odnekud iznad nje, iako je orijentacija unutar uma bila otežana, nešto uz tresak zatvorilo. Čula je zvuk gvozdenih rešetki.

Stvarno smo u ćuzi, rekla je Deti, ali je ova samo nastavila da se smeje.

Suzana je pomislila:

Prilično sam sigurna da znam ko je ona. Izuzev mene, naravno. Istina je bila očigledna. Deo Mije koji nije bio Suzana ili nešto prizvano iz praznine da služi Grimiznom Kralju... ta treća strana je bila Proročište, možda elementarni demon; ženska sila koja je isprva pokušala da zgrabi Džejka da bi se zatim okrenula Rolandu. Što će reći, pohotni duh. Konačno je dobila telo za kojim je čeznula. Sposobna da nosi momče.

"Odeta?" Sajrov glas je bio okrutan i podsmešljiv. "Ili Suzana, ako ti se to više dopada? Obećao sam ti novosti, zar ne? Ima ih i dobrih i loših. Hoćeš li da ih čuješ?"

Suzana je ćutala.

"Loša vest je da Mijino momče možda neće biti u prilici da ispuni ono za šta je sudbinski predodređeno svojim imenom i ubiti svog oca. Dobra vest je da će Roland za nekoliko minuta gotovo sigurno poginuti. Što se Edija tiče, mislim da tu nema dileme. On nema reflekse ni borbeno iskustvo dinha. Draga moja, uskoro ćeš biti udovica. To je loša vest."

Više nije mogla da ćuti, pa joj je Mija dozvolila da progovori.

"Lažeš! Lažeš od početka do kraja!"

"Nikako", pribrano je odgovorio Sajr. Suzana se setila otkud zna to ime: pojavljuje se na kraju Kalahanove priče. U Detroitu. Tamo gde je prekršio najsvetiju zapoved svoje crkve počinivši samoubistvo, da ne bi pao u ruke vampirima. Skočio je sa vrha oblakodera da bi izbegao takvu sudbinu.

Dočekao se u Srednjem svetu i pomoću nepronađenih vrata otišao u pograničnu oblast Kala. Padre im je poverio ono što mu je bilo na umu, ponavljao je, Neće pobediti, neće pobediti. Imao je pravo. Bio je u pravu, prokletstvo. Ali, ako Edi pogine...

"Znali smo gde će se tvoj dinh i suprug pojaviti, ako prođu kroz izvesna vrata", rekao je Sajr. "Pozvali smo nekolicinu ljudi, predvođenih izvesnim Enrikeom Balazarom... Uveravam vas, Suzana, da to nije bio težak posao."

Glas iz slušalice je odisao iskrenošću. Ako nije mislio ono što je govorio, bio je najbolji lažov na svetu.

"Kako si saznao tako nešto?" pitala je Suzana. Nije dobila odgovor pa je otvorila usta da ponovo pita. Bubnula je leđima o tlo pre no što je izustila i glasa. Šta god da je Mija nekad bila, u međuvremenu je silno ojačala.

"Da li je otišla?" pitao je Sajr.

"Da, otišla je pozadi." Govorila je servilnim tonom. Trudila se da mu ugodi.

"Dođi kod nas Mija. Što pre dođeš, pre ćeš pogledati momče u lice!"

"Da!" kriknula je Mija, delirična od oduševljenja. Suzana je nazrela neki sjaj. Kao da je ispod cirkuske šatre ugledala obrise nekog sjajnog Ili mračnog čuda.

Videla je nešto toliko prosto koliko je bilo i strašno: padrea Kalahana kako kupuje parče salame od prodavca. Jenki prodavca. Koji vodi izvesnu bakalnicu u gradu Ist Stonhemu, Mejn, 1977. godine. Kalahan im je u parohijskom domu potanko ispripovedao svoje dogodovštine... Mija je slušala.

Razumevanje je obasjalo kao rumeno sunce iznad bojnog polja sa hiljadama mrtvih telesa. Suzana je nahrupila napred, ne vodeći računa o Mijinoj moći. Vrišteći je ponavljala:

"Kučko! Izdajnička kučko! Ubico! Rekla si im gde če ih vrata poslati! Gde če poslati Edija i Rolanda! O, KUČKO!"

7

Mija je bila snažna, ali nepripremljena za novi napad. Bio je izuzetno žestok zato što je Deta udružila ubilačku energiju sa Suzaninim razumom.

Uljez je na trenutak posrnuo, raširenih očiju. Telefon je ispao iz Mijinih ruku. Pijano se zateturala po tepihu. Umalo se spotakla o krevet. Obišla ga je kao pripiti igrač. Suzana joj je opalila šamar. Na obrazu su ostali tragovi prstiju kao niz crvenih znakova uzvika.

Ošamarila sam samu sebe, eto šta sam postigla, pomislila je Suzana.

Udaram po nameštaju, zar to nije glupo? Ipak, nije se mogla zaustaviti.

Gonio je gnev zbog Mijinog čina, gnušanje nad njenom izdajom...

Unutar sebe, u ringu koji nije baš bio fizički (niti u potpunosti mentalni), Mija je konačno uspela da zgrabi Suzanu/Detu za gušu poguravši ih nazad.

Mijine oči su još uvek bile raširene zbog šoka izazvanog žestinom napada.

Možda i zbog stida. Suzana se nadala da je sposobna da oseća stid, da još nije prešla tu granicu.

Uradila sam ono što sam morala, ponovila je Mija dok je gurala Suzanu natrag u ćuzu. Momče je moje. Svi su protiv mene, uradila sam ono što sam morala.

Trampila si Edija i Rolanda za svog monstruma, eto šta si uradila! vrisnula je Suzana. Sajr je, na osnovu onog što si čula, zaključio da će upotrebiti vrata da bi pošli za Tauerom, zar ne? Koliko ljudi je poslao na njih?

Škljocanje gvozdenih rešetki bio je jedini odgovor. Samo je ovaj put čula dva škljocaja, a zatim i treći. Mija je osetila domaćicine ruke oko vrata.

Nije htela da rizikuje. Ovaj put su vrata na ćuzi triput zaključana. Ćuzi? Do đavola, ovo je Crna rupa u Kalkuti.

Kad se izvučem odavde, vratiću se u Dogan i onesposobiti sve prekidače! povikala je. Ne mogu da verujem da sam pokušala da ti pomognem! Jebi se! Rodi ga na ulici, što se mene tiče!

Ne možeš napolje, odgovorila je Mija, kao da joj se izvinjava. Kasnije ću te pustiti na miru, ako uzmognem!

U kakvom ću miru živeti ako Edi pogine? Nije ni čudo što si htela da skineš njegov prsten! Znala si šta si uradila pa nisi mogla da podneseš njegov dodir na koži.

Mija je podigla telefon, prinevši ga uvu, ali je Ričard P. Sajr prekinuo vezu.

Suzana je pomislila da mu se žuri. Ima još mesta koje mora obići i zaraza koje treba proširiti.

Vratila je slušalicu na mesto. Osvrnula se po praznoj sterilnoj sobi ona-ko kako to ljudi rade pre napuštanja nekog mesta u kom su duže boravili, kad žele da provere da nisu nešto važno ostavili. Potapšala je džep farmerki i napipala mali svežanj novčanica. Dodirnula je drugi i napipala nabreklinu, kornjaču, skoldpadu.

Žao mi je, rekla je. Morala sam da se pobrinem za momče. Svi su protiv mene.

To nije tačno, rekla je Suzana iz zaključane prostorije u koju je Mija bacila.

Gde je zapravo bila? U najdubljoj, najmračnijoj tamnici Zamka nad ambisom? Verovatno. Da li je to bilo važno? Bila sam na tvojoj strani.

Pomagala sam ti. Zaustavila sam proklete trudove kad je to bilo neophodno. Vidi šta si uradila. Kako si mogla biti tako kukavička i niska?

Mija je zastala s rukom na kvaki, obrazi su joj pulsirali od stida. Da, stidela se, tačno je. Ali je stid neće zaustaviti. Ništa je neće zaustaviti. Sve dok ne bude izdana od strane Sajra i njegovih ortaka.

Suzana je razmišljala o toj neumitnosti ne nalazeći u tome nikakvog zadovoljstva.

Prokleta si, rekla je. Znaš to, je l' da?

"Baš me briga", rekla je Mija. "Večnost u paklu je odgovarajuća cena za jedan pogled na lice mog momčeta. Poslušaj me, preklinjem te."

Otvorila je vrata hotelske sobe i ušla u hodnik noseći Suzanu i Detu sa sobom. Načinila je prve korake ka Diksi Pigu, gde će uz pomoć grozomornih hirurga doneti na svet jednako grozomorno stvorenje.

KITICA: Komala-moks'niks!

Ovo je gadan fiks!

Uhvatiš li ruku u izdajničkoj rukavici

Uhvatićeš snop štapova!

ODGOVOR: Komala-kom-šest!

Samo trnje i štapovi!

Kad ti se ruka nađe u izdajničkoj rukavici

U gadnom si fiksu!

Sedma strofa
Zaseda

1

Roland Desčejn nije zalud bio poslednji preživeli iz poslednje velike družine ratnika Gileada; kombinacija osobene romantične prirode, nedostatka mašte i smrtonosnih ruku vazda ga je činila najboljim. Napao ga je artritis, ali ga nije imao u ušima i očima. Čuo je udarac Edijeve glave u stranicu nepronađenih vrata (sagnuo se i u poslednjem deliću sekunde izbegao da slomi lobanju o gornji dovratak). Čuo je s početka tajanstven i dalek ptičji cvrkut, kao u snu. Već sledećeg trenutka bio je blizak, prozaičan i sasvim prisutan. Sunce mu je obasjalo lice, očekivalo bi se da će ga zaslepiti pošto je dolazio iz mraka pećine. Roland je stisnuo oči u proreze, čim je video jasnu svetlost dana. Učinio je to bez razmišljanja. Da nije, prevideo bi blesak nečeg okruglog, nisko sa leve strane. Zapazio ga je dok su padali na tvrdu uljem natopljenu zemlju. Edi bi sigurno poginuo.

Možda bi obojica izgubili glave. Rolandovo iskustvo je govorilo da samo dve stvari sijaju tim savršeno bleštavim, okruglim tragom: naočari i cev revolvera.

Revolveraš je bez razmišljanja poduhvatio Edija ispod ruke, baš kao što je, trenutak ranije, stisnuo očne kapke pred nastupajućim suncem. Osetio je napetost mladićevih mišića dok su napuštali kamenito i kostima prekriveno tlo Pećine vrata i opuštanje, nakon sudara sa dovratkom nepronađenih vrata. Edi je mumlao. Pokušavao je da govori što je bio znak da je bar delimično svestan.

"Edi, za mnom." Riknuo je Roland, skačući na noge. Neverovatan bol eksplodirao mu je u desnoj butini sevnuvši sve do kolena, ali revolveraš to ničim nije pokazao. Jedva da ga je registrovao. Povukao je Edija sa sobom ka zgradi, prolazeći pored nečeg što je čak i Roland prepoznao kao pumpe za benzin. Na njima je pisalo MOBIL umesto CITGO ili SUNOCO, dva imena sa kojima se već upoznao.

Edi je u najboljem slučaju bio polusvestan. Krv iz posekotine na glavi slivala mu se niz obraz. Ipak je žurio. Teturao se uz tri drvena stepenika ka onom što je Roland prepoznao kao bakalnicu. Bila je manja od Tukove, ali inače prilično sl...

Suvi prasak stigao je otpozadi i malo zdesna. Strelac je bio dovoljno blizu da Roland na osnovu pucnja proceni da je promašio.

Nešto mu je proletelo na par centimetara od uva, uz savršeno jasan zvuk: Mizzzzz! Staklo na vratima bakalnice raspršilo se i poletelo unutra. Znak koji je visio iza njih ( OTVORENO JE, UĐITE, POSETITE NAS) je poskočio, okrenuvši se u vazduhu.

"Rolan..." Edi je govorio tihim i prigušenim glasom kao da su mu usta puna kukuruzne kaše. "Rolan šta... ko... UF!" Poslednji uzdah iznenađenja ispustio je kad ga je revolveraš gurnuo kroz vrata skočivši preko njega.

Čuo je još jedan suvi prasak; vrebao ih je strelac sa izuzetno moćnim oružjem. Roland je čuo kako neko viče

"Auh, jebi ga, Džek!"

Trenutak kasnije progovorila je brza pucaljka, ono što Edi i Džejk zovu mašinkom. Prljavi izlog sa obe strane vrata bučno se srušio, proizvodeći kišu sjajnih krhotina. Poleteli su papiri prilepljeni sa zadnje strane stakla, gradske objave, bez ikakve sumnje.

Dve žene i gospodin u poodmaklim godinama bili su jedine mušterije u radnji. Sve troje je gledalo ka izlogu, ka Rolandu i Ediju, lica im je krasio vanvremeni, zbunjeni izraz nenaoružanih civila uhvaćenih u unakrsnoj vatri. Roland je ponekad mislio da se taj izraz stiče žvakanjem trave, pošto su takvi ljudi, oni u Kali Brin Stardžis nisu bili izuzetak, bili ovce a ne ljudi.

"Dole!" zaurlao je Roland povrh polusvesnog kompanjona koji je sad ostao i bez daha. "Za ljubav bogova, lezite DOLE!"

Čovek u poodmaklim godinama, kome vrućina nije smetala da nosi zakopčanu flanelsku košulju, ispustio je konzervu (na njoj je bila slika paradajza) i spremno polegao po zemlji. Dve žene nisu. Pokosio ih je drugi rafal iz brze pucaljke. Metak je probio grudi jedne i oduvao vrh lobanje drugoj. Žena pogođena u grudi sručila se kao vreća krompira. Ona sa ranom na glavi napravila je dva slepa koraka ka Rolandu, dok joj je krv prštala iz glave kao lava iz eruptirajućeg vulkana. Negde oko radnje zapucale su još dve mašinke ispunjavajući dan bukom, a vazduh pljuskom smrtonosne tanadi. Žena bez temena se dvaput okrenula kao da izvodi plesne korake, mahnula rukama i pala na pod. Roland je posegao za svojim revolverom. Smirio se kad ga je napipao u futroli; uživao je u ohrabrujućem dodiru drške od sandalovine. Bar je nešto bilo kako treba.

Rizik se isplatio. On i Edi nisu bili u Todašu. Strelci su ih videli, videli su ih veoma dobro.

Još više od toga. Čekali su ih.

"Upadajte unutra!" neko je vrištao. "Upadajte, upadajte, ne dajte im vremena da dohvate oružje, upadajte, calzarosi."

"Edi!" riknuo je Roland. "Edi, moraš mi pomoći!"

"Štaa...?" Bio je ošamućen. Zbunjen. Gledao ga je jednim, desnim okom.

Levo mu se kupalo u krvi iz posekotine na glavi.

Roland ga je ošamario tako snažno da mu se krv razletela iz kose.

"Grabljivci! Dolaze da nas pobiju! Pobiće sve živo!"

Edijevo desno oko se razbistrilo. To se desilo veoma brzo. Roland je znao kakav napor je za to potreban, ne za sam povratak svesti već za povratak izveden takvom brzinom, uprkos monstruoznom bolu u glavi, ponosio se Edijem. Bio je to novi Kutbert Olgud, njegova reinkarnacija.

"Šta je, do đavola, ovo?" pitao je neko praskavim, uzbuđenim glasom. "Šta je ovo, do đavola?"

"Dole", rekao je Roland, bez osvrtanja. "Ako hoćeš da živiš, lezi na pod."

"Poslušaj ga, Čipe", odgovorio mu je neko drugi, verovatno čovek koji je držao konzervu sa slikom paradajza.

Roland je puzao kroz krhotine slomljenog stakla. S vremena na vreme osetio bi peckanje i bolne ubode, ali nije mario. Metak mu je prozujao pored slepoočnice. I to je ignorisao. Napolju je bio veličanstveni letnji dan.

U prvom planu su bile dve benzinske pumpe sa znakom MOBIL. Video je i stara kola. Verovatno su pripadala nekoj od žena (njima više neće biti potrebna) ili gospodinu Flanelskoj Košulji. Iza pumpi i uljem umazanog parkinga bio je asfaltirani seoski put, a na drugoj strani puta grupica zgrada ofarbanih u sivo. Na jednoj je pisalo GRADSKA KANCELARIJA, na drugoj STONHEMSKI VATROGASNI DOM. Treća i najveća bila je GRADSKA GARAŽA. I parking ispred ovih zgrada bio je asfaltiran (Roland je koristio reč metalizovan). Na njemu je bilo nekoliko vozila. Jedno od njih je bilo veličine krupnih zaprežnih kola. Iz pravca tog auta na njih je jurišalo pola tuceta ljudi. Jedan se držao pozadi. Roland je prepoznao Džeka Andolinija, Balazarovog ružnog poručnika. Revolveraš je gledao kako ovaj čovek umire, prostreljen metkom i živ proždran od strane jastogovišta, sa priobalja Zapadnog mora. Ali evo ga opet. Bezbrojni svetovi kruže oko ose sa središtem u Mračnoj Kuli. Ovo je bio jedan od njih. Ipak, samo je jedan stvaran; samo u jednom su stvari ostajale završene kad bi jednom bile završene. To bi mogao biti ovaj; a možda i nije. 0 tome, u ovom trenutku, svakako neće razmišljati.

Otvorio je vatru iz čučećeg položaja, zapinjao je otponac revolvera otvrdlim rubom desnog dlana, gadajući prvo momke sa brzim pucaljkama.

Jedan je pao na seoski put dok mu je krv liptala iz prostreljenog grla. Drugi je odbačen nazad sve do ruba druma s rupom između očiju.

Edi se stvorio kraj njega. Klečao je na kolenima, zapinjući otponac velikog revolvera. Promašio je bar dve mete, što nije bilo čudo s obzirom na okolnosti. Još troje se prostrlo po tlu. Dva su bila mrtva dok je jedan urlao:

"Pogođen sam. O, Džek, pomozi mi. Pogođen sam u trbuh!"

Neko je zgrabio Rolanda za rame, neko ko nije znao koliko je opasno hvatati revolveraša za rame pogotovo usred vatrenog okršaja.

"Gospodine, šta se dođavola ovde..."

Roland je bacio hitar pogled ka nametljivcu. Video je čoveka četrdesetih godina sa kravatom preko mesarske kecelje. Imao je vremena da razmisli o njemu Dućandžija, verovatno onaj kojije padreu pokazao put do pošte.

Potom ga je snažno odgurnuo. Pao je i udario glavu, zaradio je posekotinu, pa mu je krv krenula niz glavu. Ozleda još uvek nije bila ozbiljna. Da ga Roland nije odgurnuo...

Edi je punio oružje. Roland je radio isto. Trebalo mu je više vremena zbog manjka prstiju na desnoj ruci. Za to vreme su dva preostala grabljivca našla zaklon iza starih kola na ovoj strani druma. Prišli su isuviše blizu. To nije valjalo. Roland je čuo tutnjavu motora. Pogledao je unazad ka momku koji je bio dovoljno pametan da se baci na tlo kad mu je Roland to naredio, izbegavši sudbinu nesrećnih dama.

"Ti!" obratio mu se. "Imaš li pištolj?"

Čovek u flanelskoj košulji je odmahnuo glavom. Oči su mu bile sjajnoplave. Bio je uplašen, ali ne i uspaničen. Dućandžija je sedeo ispred mušterije, raširenih nogu. Sa gađenjem i zaprepašćenjem posmatrao je kako crvene kapljice padaju i šire se po beloj kecelji.

"Dućandžijo, držiš li oružje?" pitao je Roland.

Pre no što je ovaj mogao da odgovori, ako je uopšte bio sposoban za to, Edi je zgrabio Rolanda za rame.

"Juriš lake konjice", rekao je. Iz usta mu je izašla zbrkana kaša od reči, riš i njice, ali ga je Roland lako razumeo. Edi je video još šest ljudi kako jurišaju preko druma. Ovaj put su jurili raštrkani, trčeći u cikcak.

"Vaji, vaji, vaji!" urlao je Andolini, mašući obema rukama.

"Hriste, Rolande, to je Trik Postino", rekao je Edi. Trik je opet nosio golemo oružje, Divnu Rambo mašinu. Edi nije bio načisto da li je to predimenzionirana M-16. U svakom slučaju, ovde nije imao više sreće nego u okršaju kod Krivog tornja: Edi je zapucao, Trik je pao povrh momka koji je već ležao na drumu. Onako ležeći nastavio je da puca po njima. Ovo najverovatnije nije bio herojski gest već grč, poslednji refleks umirućeg mozga, ali su Roland i Edi morali da se bace na tlo, što je omogućilo preostaloj petorici odmetnika da potraže zaklon iza starih kola na ovoj strani druma. Situacija nije obećavala. Uz podršku ljudi zaklonjenih iza automobila preko ulice, Roland je bio prilično siguran da su se njima dovezli, moći će da izbuše radnjicu bez velikog rizika.

Sve ovo je jako podsećalo na događanja sa Jerihonskog brda.

Došlo je vreme za povlačenje.

Tutnjava motora bila je sve bliža, velikog motora, koji je, sudeći po zvuku, vukao teški teret. Na vrhu uspona, levo od radnje, pojavio se gigantski kamion pun ogromnih trupaca. Roland je video kako se vozačeve oči šire i usta otvaraju. Kako i ne bi. Ispred radnjice pred kojom je nesumnjivo mnogo puta zastajao zbog piva na kraju dugog, vrelog dana provedenog u šumama, sad je ležalo pola tuceta krvavih telesa. Bila su razbacana po putu kao leševi vojnika poginulih u bici. To su po revolveraševom mišljenju i bili.

Zavrištale su prednje kočnice velikog kamiona. Otpozadi im je odgovorio besni, zmajevski urlik vazdušnih kočnica. Ogromne gume su urlale, ostavljajući crn trag po površini druma. Tovar težak nekoliko tona počeo je da se zanosi u stranu. Iverje je i dalje letelo sa stabala. Roland je na osnovu toga zaključio da odmetnici i dalje naslepo pucaju na bakalnicu. Prizor je imao hipnotičko dejstvo, ličio je na obrušavanje jedne od Poslednjih Eldovih zveri plamtećih krila s plavih nebesa.

Prednji kraj kočije bez konja prešao je preko prvog tela. Utroba se razletela u crvenim konopcima, pljeskajući po prljavom tlu. Veliki točkovi su kidali ruke i noge. Jedan je zdrobio glavu Trika Postina. Pucanje lobanje ličilo je na prasak kestena na vrelom žaru. Kamionski tovar se nagnuo i nakrivio.

Točkovi su se ukopali, podižući oblake krvave prašine. Radnja i svi u njoj su za trenutak bili zaklonjeni od hitaca nadmoćnih napadača. Dućandžija Čip i preživeli kupac, gospodin Flanelska Košulja, zblanuto i bespomoćno su posmatrali načeti kamion. Dućandžija je odsutno brisao krv s glave.

Razmazivao je po podu kao da je voda. Rana mu je bila ozbiljnija od Edijeve, procenio je Roland, iako nije bio svestan toga. Možda je to bilo dobro.

"Idemo napolje", rekao je Ediju. "Smesta."

"Dobra ideja."

Roland je zgrabio čoveka u flanelskoj košulji za ruku. Ovaj je smesta preselio pogled sa kamiona na revolveraša. Roland je klimnuo u pravcu zadnjeg dela radnje, džentlmen u poodmaklim godinama je uzvratio klimoglav. Njegova pribranost i brzina reagovanja bili su neočekivani i dobrodošli poklon sudbine.

Kamionski tovar se konačno prevrnuo, mrveći jedan od parkiranih automobila (Roland se najiskrenije nadao da je ispod stabala skončao i poneki grabljivac). Prvo su pali balvani s vrha, a zatim i ostali. Razlegla se grozomorna, zaglušujuća škripa smrvljenog metala. Pucnji su u poređenju s njim zvučali nežno i milozvučno.

2

Edi je zgrabio dućandžiju, baš kao što je Roland prethodno zgrabio postarijeg čoveka, ali Čip nije pokazao ništa od mušterijine snalažljivosti ili nagona za samoodržanjem. Nastavio je da bulji kroz prazne izloge, dok je kamion s balvanima prolazio kroz poslednju fazu samoubilačkog baleta.

Kabina odvojila od pretrpane prikolice otkotrljavši se niz brdo, pored radnje u šumu. Tovar je i dalje padao postrance stvarajući veliki oblak otpadaka i prašine. Stabla su za sobom ostavila udubine, spljeskani ševrolet i dva izmrcvarena grabljivca.

Znao je da takvih ima još mnogo, tamo odakle su ovi došli. Pucnjava se nastaviia.

"Hajde, Čipe, vreme je za polazak." Dućandžija ga je ovaj put poslušao.

Neprestano se osvrtao za sobom brišući krv s lica.

Iza prodavnice je bila dogradena trpezarija sa šankom, nekoliko drvenih stolica, tri-četiri stola i stari lonac za kuvanje jastoga na novinskom štandu, pretrpanom starim porno-časopisima. Vatra se pojačala kad su begunci stigli do ovog dela radnje. Zatim se utišala, zbog eksplozije. Edi je pretpostavio da je to bio rezervoar kamiona. Čuo je zujanje metka i uočio okruglu rupu na slici svetionika na zidu.

"Ko su ovi ljudi?" pitao je Čip savršeno mirnim glasom. "Ko ste vi? Da li sam pogođen? Znate, moj sin je služio u Vijetnamu. Da li ste videli taj kamion?"

Edi nije odgovorio ni na jedno od postavljenih pitanja, samo se smešio, klimao glavom i gurao Čipa Rolandovim tragom. Nije imao pojma gde idu niti kako će se izvući iz ove gužve. Bio je siguran da Kalvin Tauer nije ovde. To je najverovatnije bilo dobro. Tauer možda nije uzrokovao ovu poplavu paklene vatre i sumpora, ali je stari Kal imao i te kakve veze sa paklenom vatrom i sumporom, Edi u to nije sumnjao. Kad bi stari Kal samo...

Vrela igla mu se iznebuha zari u rame. Kriknuo je od bola i iznenađenja.

Druga mu se zarila u list. Ispustio je još jedan krik kad mu je strašni bol eksplodirao u donjem delu leve noge.

"Edi!" Roland je ugrabio priliku da se osvrne. "Da li..."

"Jesam, dobro mi je, idi, idi!"

Ispred njih je bio tanki jeftini zid sa troja vrata. Na jednim je pisalo DEČACI, na drugim CURE, a na trećim SAMO ZA ZAPOSLENE.

"SAMO ZA ZAPOSLENE!" urliknuo je Edi. Spustio je pogled i opazio krvlju oivičenu rupu u farmerkama, otprilike sedam centimetra ispod desnog kolena. Metak nije razneo koleno, što je bilo dobro, ali o, bože, kako je đavolski bolelo.

Iznad njega je eksplodirala sijalica. Staklići su ga zasuli po glavi i ramenima.

"Osiguran sam, ali bog sveti zna da li premija pokriva ovo", rekao je Čip savršeno pribranim glasom. Obrisao je još krvi s lica. Otresao je na pod gde je napravila neku vrstu Roršahove mrlje. Meci su leteli svuda oko njih. Edi je video kako jedan prolazi kroz Čipov okovratnik. Džek Andolini, Stari Duplo Ružni je negde pozadi urlao na italijanskom. Nešto mu je govorilo da ne naređuje povlačenje.

Roland i mušterija u flanelskoj košulji su prošli kroz vrata SAMO ZA ZAPOSLENE. Edi ih je pratio u stopu. Lučio je adrenalin i vukao Čipa za sobom. Našao se u prilično velikom skladištu. Edi je namirisao raznovrsne žitarice, tragove nane i pre svega kafu.

Gospodin Flanelska Košulja je preuzeo vođstvo. Roland ga je sledio grabeći kroz centralni prolaz skladišta između paleta s konzervama. Edi je mučno šepao za njima, vukući dućandžiju. Stari Čip je izgubio mnogo krvi zbog rane na glavi. Edi je očekivao da će se svakog časa onesvestiti, ali je Čip bio... žilav. Upravo je pitao Edija šta se desilo sa Rut Bimer i njenom sestrom. Ako je mislio na dve žene koje je pucnjava zatekla u radnji (Edi je bio prilično siguran da jeste) biće bolje da mu se pamćenje skoro ne povrati.

Na zadnjem delu skladišta bila su druga vrata. Gospodin Flaneiska Košulja ih je otvorio i pošao napolje. Roland ga je uhvatio za košulju i povukao nazad. Meci su rešetali vrata SAMO ZA ZAPOSLENE, otvarajući svetle otvore u njima.

"Edi!" zarežao je Roland. "Ovamo!"

Edi je išepao napolje. Našao se na platformi za istovar robe. Na njenom kraju je počinjala ružna, zapuštena poljana. Desno od platforme bili su nasumice poređani kante za đubre i dva velika kontejnera. Ediju Dinu se činilo da se, uprkos silnim kantama i kontejnerima, niko nije preterano trudio da dubre baca gde treba. Video je nekoliko gomila praznih pivskih konzervi, dovoljno visokih da su se mogle kvalifikovati za arheološka smetlišta.

Ništa bolje od dremkanja na zadnjoj verandi posle teškog dana u radnji, pomislio je Edi.

Roland je pokazao pištoljem na još jednu benzinsku pumpu, zarđalu i stariju od one ispred bakalnice. Na njoj je pisala samo jedna reč. „Dizel", rekao je Roland.

"Da li to znači gorivo? U pravu sam, zar ne?"

"Da", rekao je Edi. "Čipe, da li ova pumpa radi?"

"Naravno, naravno", odgovorio je Čip nezainteresovanim tonom. "Veliki broj ljudi puni automobile sa ove strane."

"Ja znam da rukujem tom pumpom, gospodine", progovorio je gospodin Flanelska Košulja. "Pustite mene malo je pipavo. Možete li me vi i vaš kompanjon štititi?"

"Možemo", odgovorio je Roland. "Sipaj ovamo." Pokazao je prstom u pravcu skladišta.

"Ej, ne može to!" rekao je, preneraženi Čip.

Koliko je ovo potrajalo? Edi nije mogao sa sigurnošću reći. Samo jednom u životu je svet video ovako jasno: dok se vozio Blejnom jednošincem. Taj osećaj je sve zatomio, čak i bol u donjem delu noge gde je zrno možda a možda i nije načelo kost. Uhvatio je neprijatni miris ovog mesta, istrulelo meso, ubuđalu robu, odvratni miris hiljada bačenih pivskih konzervi, zadah baš me briga lenjosti, i nebesku aromu slatkaste borovine iz šume koja je počinjala na kraju ružne poljane iza bakalnice. Čuo je zujanje aviona u nekom dalekom kvadrantu neba. Znao je da voli gospodina Flanelsku Košulju samo zato što je gospodin Flanelska Košulja bio ovde, s njima.

Zato što se za samo nekoliko minuta s Rolandom i Edijem vezao najjačim vezama. Ali vreme? Ne, ne, izgubio je osećaj. Od trenutka kad je Roland počeo povlačenje nije prošlo više od devedeset sekundi inače bi bili savladani sa ili bez slupanog kamiona.

Roland je pokazao levo i sam krenuo desno. On i Edi su stajali leđa uz leđa, s oružjem u visini obraza kao da se spremaju za dvoboj. Gospodin Flanelska Košulja je skočio sa platforme, okretan kao cvrčak i zgrabio ručku na staroj pumpi. Brzo je okretao. Brojevi na malom izlogu obrtali su se unazad. Umesto da se okrenu do nule, zamrzli su se na 0 0 1 9. Gospodin Flanelska Košulja je pokušao da je zavrti. Slegnuo je ramenima kad je odbila da se pokrene i skinuo crevo.

"Džone, nemoj!" kriknuo je Čip. Još uvek je stajao u dovratku skladišta s podignutim rukama, jednom čistom, a drugom okrvavljenom do lakta.

"Sklanjaj se Čip, ili ćeš..."

Dvojica su protrčala s Edijeve strane bakalnice na Ist Stonhemu. Nosili su farmerke i flanelske košulje. Za razliku od Čipijeve košulje ove su bile potpuno nove s neispeglanim rukavima. Edi nije sumnjao da su kupljene specijalno za ovu priliku. Dobro je znao jednog od gorila; poslednji put ga je video u Tauerovoj knjižari, Menhetnovskoj gostionici uma. Već ga je ubio. Deset godina u budućnosti, ako u to možete poverovati. Pao je u Krivom tornju, Baltazarovoj jazbini baš s ovim pištoljem u ruci. Setio se odlomka iz Bob Dilanove pesme, nešto o ceni koja se plaća da ne bi dvaput prolazili kroz ista iskušenja...

"Hej, Veliki Nosu!" povikao je Edi (kao i uvek kad bi video ovaj interesantni primerak crevne flore). "Kako si, ortak?" Džordž Bjondi nije izgledao bogzna kako dobro. On ni svojoj majci, u najboljim danima, nije izgledao lepo (uglavnom zbog goleme nosine). Ponajmanje je to bio sada onako naduvenog i modrog lica. Modrice su tek počele da blede. Najgore su bile ispod očiju.

Ja sam ga udesio, pomislio je Edi. Iza Tauerove knjižare. To je bila sušta istina, ali je istovremeno delovalo kao davnašnji događaj.

"Tf, rekao je Džordž Bjondi. Bio je toliko iznenađen da nije podigao pištolj. Ji. Ovde."

"Ja, ovde", složio se Edi. "Što se tebe tiče, trebalo je da ostaneš u Njujorku." Zatim je razmrskao lice Džordža Bjondija. I lice njegovog prijatelja.

Flanelska Košulja je stisnuo ručku na vrhu pištolja za gorivo, tamni dizel je potekao u gustom mlazu. To je probudilo Čipa. S negodovanjem je zakreštao, zateturavši se po platformi.

"Boli!" povikao je. "Boli me i krvarim! Prestani Džone!"

Džon nije prestao. Još trojica su istrčala s Rolandove strane bakalnice.

Suočili su se s revolveraševim groznim, smirenim licem i pokušali da se povuku. Bili su mrtvi pre no što su stigli da podbruse pete novih planinarskih cipela. Edi je pomislio na pola tuceta automobila i veliki vinebago kombi parkiran preko puta ulice, imao je dovoljno vremena da se zapita koliko ljudi je Balazar poslao na ovaj izlet. To nisu bili samo njegovi momci. Odakle mu pare za uvoznu robu?

Nije mu trebao investicioni kapital, pomislio je Edi. Neko muje napunio džepove rekavši mu da slobodno kupuje. Mogao je iznajmiti koliko god je hteo pomagača. Nekako su ga ubedili da momci na koje idu zaslužuju takav tretman.

Iz radnje se čuo tup, kuckavi zvuk. Garež je pokuljala iz dimnjaka utopivši se u tamniji, masniji oblak iz zapaljenog kamiona. Edi je pomislio da je neko bacio granatu. Vrata na skladištu su izleteia iz šarki i prešla pola skladišta, jašući na oblaku dima pre no što su pala na tlo. Momak koji je bacio granatu uskoro će baciti i drugu, pravo u skladište natopljeno dizelom...

"Uspori ga ako možeš", poručio je Roland Ediju. "Unutrašnjost još nije dovoljno vlažna."

"Da usporim Andolinija?" pitao je Edi. "Kako to zamišljaš?"

"Upotrebi svoj lajavi jezik." Povikao je Roland. Edi je prisustvovao retkoj i plemenitoj pojavi: Roland se smešio. Skoro pa se nasmejao. Istovremeno je pogledao Flanelsku Košulju, Džona, i načinio kružni pokret desnicom: Nastavi da pumpaš.

"Džek!" povikao je Edi. Nije znao gde je Andolini pa se razdrao koliko ga je grlo nosilo. Vikao je prilično snažno, glasom dečaka odraslog na opasnim bruklinskim ulicama.

Usledilo je zatišje. Pucnjava se proredila, a zatim i sasvim utišala.

"Hej", oglasio se Džek Andolini. Zvučao je iznenađeno, ali na veseloopušteni način. Edi je sumnjao da je bio iznenađen i nije sumnjao da je Džeku stalo do osvete. Povredio ga je u skladištu iza Tauerove knjižare, ali to nije bilo najgore. Ponizio ga je. "Hej, Svileni! Da li si ti onaj momak koji me je tresnuo u glavu poslavši moj mozak u Hobeken da bi mi zatim nabio cev pištolja ispod brade? Čoveče, ostao mi je beleg!"

Edi je zamišljao kako vođa grabljivaca drži cmizdravi govor gestikulirajući i razmeštajući preostale trupe na polazne pozicije. Koliko ih još ima?

Osam? Možda deset? Već su skinuli nekoliko, nije znao koliko. Gde je ostatak? Par njih sa leve strane bakalnice. Još par na desnoj strani. Ostali su bili sa sinjoreom Rokom Granatom. Ti momci će jurnuti na Džekov signal.

Pravo u svežu, plitku baricu dizela.

Edi se baš tome nadao.

"Poneo sam isti pištolj!" doviknuo je Džeku. "Ovaj put ću ti ga sjuriti u bulju. Kako će ti se to dopasti?"

Džek je odgovorio smehom, lakim, opuštenih smehom. Glumio je i to prvorazredno. Andolini je iznutra kipteo: srčani ritam preko sto trideset, krvni pritisak preko sto osamdeset. Ovo nije bio okršaj sa lokalnom barabom već najveći posao u njegovoj usranoj zločinačkoj karijeri, njegov Superbol.

Nesumnjivo je da je Balazar izdao naređenje, ali je Džek Andolini bio na licu mesta, u ulozi feldmaršala. Ovaj put posao nije bio prebijanje šankera sa nameštenim kockama nespremnog da ustupi deo svojih prihoda, niti ubeđivanje jevrejskog juvelira u Lenoks aveniji da mu je potrebna zaštita; ovo je bio pravi rat. Džek je bio pametan, bar u poređenju sa najvećim brojem gradskih baraba koje je upoznao bazajući po ulicama sa bratom Henrijem, ali je Džek bio glup na neki temeljni način koji nije imao ništa sa rezultatima na testu inteligencije. Izazivao ga je momak koji ga je već jednom pobedio, pokazavši silnu veštinu, ali se Džek Andolini iz sve snage trudio da to potisne u zaborav.

Dizel je tiho kuljao po platformi za utovar i sve brže tekao po starim daskama u priručnom skladištu. Džon, ili sai Jenki Flanelska Košulja, pogledao je u Rolanda upitnim pogledom. Roland je odgovorio odmahujući glavom i vrteći desnom rukom: još.

"Gde je knjižar, Svileni?" čuo se Andolinijev glas, prijatan kao i ranije samo nešto bliži. Prešao je put. Edi ga je zamišljao ispred radnje. Šteta što dizel nije eksplozivniji.

"Gde je Tauer? Dajte nam ga pa ćemo tebe i tvog drugara pustiti da odete na miru, do sledećeg puta."

Sto posto, pomislio je Edi, sećajući se onog što je Suzana ponekad govorila (nastojeći da imitira režanje Dete Voker) da bi istakla nevericu: Reko sam ti da neću da ti svršim u usta i ulepim kosu.

Edi je bio gotovo siguran da je zaseda postavljena gostujućim revolverašima. Loši momci su možda a možda i nisu znali gde je Tauer (nije verovao Džekovim rečima), ali je neko očigledno tačno znao gde i kada će nepronađena vrata ispljunuti Edija i Rolanda. Taj neko je preneo informacije Balazaru.

Hoćeš li da se dočepaš dečka koji je osramotio tvog dečka, gospodine Balazar? Dečka koji je oterao Džeka Andolinija i Džordža Bjondija od Tauera pre no što si od Tauera dobio ono što si želeo? Dobro. Evo gde će se pojaviti. On i još jedan. Kad smo već kod toga, evo ti nešto novca da kupiš armiju plaćenika u dvobojnim cipelama. Trebaće ti brojna ekipa, dečko je gadan a njegov ortak još gori, ali ti se možda posreći. Ako i ne uspeš, ako se onaj po imenu Roland izvuće ostavivši za sobom gomilu mrtvaca... pa, neće biti loše i ako za početak skinemo dečka. Danas je lako unajmiti plaćenika, zar ne? Svetovi su ih puni.

Šta je sa Džejkom i Kalahanom? Da li i njih čeka ovakav odbor za doček.

Da li će se naći dvadeset dve godine u budućnosti, u odgovarajućem kada?

Pesmica naškrabana na ogradi oko izvesnog praznog placa je baš to nagoveštavala, pisalo je: SUZANA-MIJA, MOJA PODELJENA DEVOJKA, PARKIRALA JE SVOJ KAMION PRED DIKSIPIGOM GODINE 1999. Da li su još živi, ako su zatekli sličan odbor za doček?

Edi se držao jedne ideje: ako neki član ka-teta umre, Suzana, Džejk, Kalahan, čak i Oj, on i Roland će to znati. Možda je samo obmanjivao samog sebe, predajući se romantičnoj fantaziji.

3

Roland je presreo pogled čoveka u flanelskoj košulji. Povukao je rukom ispod vrata. Džon je klimnuo i odmah prekinuo pumpanje goriva.

Dućandžija Čip je sedeo pored platforme za utovar. Okrvavljeno lice mu je posivilo na mestima gde nije bilo krvi. Roland je pomislio da će se uskoro onesvestiti. To i neće biti velika šteta.

"Džek!" povikao je revolveraš. "Džek Andolini!" Sa zadovoljstvom je slušao revolverašev precizni i milozvučni izgovor italijanskog imena.

"Ti si Svilenkov stariji bata?" pitao je Andolini. Zvučao je raspoloženo.

Zvučao je bliže. Roland ga je zamislio ispred radnje, možda na mestu na kome su se on i Edi prebacili. Neće dugo čekati na njegov sledeći potez; ovo je seoska sredina, ali je okolo ipak bilo ljudi. Golemi crni oblak iz prevrnutog kamiona je morao biti primećen. Uskoro će se oglasiti sirene.

"Ti bi me verovatno nazvao poslovođom", rekao je Roland. Pokazao je revolverom na Edijevu ruku, zatim je pokazao na skladište, a potom i na sebe: Čekaj na moj signal Edi je klimnuo.

"Zašto ga ne pošalješ na čistinu, mi amigo? To ne mora biti tvoja briga.

Zadovoljiću se njime, a tebi dopustiti da odšetaš živ i zdrav. Moram da popričam sa Svilenim. Biće mi pravo zadovoljstvo da iz njega izvučem potrebne informacije."

"Nećeš nas pohvatati", rekao je Roland prijatnim glasom. "Zaboravio si lice svog oca. Ti si vreća govana na dve noge. Ližeš štrokavo dupe tvom kadediju Balazaru. Ljudi ti se zbog toga smeju iza leđa. 'Gledajte Džeka, kažu, 'to silno lizanje dupeta čini ga još ružnijim."

Usledila je kraća pauza. Zatim:

"Imaš zbilja otrovan jezik, gospodine." Andolinijev glas je bio ujednačen i bez trunke veselosti. Revolverašev komentar je izbrisao sve tragove dobrog raspoloženja. "Je l’ znaš onu o štapovima i kamenju."

Konačno se u daljini oglasila sirena. Roland je prvo klimnuo Džonu (koji ga je budno pratio pogledom) a zatim i Ediju. Klimanje je značilo, Uskoro.

"Balazar će praviti kule od karata dugo nakon što ti postaneš gomila kostiju u neobeleženom grobu, Džejk. Nekim snovima je suđeno da se ostvare, ali ne i tvojim. Tvoji će ostati samo snovi."

"Zaveži!"

"Čuješ li sirene? Tvoje vreme je na..."

"Vai!" povikao je Džek Andolini. "Vai! Drzte ih! Želim glavu togjebenog čiče, čujete li me? Želim njegovu glavu."

Okrugli, crni predmet je lenjo dolebdeo kroz rupu na kojoj su nekad bila vrata s natpisom SAMO ZA ZAPOSLENE. Još jedna granata. Roland je to očekivao. Pucao je jednom, s boka. Granata je eksplodirala u vazduhu, pretvarajući tanki zid između trpezarije i skladišta u gomilu iverja. Razlegli su se uzvici iznenađenja i agonije.

"Sad, Edi!" povikao je Roland i zapucao u dizel. Edi mu se pridružio.

Revolveraš je pomislio da se ništa neće dogoditi, ali se u centralnoj oblasti ipak pojavio drhtavi, plavi plamičak. Zapalacao je ka mestu na kome se nekad uzdizao pregradni zid. To nije bilo dovoljno! Bogovi, kako je žalio što nema onog što ovde zovu benzin!

Udario je po burencetu revolvera. Izbacio je prazne čaure i počeo da puni oružje.

"Sa vaše desne strane, gospodine", upozorio ga je Džon, gotovo nehajnim tonom. Roland se bacio ničice. Jedan metak je proleteo preko mesta na kome je do malopre stajao dok ga je drugi gotovo pomilovao po krajevima duge kose. Imao je vremena da napuni tri od šest otvora na burencetu, jedan metak više od potrebnog broja. Dva grabljivca su pala na leđa sa identičnim rupama u središnjem delu čela, odmah ispod linije kose.

Još jedan hohštapler je izjurio iza ugla sa Edijeve strane. Video je kako ga mladani revolveraš vreba sa opakim osmehom na okrvavljenom licu.

Odmah je odbacio pištolj i podigao ruke. Edi mu je smestio metak kroz grudi pre no što je grabljivac digao ruke do ramena. Uči, pomislio je Roland. Božey pomozi mu da nauči što više.

"Ta vatra je malo spora za moj ukus, momci" rekao je Džon, čas pre no što je skočio na platformu za utovar. Radnja se jedva videla kroz uskovitlani dim eksplodiranih granata, ali je kroz taj zastor prolazilo dosta metaka.

Džon se kretao kao da ih ne primečuje zbog čega se Roland zahvalio ka na poznan-stvu sa takvim čovekom. Tako tvrdim čovekom.

Džon je izvadio pravougaoni srebrnkasti predmet iz pantalona. Otvorio je poklopac i zapalio veliki plamen prešavši palcem preko točkića. Bacio je plamenu kutijicu u skladište. Plamenovi su uz napadni zvuk zapalacali svuda oko nje.

"Šta je vama?" vrištao je Andolini. "Navalite na njih!"

"Navali ti!" povikao je Roland. Istovremeno je povukao Džona za farmerke. Skočio je unazad sa platforme za istovar, saplevši se uz put.

Roland ga je prihvatio. Dućandžija Čip se baš u tom trenutku onesvestio.

Sručio se licem napred na gomilu đubreta ispustivši tihi uzdah.

"Tako je, samo ti navali!" zadirkivao ga je Edi. "Hajde, Svileni, šta je bilo Svileni, zar nisi čuo onu da ne treba slati dečaka da obavi muški posao?

Koliko ljudi imaš tamo, dva tuceta? A mi još pružamo otpor! Hajde, šta čekaš! Dođi ovamo i sam obavi posao! Zar želiš da ližeš Enrikeovu bulju do kraja života?"

Roland je pokazao na rupu na listu Edijeve desne noge. Edi mu je odvratio uzdignutim palčevima, iako je noga od kolena nadole izgledala otečeno i naduto. Čizme su mu šljapkale pri svakom pokretu. Bol se ustalio na jednom nivou, uskladivši se sa srčanim ritmom. Verovao je da je tane promašilo kost. Možda, priznao je sebi, zato što želim da u to verujem.

Prvoj sireni se pridružio još par drugih, bile su sve bliže.

"Napred!" vrištao je Džek. Zvučao je kao osoba na rubu histerije. "Napred jebene kukavice, držte ih!"

Roland je pomislio da bi preostali zlikovci napali još pre par minuta, možda i pre tridesetak sekundi, da ih je Andolini poveo u juriš. Frontalni napad je, u međuvremenu, postao prevaziđena opcija. Andolini je dosad shvatio da će svi koji pokušaju da ih iznenade trćeći pored bakalnice proći kao glineni golubovi na streljačkom takmičenju. Mogao je birati između opsade ili dugog zaobilaznog manevra kroz šumu. Džek Andolini nije imao vremena ni za jednu od nabrojanih mogućnosti. Opstanak na ovom bojištu postajao je sve teži. Morao je misliti na iokalne čuvare reda ili vatrogasce, ako oni prvi stignu na lice mesta.

Roland je privukao Džona sebi da bi u tišini porazgovarali.

"Moramo da brišemo. Možeš li nam pomoći?"

"O, pa, verovatno." Vetar je promenio pravac. Promaja je duvala kroz razbijene izloge bakalnice, preko nekadašnjeg pregradnog zida u pravcu zadnjih vrata. Dizel je goreo oslobađajući crni i masni dim. Džon se zakašljao terajući ga od sebe. „Sledite me. Požurite za mnom."

Potrčao je preko ružne, prljave poljane iza bakalnica. Preskočio je praznu gajbu. Vrludao je izmedu pokvarene peći za spaljivanje otpadaka i gomile zarđalih mašinskih delova. Na najvećem od njih stajalo je ime koje je Roland već video prilikom svojih lutanja: DŽON DIR.

Roland i Edi su hodali unatraške. Štitili su Džonova leđa, bacajući brze poglede unazad da ne bi pali preko nečeg. Roland je prestao da se nada da će Andolini krenuti u poslednji juriš i da će ga ubiti kao što je to već jednom učinio. Već ga je ucmekao na obalama Zapadnog mora, kad evo ti njega opet. Ne samo da se vratio, već se vratio deset godina mlađi.

Dok se ja, pomislio je Roland, osećam bar hiljadu godina stariji.

To ipak nije bilo sasvim tačno. Da, konačno je patio od bolesti koju starac može s pravom očekivati. Ponovo je imao ka-tet o kome je trebalo da brine, i to ne bilo kakav ka-tet već revolveraški. Osvežili su mu život na način koji je doskora smatrao nemogućim. Sve je ponovo steklo smisao, ne samo Mračna Kula već i sve ostalo. Zato je želeo da Andolini krene u juriš.

Mislio je da će Stari Duplo Ružni ostati mrtav zauvek, ako ga ubije u ovom svetu. Zato što je ovaj svet različit. Prevazilazio je sve druge, čak i njegov.

Osećao je to u svakoj koščici i svakom nervu. Podigao je glavu i video upravo ono što je očekivao: oblake u nizu. U pozadini gole poljane video je stazu označenu parom povećih granitnih stena. Gubila se u šumi.

Revolveraš je opazio i preklapajuće senke u obliku riblje kosti, sve su pokazivale u istom pravcu. Moraš znati šta tražiš, ali kad to jednom vidiš ne možeš se prevariti. Sve je kao u viziji Njujorka u kojoj su pronašli praznu vreću na napuštenom placu, kada je Suzana videla lutajuće mrtvace.

Ovo je pravi svet, onaj u kom vreme uvek teče u jednom pravcu. Mogli bi skočiti u budućnost ako bi našli vrata, kroz koja su Džejk i Kalahan već prošli (i Roland je pamtio pesmu sa ograde, koju je sad malo bolje razumeo), ali se nikada ne mogu vratiti u prošlost. Ovo je pravi svet, onaj u kome se nijedan potez ne može vratiti, onaj najbliži Mračnoj Kuli. Još uvek su pratili putanju zraka.

Džon ih je poveo ka šumskoj stazi. Udaljavali su se od stubova gustog dima i sve glasnijeg zavijanja sirena.

4

Nisu prešli ni pola kilometra kad je Edi ugledao prve odbleske plavetnila među drvećem. Staza je bila klizava od borovih iglica. Stigli su do poslednje padine, spuštala se do dugog i uskog jezera zapanjujuće lepote, kad je Edi ugledao improvizovanu drvenu ogradu. Na kraju ograde bio je mali dok. Uz dok je bio privezan motorni čamac.

"To je moje plovilo", rekao je Džon. "Svratio sam po bakaluk i ručak.

Nisam očekivao uzbuđenja."

"Pa, dobio si ih", rekao je Edi.

"Jašta, to se ne može poreći. Vodite računa dok silazite ako ne želite da izubijate zadnjicu." Džon je krenuo dole, pridržavajući se uz ogradu. Više je klizio nego što je hodao. Na nogama je imao par starih, pohabanih čizama savršenih za Srednji svet, pomislio je Edi.

Pošao je za njim, pridržavajući povredenu nogu. Roland je išao poslednji.

Iz pozadine je doprla iznenadna eksplozija, reska i suva kao prvi pucanj moćne puške, ali mnogo glasnija.

"To je Čipov propan", rekao je Džon.

"Oprostite?" pitao je Roland.

"Gas", tiho je rekao Edi. "Misli na gas."

"Jašta, gas za šporet", složio se Džon. Stupio je u čamac i dohvatio konopac startera. Oštro ga je povukao. Pouzdana mala šivaća mašina od dvadesetak konja upalila je već posle prvog potezanja. "Upadajte, momci.

Evakuisaćemo se odavde", progunđao je.

Edi je ušao u čamac. Roland je zastao na trenutak da bi se tri puta kucnuo po grlu. Edi je i ranije prisustvovao ovom ritualu. Prethodio je prelasku otvorene vode. Zarekao se da će ga pitati za razlog. Nikada nije dobio šansu za to; smrt se ušunjala između njih pre no što mu je to pitanje ponovo palo na pamet.

5

Skif se kretao preko vode tiho i graciozno, koliko god je to bilo moguće jednom motornom plovilu. Klizio je po sopstvenom odrazu ispod upečatljivo plavog letnjeg neba. Samo je stub tamnog dima iza njih prljao to savršenstvo. Dizao se sve više i više, šireći se usput. Desetine ljudi su stajale na obalama jezerceta, uglavnom u šortsevima i kupaćim kostimima.

Posmatrali su oblak dima, zaklanjajući oči dlanovima. Veoma mali broj ljudi je zapazio (nimalo spektakularni) prolazak motornog čamca.

"Ovo je jezero Kivadin, ako baš oćete da znate", rekao je Džon. Pokazao je ispred njih, na drugi sivi dok i dobro održavanu kućicu za čamce, belu sa zelenim obrubom i otvorenim vratima. Roland i Edi su videli kanu i kajak u unutrašnjosti.

"Kućica za čamce je moja", dodao je čovek u flanelskoj košulji. Izgovarao je čamac i kućica za čamce na način koji se nije dao opisati slovima, čumac je nešto najbliže, ali su ga oba putnika prepoznala. Tako je govorila raja u Kali.

"Fino je održavana", rekao je Edi. Najviše da bi nešto rekao.

"O, jašta je", rekao je Džoni. „Bavim se održavanjem, čuvanjem vikendica, rudimentarnom stolarijom. Propala kućica za čamce ne bi bila dobra reklama za moje usluge, zar ne?"

Edi se nasmejao.

"Verovatno ne bi."

"Moj dom je na oko pola kilometra od obale. Zovem se Džon Kelam."

Pružio je desnicu Rolandu, ne skrećući sa kursa. Išao je pravo, udaljavajući se od oblaka dima u pravcu kućice za čamce.

Roland je stisnuo starčevu prijatno grubu ruku.

"Ja sam Roland Desčejn od Gileada. Dugi dani i prijatne noći, Džone."

Edi mu je pružio ruku.

"Edi Din iz Bruklina. Drago mi je što smo se upoznali."

Džon mu je protresao ruku. Pažljivo ga je posmatrao. Pustio ga je i rekao:

"Nešto se upravo dogodilo, mladiću? Jeste, zar ne?"

"Ne znam", odgovorio je Edi. Ne baš iskreno.

"Odavno nisi video Bruklin, sinko?"

"Nisam bio u Morhausu nit u u nekoj drugoj kući", rekao je Edi Din. Dodao je, kao da se plaši da će zaboraviti: "Mija je zatočila Suzanu. Zarobljena je u 1999. Suz može otiči u Dogan, ali od toga nema velike vajde. Mija je zaključala sve kontrole. Suz ništa ne može. Kidnapovana je. Ona... ona..."

Zaćutao je. Na trenutak je sve bilo tako jasno, kao san posle buđenja. Zatim je sve izbledelo kako to često biva sa snovima. Nije znao da li je to bila Suzanina poruka ili tvorevina njegove mašte.

Mladiću, da li ti se nešto dogodilo?

Znači i Kelam je nešto osetio. U tom slučaju se ne radi o mašti. Biće da je to bio neki oblik dodira.

Džon je strpljivo čekao. Okrenuo se Rolandu kad mu je postalo jasno da od Edija više ništa neće saznati.

"Da li se tvom drugaru ovo često događa?"

"Ne baš često, ne, sai... mislim gospodine. Hvala vam što ste nam pomogli kad nam je pomoć bila neophodna. Zahvaljujem se mnogo, mnogo. Bilo bi neverovatno neuviđavno s naše strane da tražimo još, ali..."

"Ali ćete je tražiti. Jašta, shvatio sam."

Džon je malo ispravio kurs, skrećući ka razjapljenom ždrelu kućice za čamce. Roland je procenio da će stići za pet minuta. To mu je odgovaralo.

Vožnja u malenom motornom čamcu mu nije smetala (iako su prilično nisko gazili, zbog težine tri odrasla čoveka). Jezero Kivadin je bilo preterano izloženo mesto za njegov ukus. Ako Džek Andolini (ili njegov naslednik, ako on bude smenjen) ispita dovoljan broj zaludnih kupača sigurno će naći nekog ko se seća malog skifa sa trojicom putnika i kućice za čamce sa urednim zelenim obrubom. Džonove kućica za čamce, blagodarim, reći će ti svedoci. Bolje da odmaknu što dalje niz zrak kad se to desi. Pre toga se moraju pobrinuti da Džon Kelam bude na sigurnom. U ovom slučaju bi „sigurno" po Rolandovoj proceni bilo tri pogleda na liniju horizonta ili oko stotinu točkova. Kelam, ni rod ni pomoz bog, nesumnjivo im je spasao živote pojavivši se niotkuda u pravom trenutku. Nije želeo da njihov spasilac to časno delo plati životom.

"Pa, već sam se rešio, učiniću šta god mogu za vas, ali moram da vas nešto pitam, dok još imam prilike."

Edi i Roland su izmenjali kratak pogled. Revolveraš je rekao,

"Odgovorićemo ako možemo. Što će reći, Džone od Ist Stonhema, ako procenimo da ti odgovor neće naškoditi."

Džon je klimnuo. Pribirao je snagu.

"Znam da niste duhovi, zašto što smo vas svi videli u radnji. Dodirnuli smo se kad sam vam stegnuo ruku. Video sam i senke koje bacate." Pokazao je na njihove senke. "Pravi ste pravcijati. Evo šta hoću da vas pitam: da li ste dolazeći?"

"Dolazeći?" pitao je Edi. Pogledao je Rolanda, ali je njegovo lice bilo bezizražajno. Skrenuo je pogled ka Džonu Kelamu. Sedeo je na krmi navodeći ih ka kućici za čamce. "Žao mi je, ali ne..."

"Poslednjih nekoliko godina viđeno je dosta takvih u ovim krajevima", nastavio je Džon. "Vaterford, Stonhem, Istočni Stonhem, Lovel, Švedska... bilo ih je čak do Bridžtona i Danske." Ovaj poslednji gradić je izgovorio kao Densske.

Još uvek su ga zbunjeno gledali.

"Dolazeći su ljudi koji se samo stvore niotkuda," rekao je. "Ponekad su obučeni u staromodna odela, kao da dolaze iz... prošlosti. Jedan je bio go ko od majke rođen. Videli su ga kako hoda sredinom autoputa 5. Vido ga je Džunior Angstrom. Mislim da je to bilo prošlog novembra. Ponekad govore stranim jezicima. Jedan je došao u Don Rasefortovu kuću u Vaterfordu. Sedeo je u kuhinji! Doni je penzionisani profesor istorije sa Vanderbilt koledža pa je snimio reči dolazećeg. Taj je brbljao prilično dugo. Zatim je otišao u vešernicu. Doni je krenuo za njim misleći da ovaj traži toalet. Kad je ušao u vešernicu ona je bila prazna. Imala je samo jedna vrata, ali je gost svejedno otišao."

"Doni je puštao traku gotovo svima u Jezičkom odseku Vendija (odseeeeku) ali niko nije prepoznao na njoj snimljeni jezik. Neko je rekao da je to veštački jezik sličan esperantu. Parlate li esperanto, momci?"

Roland je odmahnuo glavom. Edi je (oprezno) rekao,

"Čuo sam za njega, ali ne znam šta je to..."

"Ponekad", nastavio je Džon, tiše nego pre, zato što su zašli u senku kućice za čamce, "ponekad su ozleđeni ili unakaženi. Skrnavi."

Roland se trgao tako iznenadno i neočekivano da se čamac dobrano zaljuljao. Zapretila im je opasnost da se prevrnu. "Šta je bilo? Šta si rekao?

Ponovi nam to Džone. Jako sam raspoložen da te čujem."

Džon je očigledno mislio da je ovde reč o verbalnom razumevanju. Drugi put se ozbiljno potrudio da pažljivije izgovori ključnu reč.

"Uništeni. Kao žrtve nuklearnog rata ili stanovnici zone za odlaganje nuklearnog otpada, nešto slično."

Spori mutanti", rekao je Roland. "Mislim da govori o sporim mutićima.

Ovde, u ovom gradu."

Edi je klimnuo, misleći na Sedokose i Pubiće u Ludu. Setio se i izobličene košnice i monstruoznih insekata koji su iz nje ispuzali.

Džon je ugasio maleni motor, pa su sve troje sedeli u čamcu, slušajući udarce talasa o aluminijumsku oplatu.

"Spori mutanti", rekao je starac, kao da uživa u ukusu tih reči. "Jašta, mislim da je to veoma dobar naziv. Ali oni nisu jedini. Bilo je i životinja, takođe. Ptica koje niko, nikad nije vido u ovim krajevima. Dolazeći su ipak ono što najviše zabrinjava ljude. 0 njima se najviše govori. Doni Rasefort je nazvao svog poznanika na Univerzitetu Djuk, taj je okrenuo nekog na Odseku psiholoških studija, čudi me da imaju tako nešto na koledžu, ali je ispalo da imaju, žena sa Psiholoških studija otkrila nam je da takve ljude zove dolazećim. Kad nestanu, što se uvek dešava, izuzev jedared kad je neki tip umro u Ist Konvej Vilidžu, zovu iz odlazeći. Gospođa je rekla da neki naučnici koji proučavaju takve stvari, zovu ih naučnicima, iako se mnogo ljudi s tim ne bi složilo, veruju da su ti ljudi posetioci sa drugih planeta koje svemirski brod ostavlja i kupi, ali najveći broj misli da se radi o vremenskim putnicima ili osobama iz paralelnih svetova."

"Koliko dugo to traje?" pitao je Edi. "Otkad se dolazeći pojavljuju?"

"O, dve-tri godine. Preovlađujući utisak je da se situacija pogoršava. Video sam par njih, a jednom i ćelavu ženu sa nečim što je ličilo na krvavo oko nasred čela. Vido sam ih iz daljine, dok ste vi momci veoma blizu."

Nagnuo se prema njima, oslonivši se na mršava kolena dok su mu oči (plave poput Rolandovih) živo blistale. Talasi su lenjo udarali po čamcu.

Edi je osećao snažni poriv da ponovo stegne Džona Kelama za ruku, da vidi da li će se nešto dogoditi. Setio se još jedne Dilanove pesme Visions of johanna. Edi nije žudeo za vizijama Džoane, već za vizijom žene sličnog imena.

"Jašta", nastavio je Džon, "vi, momci, veoma stvarni. Pomogao sam vam najbolje što sam mogao zato što u vama nisam osetio ni primesu ničeg lošeg, iako vam moram reći da nikad nisam video takvu pucačku veštinu, želeo bih da znam: da li ste dolazeći ili niste?"

Roland i Edi su ponovo izmenjali poglede, stariji je odgovorio.

"Da", rekao je. "Rekao bih da jesmo."

"Strava", prošaptao je Džon. Bio je toliko zbunjen da ga ni izborano lice nije sprečavalo da izgleda kao dete. "Dolazeći! Možete li mi reći odakle dolazite?" Pogledao je Edija s osmehom kakav imaju ljudi koji su upravo čuli dobru šalu i rekao: "Samo nemojte reći da ste iz Bruklina."

"Ali, ja jesam iz Bruklina", rekao je Edi.

Samo što se ne radi o Bruklinu iz ovog sveta, što mu je bilo jasno. U svetu iz kog dolazi, dečju knjigu Čarli Čuf Ću, napisala je žena po imenu Beril Evans; u ovom ga je napisala neka Klaudija i Ines Bečmen. Beril Evans mu je zvučala istinito, a Klaudija i Ines Bečmen lažno kao novčanica od tri dolara, ali je Edi bio sve bliže zaključku da je Bečmenova ona prava.

Zašto? Zato što je bila deo ovog sveta.

"Ja jesam iz Bruklina. Iako to nije... pa... isti Bruklin."

Džon Kelam ih je još uvek posmatrao sa detinjastim čuđenjem.

"Šta je s ovim drugim ljudima? S vašim odborom za doček? Da li su...?"

"Nisu", odgovorio je Rolan. "Oni nisu. Nemamo vremena za priču, Džone, ne sad." Oprezno se podigao na noge. Uhvatio se za gredu i izašao iz čamca uz blagi, bolni trzaj. Džon je pošao za njim dok je Edi izašao zadnji. Morali su da mu pomognu. Uporni bol u desnoj nozi se malo smanjio, ali je noga i dalje bila ukočena i podnadula, nepouzdana.

"Hajdemo do tebe", rekao je Roland. "Moramo pronaći jednog čoveka.

Nadam se da ćeš moći da nam pomogneš."

Možda će nam pomoći na više načina, pomislio je Edi. Krenuo je za njima na sunce. Stisnutih zuba šepao je s ranjenom nogom. Pogubio bi sveca za desetak aspirina.

KITICA: Komala-kvasni-hleb!

Idu u pakao ili gore na nebo!

Kad su pištolji potegnuti i vatre raspaljene,

Moraš ih gurnuti u pećnicu.

ODGOVOR: Komala-hajd-sedam!

Soli i brašna uz kvasac!

Izmesite ih i zagrejte

Gurnite ih u rernu.

Osma strofa
Igra dobacivanja

1

U zimu 1984-85, kad je Edijeva upotreba heroina tiho prešla granicu Zemlje povremenog uzimanja i prešla u Kraljevstvo zbilja loših navika, Henri Din je upoznao devojku u koju se ubrzo i zaljubio. Edi je smatrao da je Silvija Goldover vrhunski tvor (smrdelo joj je ispod pazuha, a sa mikdžegerovskih usana bazdio je zmajski zadah), ali je ćutao kao zaliven zato što je Henri mislio da je divna, a on nije želeo da vreda bratovljeva osećanja.

Zaljubljeni par je tu zimu proveo šetajući se vetrovitim plažama Koni Ajlenda ili vatajući se u zadnjim redovima bioskopskih dvorana Tajms skvera kad bi ostali bez kokica i čipsa.

Edi je filozofski pristupio novoj osobi u Henrijevom životu; ako je Henri mogao da pređe preko užasnog zadaha i ukrsti jezik sa Silvijom Goldover, svaka mu čast. Edi je ta tri siva meseca proveo uglavnom sam i uraden u porodičnom stanu Dinovih. Nije se žalio; situacija mu je, naprotiv, prijala.

Da je Henri bio tamo, insistirao bi na televiziji i maltretirao Edija zbog njegovih kaseta s pričama. ("O, bože! Edi će se prosvetliti slušajući pričice o vilenjacima, ogrima i slatkim malim patuljcima.") Uvek je Orke zvao ogrima, a Ente „izboranim hodajućim grančicama". Henri se gadio fantastičnih priča. Edi je ponekad pokušavao da mu kaže da ništa nije fantastičnije od budalastih popodnevnih sapunica, ali bezuspešno; Henri je mogao da vam ispriča sve o zlim blizancima iz Opšte bolnice i jednako zloj maćehi u Svetioniku.

Kraj ljubavne afere Henrija Dina, koja se završila tako što mu je Silvija Goldover ukrala devedeset dolara iz novčanika, ostavivši kratku poruku Žao mijey Henri i otrčala svom bivšem momku, bio je na mnogo načina olakšanje ža Edija. Sedeo je na sofi u dnevnoj sobi slušajući Džona Gilguda kako čita Tolkinovu trilogiju Gospodar prstenova, dok mu se blaženstvo penjalo uz desnicu. Lutao je Mračnom šumom i rudnicima Morije sa Frodom i Semom.

Voleo je Hobite. Mogao je u zdravlju i veselju proživeti čitav život u Hobitonu, gde je najgora droga u opticaju bila duvan i gde starija braća nisu dangubili gnjaveći mlađu. Kolibica Džona Kelama usred šume sa iznenađujućom snagom ga je vratila u te davne i tamom obojene dane.

Koliba je odisala hobitonskom atmosferom. Nameštaj u dnevnoj sobi je bio malen i savršen: sofa i dve fotelje sa tapaciranim naslonima za ruke i uzglavljem. Na zlatom uokvirenoj crno-beloj fotografiji u dnevnoj sobi sigurno su bili Kelamovi roditelji, a s one na suprotnom zidu su ih najverovatnije posmatrali deda i baba. Tu je bila i uramljena zahvalnica dobrovoljnog vatrogasnog društva Ist Stonhema. U sobi je bio i raspevani papagaj u kavezu. Pored ognjišta je dremala mačka. Podigla je glavu kad su naišli, za trenutak je zelenim očima osmotrila strance i nastavila da spava.

Pepeljara na postolju se odmarala pored Kelamove fotelje. Imao je dve lule, jednu od kukuruzovine i drugu od korena belog vresa. Imao je i staromodni emerson radio-kasetofon (radio je imao skalar sa više talasnih dužina i veliko, nazubljeno dugme za traženje stanica), ali nije imao televizor. Soba je prijatno mirisala na duvan i suvo, mirišljavo bilje. Uprkos čudesnoj čistoći, jedan pogled je bio dovoljan da se zaključi da njen stanovnik nije oženjen. Koliba Džona Kelama bila je oda spevana u čast samotnjačkog života.

"Kako je tvoja noga?" pitao je Džon. "Reko bi' da je krvarenje napokon prestalo, al' imaš popriličnu rupu na pantalonama."

Edi se nasmejao.

"Boli kao sam đavo, ali mogu da hodam, što znači da sam dobro prošo."

"Kupatilo je tamo, ako hoćeš da se opereš", rekao je Kelam, pokazujući na vrata.

"Kad bolje razmislim to nije loša ideja", rekao je Edi.

Pranje se pokazalo kao bolno, ali blagotvorno iskustvo. Rana je bila duboka, ali je tane promašilo kost. Ona na ruci je bila još manji problem.

Zrno je samo prošlo kroz nju. Kelam je, hvala bogu, u fioci s lekovima imao hidrogen. Edi ga je nasuo na ranu, škrgućući zubima od bola. Požurio je da isto učini sa ozledama na nozi i glavi. Žurio se u strahu da ga hrabrost ne izneveri. Probao je da se seti da li su se Frodo i Sem ikada suočili sa užasima makar izdaleka sličnim hidrogenu, ali uzalud. Njima je bilo lako, lečili su ih vilenjaci, zar ne?

"Imam nešto što bi ti moglo pomoći", rekao je Kelam kad je Edi izašao iz kupatila. Starac je otišao u obližnju sobu vrativši se sa braon bočicom za lekove. Unutra su bile tri pilule. Istresao ih je na Edijev dlan i rekao, "Ovo mi je ostalo od prošle godine kad sam se okliznuo na ledu i slomio ključnu kost. Zove se perkodan. Ne znam da li još deluje, ali..."

Edi je zasjao od sreće.

"Perkodan, a?" pitao je i istresao pilule u usta pre no što je Džon Kelam stigao da mu odgovori.

"Zar nećeš da gucneš malo vode, sinko?"

"Jok", rekao je Edi, radosno žvaćući. "Očas sam ih proguto."

Na stolu pored kamina bila je staklena kutija puna loptica za bejzbol. Edi se odšetao do nje, zanimao ga je njen sadržaj.

"O, bože", rekao je, "imaš loptice s potpisom Mela Parnela! I Leftija Gruva! Boga mu poljubim!"

"Nije to ništa", rekao je Kelam, podižući lulu od korena belog vresa.

"Pogledaj gore na policu." Uzeo je kesicu princ albert duvana iz fioke na stolu i počeo da puni lulu. Nije mu promakao Rolandov čeznutljivi pogled.

"Da li pušiš?"

Roland je klimnuo. Iz džepa na košulji je izvadio listić.

"Možda bi' mogo da smotam jednu."

"O, imam ja nešto bolje za tebe", rekao je Kelam. Odmah zatim je po drugi put nestao iz sobe. Krajnja prostorija bila je jedva nešto veća od povećeg ormana. Iako je pisaći sto bio mali, Kelam se jedva provlačio pored njega.

"Dobri bože", rekao je Edi, videvši lopticu na koju je Kelam verovatno mislio. "Ima Bejbov potpis!"

"Jašta", potvrdio je Kelam. "I to ne u dresu Jenkija. Ne volim loptice s potpisima igrača Jenkija. Ta je potpisana kad je Rut još nosio dres Red soksa..." Prekinuo je. "Evo ih, znao sam da ih imam. Možda su ustajale, ali bolje ikakve nego nikakve. Tako je bar moja majka govorila. Izvolite gospodine. Ostavio ih je moj rođak. Ionako je previše mlad za pušenje."

Domaćin mu je dodao gotovo punu paklu cigareta. Roland ih je polako okrenuo u rukama, zatim je pokazao na ime.

"Video sam sliku dromedara, ali to ne piše ovde, zar ne?"

Kelam je počastio Rolanda osmehom iskrenog iznenadenja.

"Ne", rekao je. "Tu piše kamel što mu dođe isto."

"A", reče Roland. Pokušavao je da izgleda kao da je razumeo. Izvukao je jednu cigaretu i pažljivo pogledao filter pre no što je stavio u usta.

"Ne tako, okreni je", posavetovao ga je Kelam.

"Vaistinu?"

"Jašta."

"Isuse, Rolande! Ima Bobi Doera... dva Teda Vilijamsa... Džona Peskija... Frenka Malzouna..."

"Ta imena ti ništa ne znače, je l’ da?" domaćin je pitao Rolanda.

"Ne", rekao je Roland. "Prijatelju... hvala ti." Uzeo je šibicu koju mu je sai Kelam ponudio. "Moj prijatelj već neko vreme nije bio na ovoj strani.

Mislim da mu mnogo toga nedostaje."

"Strava", prokomentarisao je Kelam. "Dolazeći! Dolazeći u mojoj kući! Ne mogu da verujem!"

"Gde ti je Djui Evans?" pitao je Edi. "Nemaš lopticu Djuija Evansa."

"Šta si rekao?" pitao je Kelam otegnutim glasom.

"Možda ga još tako ne zovu", promrmljao je Edi, gotovo sebi u bradu.

"Dvajt Evans? Igra na desnoj strani polja?"

"O", klimnuo je Kelam. "Pa, u toj vitrini držim samo najbolje."

"Djuiju je tu mesto, veruj mi", rekao je Edi. "Možda još nije zaslužio da se nađe u Dvorani slavnih Džonija Kelama, ali sačekaj nekoliko godina.

Sačekaj do 1986. Kad smo već kod toga, Džone, želim da ti kažem par reči kao ljubitelj ove igre, je F važi?"

"Naravno", rekao je Kelam. Govorio je otegnutim naglaskom baš kao raja u Kali.

Roland je, u međuvremenu, povukao dim. Izbacio ga je iz sebe, namršteno gledajući cigaretu.

"Reči su Rodžer Klemens", rekao je Edi. "Upamti to ime."

"Klemens", ponovio je Džon Kelam, ali s nevericom. S druge strane jezera Kivadin dopro je slab zvuk velikog broja sirena. "Rodžer Klemens, jašta, zapamtiću. Ko je on?"

"Recimo samo da ćeš ga poželeti na gornjoj polici", rekao je Edi, lupkajući po vitrini. "Možda na istoj polici sa Bejbom."

Kalemove oču su zasjale.

"Reci mi nešto, sinko. Da li su Red soksi pobe-dili? Da li su..."

"Ovo nije dim, već prljav vazduh", rekao je Roland. Pogledao je Kelama na njemu tako nesvojstven prekoran način da se Edi nasmejao. "Nema nikakvog ukusa. Da li ljudi stvarno puše ove stvari?"

Kelam je uzeo cigaretu iz revolveraševih ruku. Otkinuo je filter, vrativši mu je.

"Probaj sad", rekao je. Zatim se obratio Ediju. "Pa? Izvukao sam te iz neprilike na drugoj strani jezera. Ipak mi nešto duguješ. Da li su osvojili šampionat? Bar do tvog vremena?"

Edijev osmeh je izbledeo, ozbiljno se zagledao u starca.

"Reći ću ti, ako zbilja želiš da znaš, Džone. Želiš li?"

Razmišljao je, pušeći lulu. Zatim je rekao,

"Kad bolje razmislim, neću. To bi mi pokvarilo uživanje."

"Reći ću ti nešto", raspoloženo je nastavio Edi. Bio je veseo, Džonove pilule su počele da deluju. To je bio dobar znak. "Ne želiš da umreš pre 1986. Ta godina će biti posebna."

"Zbilja?"

"Apsolutno." Edi se obratio revolverašu. "Šta ćemo s našim prtljagom, Rolande?"

Roland sve do tog trenutka nije mislio o tome. Ono malo stvari što su imali od Edijevog lepog noža za rezbarenje kupljenog u Tukovoj bakalnici do Rolandove drevne vrećice, dobijene na dar od oca na drugoj strani horizonta vremena, ostale su za njima kad su prošli kroz vrata. Kad su proleteli kroz vrata. Revolveraš je pretpostavio da su ostale u prašini pred radnjom u Istočnom Stonhemu, iako nije bio siguran; bio je prezauzet naporima da sebe i Edija skloni s čistine pre no što im strelac s moćnom puškom ne raznese glave. Bilo je teško misliti o dugogodišnjim saputnicima izgorelim u vatri koja je dosad sigurno progutala čitavu radnju.

Još više ga je bolela pomisao da su mogle završiti za Andolinijevim pojasom kao trofeji (neprijateljski skalpovi). Trgnuo se potresen takvom slikom.

"Rolande? Šta je s..."

"Imamo pištolje. To je sav prtljag koji nam je potreban", rekao je Roland, malo grublje no što je hteo. „Džejk ima Ču-Ču knjigu, napraviću i drugi kompas ako nam zatreba. Inače..."

"Ali..."

"Ako govoriš o svojim stvarima, sinko, pitaću te nešto o njima kad za to dođe vreme", rekao je Kelam. "Ali zasad, mislim da je tvoj prijatelj u pravu."

Edi je znao da je njegov prijatelj u pravu. Njegov prijatelj je gotovo uvek bio u pravu. To je bila jedna od njegovih osobina koje je još uvek mrzeo.

Hteo je svoj prtljag, prokletstvo, i to ne zbog čistih farmerki i para čistih košulja.

Nije žalio za zalihom municije, niti za rezbarskim nožem, ma kako dobar bio. U kožnoj vrećici je čuvao uvojak Suzanine kose koji je još uvek slabo mirisao na nju. To mu je nedostajalo. Šta je, tu je.

"Džone", rekao je, "koji je danas dan?"

Guste sede obrve iznenađeno su se podigle.

"Ti to ozbiljno?" Edi je klimnuo: "Deveti juli. Leta gospodnjeg hiljadu devetsto sedamdeset i sedme."

Edi je tiho zviznuo kroz napućene usne.

Roland se primakao panoramskom prozoru sa ostatkom cigarete među prstima. Pored kuće nije bilo ničeg izuzev drveća i nekoliko zavodljivih plavetnih tragova takozvanog „Kivadina". Stub crnog dima se još uvek dizao u vazduh, kao da želi da ih podseti da je svaki osećaj mira u ovoj sredini čista iluzija. Morali su da odu odavde. Ma koliko strahovali za Suzanu Din, moraju pronaći Kalvina Tauera i završiti posao s njim. Moraju da požure. Zato...

Edi se oglasio, kao da mu čita misli:

"Rolande? Ubrzava. Vreme na ovoj strani ubrzava."

"To znači da šta god da učinimo, mora biti iz prve valjano urađeno. U ovom svetu nema vraćke. Ovde nema popravke." I Roland je to znao.

2

"Tragamo za jednim Njujorčaninom", rekao je Edi Džonu Kelamu.

"Jašta, takvih ovde leti ima kol'ko oćete."

"Zove se Kalvin Tauer. Ovde je s prijateljem Aronom Dipnoom."

"Znam."

Kelam je otvorio staklenu kutiju sa bejzbol lopticama i izvukao onu sa imenom Karl Jastrzemski. Ime je bilo ispisano rukopisom kakvim vladaju samo profesionalni sportisti. Prebacivao je iz ruke u ruku.

"Svakog juna nas preplave dođoši, znaš to, zar ne?"

"Znam", rekao je Edi. Osećao se bespomoćno. Pade mu na pamet da se Dvostruko Ružni već dočepao Tauera. Možda je zaseda kod radnje bila šlag na Džekovoj torti. "Pretpostavljam da ne možeš..."

"Bio bih zreo za penziju kad ne bih mogao", raspoloženo mu je odgovorio Kelam bacivši Jas loptu Ediju. Ovaj je uhvatio desnicom, pomilovavši crvene šavove levicom. Taj dodir je porodio sasvim neočekivanu knedlu u grlu. Šta će ga podsetiti da se nalazi kući ako neće bejzbol? Ovaj svet je prestao biti njegov. Džon je imao pravo, bio je dolazeći.

"Kako to misliš?" pitao je Roland. Edi mu je bacio loptu. Roland je presreo u letu ne skidajući pogled sa Džona Kelama.

"Nisam bogzna kakav s imenima, ali poznajem gotovo svakog ko svrati u ovaj grad", rekao je. "Znam ih iz viđenja. Pretpostavljam da isto važi za svakog majstora za sve, koji iole nešto vredi. Taj mora da poznaje svakog ko zađe na njegovu teritoriju." Roland je klimnuo kao da sve razume.

"Opiši mi tog momka."

Edi je rekao, "Visok je oko sto osamdeset i težak... pa, otprilike sto petnaest."

"Znači teška kategorija."

"Nego kako. Kosa ga je gotovo sasvim napustila." Edi je rukama zabacio kosu, izlažući slepoočnice (iz posekotine, uspomene na gotovo fatalni prolazak kroz nepronadena vrata, još uvek je curkala krv). Trznuo se za trenutak zbog bolova u nadlaktici, ali je krvarenje tamo već prestalo. Više ga je brinula rana na nozi. Kelamov perkodan je zasad potisnuo bol, ali ako je zrno još uvek unutra, Edi je mislio da jeste, moraće da ga izvadi.

"Koliko je star?" pitao je Kelam.

Edi je pogledao Rolanda, koji je samo odmahnuo glavom. Da li je Roland ikada video Tauera? Edi se nije mogao setiti. Verovatno nije.

"Mislim da je u pedesetim."

"On je kolekcionar knjiga, zar ne?" pitao je Kelam. Edijevo neskriveno iznenađenje izmamilo je starčev osmeh. "Rekoh ti da vodim računa o letnjim pridošlicama. Nikad ne znate ko će se pokazati kao propalica.

Možda i lopov. Ili, kao pre osam-devet godina, kad smo imali onu ženu iz Nju Džerzija, palikuća." Kelam je odmahnuo glavom. "Izgledala je kao provincijska bibliote-karka. Ličila je na damu koja ne bi uplašila ni gusku, što je nije sprečilo da pali ambare po Stonhemu, Lovelu i Vaterfordu."

"Otkud znaš da je trgovac knjigama?" pitao je Roland, dobacujući loptu Kelamu, koji je odmah bacio Ediju.

"Nisam to znao", rekao je. "Znam da ih skuplja, zato što je to rekao Džejn Sargas. Džejn ima radnjicu tamo gde se Dimiti roud odvaja od autoputa 5.

Nekih kilometar i po odavde. Taj čovek i njegov prijatelj odsedaju na Dimiti roudu. Ako su to ta dvojica. Pretpostavljam da jesu."

"Njegov prijatelj se zove Dipno", rekao je Edi, bacivši Jas lopticu Rolandu.

Revolveraš je uhvatio, dobacivši je Kelamu. Zatim je prišao kaminu i bacio poslednji ostatak cigarete na gomilicu pepela na rešetkama.

"Rekao sam ti da mi imena mnogo ne znače, ali je njegov prijatelj mršav i ima oko sedamdeset godina. Hoda kao da ima problema s kukovima. Nosi naočari sa metalnim okvirima."

"To je on, nema sumnje", rekao je Edi.

"Džejn ima radnjicu, Seoske tričarije. Nagurala je nešto nameštaja u ambar, uglavnom ormane i vitrine. Specijalizovala se za krevetske prekrivače, staklo i stare knjige. Sve to lepo piše na tabli ispred radnje."

"Šta je uradio Kal Tauer? Ušao je u radnju i krenuo s razgledanjem?" Edi nije mogao da veruje, istovremeno je morao verovati. Knjižar je s negodovanjem pristao da napusti Njujork čak i pošto su Džek i Džordž Bjondi pretili da će spaliti najdragocenije knjige pred njegovim očima. Ta budala je otvorila post restant čim je stigao ovamo s Dipnoom, ili je bar nagovorio svog prijatelja da to uradi. Zlikovcima je to bilo svejedno.

Kalahan mu je ostavio pismo poručujući mu da prekine sa oglašavanjem prisustva u Ist Stonhemu. Padre je završio pismo pitanjem Kolikoglup možeš biti??? Odgovor je očigledno bio: Ko tocilo.

"Jašta", odgovorio je Kelam. „Samo što se nije zaustavio na pukom švrljanju." Pogledao ga je blistavim plavim očima, poput Rolandovih.

"Potrošio je nekoliko stotina dolara na knjige. Platio je čekovima. Zatim je od nje zatražio spisak knjižara u oblasti. Ima ih nekoliko, na primer, Ideja u Norveškoj i Vaše đubre, moje blago u Frajburgu. Zamolio je da napiše imena nekoliko meštana, kolekcionara raspoloženih da prodaju pokoju knjigu. Džejn je bila đavolski uzbuđena. Rastrubila je priču o retkom posetiocu po čitavom mestu."

Edi je stavio ruku na čelo i zaječao od muke. To je bio čovek kog je upoznao. To je mogao biti samo Kalvin Tauer. O čemu li je samo razmišljao? Da li je poverovao da je bezbedan čim je otišao severno od Bostona?

"Možeš li nam reći kako da ih nađemo?" pitao ga je Roland.

"O, mogu i više od toga. Mogu da vas odvedem do njih."

Roland je dotad dokono prebacivao lopticu iz ruke u ruku. Ostavio se te zanimacije i odmahnuo glavom.

"Ne. Ti ideš na drugo mesto."

"Gde?"

"Tamo gde ćeš biti bezbedan", rekao je Roland. "I ne želim da znam tačnu lokaciju, sai. To nas ne zanima."

"Zovite me Sem, do đavola. Vaš predlog mi se ni najmanje ne sviđa."

"Nije važno. Nemamo vremena." Roland je razmišljao, zatim je rekao:

"Imaš li kočiju bez konja?"

Kelam je bio zatečen. Zbunjeno se iscerio.

"Da, imam i kočiju i zapregu bez konja. Pun sam ko brod." Poslednja reč je zvučala kao broood.

"Dobro. Odvešćeš nas do Dimiti rouda i Tauera u jednom vozilu dok će Edi..." Roland je zastao. "Edi, da li još znaš da voziš?"

"Rolande, vređaš moja osećanja."

Roland se nije nasmejao. On ni u najboljem raspoloženju nije imao mnogo smisla za humor. Umesto toga, posvetio se dan-tetu, malom spasiocu, kog im je ka poslala.

"Kad pronađemo Tauera, poći ćeš svojim putem, Džone. To jest, bilo kojim koji nije naš. Idi na odmor, ako hoćeš. Dva dana će biti dovoljno, posle toga se možeš vratiti svojim poslovima." Roland se nadao da će do večeri završiti sve poslove u Ist Stonhemu. Izbegavao je da to pomene, strahujući od uroka.

"Bojim se da ne shvatate moju situaciju. Ovo je vrhunac sezone", rekao je Kelam. Podigao je ruke pa mu je Roland bacio lopticu. "Moram da ofarbam kućicu za čamce... da promenim crepove na ambaru..."

"Ako ostaneš s nama", rekao mu je Roland, "verovatno nećeš biti u prilici da menjaš crepove na ambaru."

Kelam ga je pogledao podignutih obrva. Pokušavao je da proceni Rolandovu ozbiljnost. Nije mu se dopadalo ono što je video.

Dok su oni razgovarali, Edi je uhvatio sebe kako se pita da li je Roland ikada video Tauera sopstvenim očima. Shvatio je da je njegov prvi odgovor na to pitanje bio pogrešan, revolveraš je video knjižara.

Naravno da jeste. On je prevukao vitrinu punu Tauerovih prvih izdanja u Pećinu vrata. Gledao je pravo u njega. Video je nešto iskrivljenu sliku, ali... Prekinuo je ovaj tok misli i naizgled neizbežnim procesom asocijacije skrenuo ka Tauerovim dragocenim knjigama, retkostima poput Dogana Bendžamina Slajtmena Juniora i Jerusalimova Stivena Kinga.

"Idemo, čim uzmem ključeve", rekao je Kelam. Edi ga je zaustavio u pokretu: "Čekaj."

Kelam ga je zbunjeno pogledao.

"Imamo još da popričamo." Podigao je ruke tražeći lopticu.

"Edi, nemamo mnogo vremena", podsetio ga je Roland.

"Znam", rekao je Edi. I to verovatno bolje nego ti, pošto je moja žena u cajtnotu. "Da mogu prepustio bih tog bednika Tauera Džeku Andoliniju.

Posvetio bih se spasavanju Suzane. Ali mi ka to ne dozvoljava. Prokleta i neumoljiva ka."

"Moramo..."

"Umukni." Reči su izletele, iznenadivši i samog Edija koji nikada ništa slično nije rekao Rolandu. Nije osećao želju da ih povuče. U glavi mu je odjekivao refren iz Kale: Komala-hajd-hajd, pregovori nisu završeni.

"O čemu razmišljaš?" pitao ga je Kelam.

"O čoveku po imenu Stiven King. Da li ti je to ime poznato?"

Iz Kelamovih očiju je pročitao da jeste.

3

"Edi", rekao je Roland. Govorio je nesigurnim glasom koji mladić nikada ranije nije čuo. Neodlučanje koliko ija. To nije bila utešna misao. "Andolini nas možda još uvek traži. Još važnije je što možda baš sad traga za Tauerom, pošto smo mu mi kliznuli iz prstiju... Sai Kelam nam je jasno predstavio da je Tauer od sebe načinio veoma vidljivu metu."

"Slušaj me", rekao je Edi. "Sledim predosećaj, ali se ne radi o običnoj slutnji.

Sreli smo čoveka, Bena Slajtmena, koji je napisao knjigu u drugom svetu. Tauerovom svetu. Ovom svetu. Sreli smo još jednog, Donalda Kalahana. On se pojavljuje kao lik u knjizi iz drugog sveta. Ponovo je u pitanju ovaj svet." Kelam je bacio loptu. Edi je dohvatio i ispod ruke, snažno bacio ka Rolandu. Revolveraš je, s lakoćom, uhvatio.

"Cela stvar mi ne bi toliko značila da nas knjige od početka ne progone, što se ne može poreći. Dogan, Čarobnjak iz Oza, Čarli ČufČuf. Čak i Džejkov završni sastav. A sad i Jerusalimovo. Ako taj Stiven King zaista postoji..."

"O, on postoji, to je sigurno", rekao je Kelam. Pogledao je kroz prozor ka jezercetu Kivadin, zvuku sirena s druge strane vode i stubu dima koji je ružio plava nebesa kužnom gareži. Pružio je ruku, tražeći loptu. Roland je zavitlao sporu, zafelširanu loptu koja je na najvišoj tački putanje gotovo očešala tavanicu. "Čitao sam knjigu za koju ste toliko zagrejani. Kupio sam je u gradu, u Buklendu. Mislim da je sjajna."

"To je priča o vampirima."

"Jašta, čuo sam ga kako o njoj priča na radiju. Rekao je da je inspirisan Drakulom.

"Slušao si pisca na radiju", rekao je Edi.

Imao je ono s druge strane ogledala, dole niz zečju rupu, pa na kometu osećanje. Pokušao je da ga pripiše perkodanu. Nije štimalo. Odjedanput je samom sebi izgledao čudnovato ne-stvarno, kao providna senka, tanak kao... pa, tanak kao stranica u knjizi. Nije mu pomagalo što je znao da je ovaj svet, u leto 1977. na vremenskom zraku, izgledao stvarnije od svih gde i kada, pa i od njegovih vremensko prostornih koordinata. Taj osećaj je bio u potpunosti subjektivan, zar ne? Kako bilo ko može znati da nije lik u priči nekog pisca ili prolazna misao u glavi nekog putnika u autobusu ili trunčica u božjem oku? Razmišljanje o sličnim stvarima je ludačka rabota. Ona, u odgovarajućoj količini, zbilja može izludeti čoveka.

Pa ipak...

Did-a-čik, Did-a-či, ne brini se, imaš ključ.

Ključevi su moja specijalnost, pomislioje Edi. I odmah zatim: King (kralj je ključ, zar ne? Kala, Kalahan. Grimizni Kralj) king, Stiven i Cmg. Da li je Stiven King Grimizni Kralj ovog sveta?

Roland se smirio. Edi je bio siguran da mu nije lako, ali su teškoće bile revolveraševa specijalnost.

"Ako imaš još neko pitanje, navali." Načinio je kružni gest rukom.

"Rolande, teško mi je. Ne znam gde da počnem. Imam tako velike ideje... tako... Ne znam, tako su jebeno i temeljno zastrasujuće..."

"U tom slučaju je najbolje da ne komplikujemo." Roland je uhvatio loptu koju mu je Edi dobacio, ali mu je igra dobacivanja već dosadila. "Moramo da krenemo."

Edi je to dobro znao. Obasuo bi ga pitanjima u vožnji, da su svi mogli ići istim vozilom. Ali nisu. Roland nikada nije vozio motorno vozilo, što je značilo da se Edi i Kelam ne mogu voziti zajedno.

"Dobro", rekao je. "Ko je on? Počnimo s tim. Ko je Stiven King?"

"Pisac", rekao je Kelam, pogledavši Edija kao da se pita, Jesi li ti blesav, sinko? "Živi u Bridžtonu s porodicom. Priča se da je dobar momak."

"Koliko ima odavde do Bridžtona?"

"O... trideset pet-četrdeset kilometara."

"Koliko je star?" Edi je kopao, mahnito svestan da je nadomak pravih, ali zasad još nepoznatih pitanja.

Džon Kelam se namrštio, računajući u sebi.

"Nije mnogo mator, rekao bih. Trideset i kusur."

"Ta knjiga... Jerusalimovo... da li je bila bestseler?"

"Ne znam", odgovorio je Kelam. "Ovde se mnogo čitala, to ti mogu reći.

Zato što je radnja smeštena u Mejnu. I zbog reklama na televiziji, znaš. Po njegovoj prvoj knjizi je snimljen film, ali ga nisam gledao. Činio mi se odviše krvavim."

"Kako se zvao?"

Kelam je razmislio i odmahnuo glavom.

"Ne mogu da se setim. Samo jedna reč. Prilično sam siguran da je u pitanju žensko ime, ali je to sve što znam. Možda ću se setiti."

"Šta misliš, da nije dolazeći?"

Kelam se nasmejao.

"Rođen je i odrastao ovde, u državi Mejn. To ga verovatno čini domorocem."

Roland je posmatrao Edija sa sve većim nestrpljenjem, pa je ovaj odlučio da odustane. Ovo je bilo gore od igranja dvadeset pitanja. Ali, prokletstvo, padre Kalahan je bio stvaran a ipak se nalazio u beletrističkom delu tog čoveka, Kinga. Pisac je živeo u oblasti koja je kao magnet privlačila one koje je Kelam zvao dolazeći. Jedan od dolazećih ga je jako podsećao na slugu Grimiznog Kralja. Džon je opisao ženu sa ćelavom glavom i krvavim okom na središtu čela.

Vreme je da se okane Kinga i krene po Tauera. Ma koliko ga nervirao, Kalvin Tauer je posedovao izvesni prazni plac na kom je rasla najdragocenija ruža u vasioni. Takođe je znao sve o retkim knjigama i ljudima koji su ih napisali. Najverovatnije je znao mnogo više o autoru Jerusalimova od sai Kelama. Kucnuo je čas da se okane toga. Ali...

"Dobro", rekao je, bacajući loptu domaćinu. "Zaključaj lopticu pa ćemo krenuti za Dimiti roud, ako se slažeš. Imam još par pitanja za tebe."

Kelam je slegnuo ramenima i vratio Jas lopticu u staklenu kutiju.

"Kako god hoćeš."

"Znam", rekao je Edi. Najedanput je, po drugi put od prolaska kroz vrata, Suzana postala neobično bliska. Video je kako sedi u prostoriji prepunoj starinske naučne i merne opreme. To je zasigurno bio Džejkov Dogan... ali, viđen okom Suzanine mašte. Video je kako govori u mikrofon, iako je nije mogao čuti, video je njen otečeni stomak i preplašeno lice. Ma gde da je bila, bila je veoma trudna. Trudna i spremna da se oslobodi ploda. Znao je šta mu poručuje:

Dođi, Edi, spasi me. Edi, spasi nas, učini to pre no što bude prekasno.

"Edi?" pitao ga je Roland. "U trenu si posiveo. Da li je to zbog noge?"

"Jašta", odgovorio je Edi, iako ga noga uopšte nije bolela. Setio se narezivanja ključa i strašne odgovornosti koju takav zadatak nosi sa sobom.

Ključ je morao biti izuzetno precizno načinjen. Evo ga opet, u jako sličnoj situaciji. Napipao je nešto, znao je to... ali šta? "U pitanju je moja noga."

Obrisao je znoj s čela.

"Džone, što se tiče imena knjige. Jerusalimovo. Misli se na sveti grad, zar ne?"

"Jašta."

"To je ime grada iz knjige."

"Druge knjige Stivena Kinga."

"Jašta."

"Drugog romana."

„Edi", rekao je Roland, "ovo je dovoljno."

Edi je odmahnuo rukom, poručujući mu da ga ne prekida. Trgnuo se zbog bola u ruci. Obratio se Džonu Kelamu.

"Jerusalimovo ne postoji, zar ne?"

Kelam je pogledao u Edija kao da sumnja u njegov zdrav razum.

"Naravski da ga nema", rekao je. "To je izmišljena priča o izmišljenim ljudima i izmišljenom gradu. Ne zaboravi da se u njoj pominju vampiri."

Da, pomislio je Edi, kad bih ti samo mogao reći da imam razloga da verujem da vampiri postoje... da i ne spominjem nevidljive demone, magične kugle i veštice... bio bi apsolutno ubeđen da sam poblesavio, zar ne?

"Da li slučajno znaš da li je Stiven King čitavog života sedeo u tom Bridžtonu?"

"Ne, nije. U ovaj kraj se doselio s porodicom pre dve-tri godine. Mislim da su prvo živeli u Vindhamu, gde su došli sa severnog kraja države. Ili u Rejmondu. U svakom slučaju bio je u jednom od gradova na Big Sebagu."

"Da li bi se moglo reći da su ti dolazeći počeli da dolaze otkad se taj momak doselio u ovaj kraj?"

Kelamove bujne obrve su se uzdigle i spojile. Sa druge obale čulo se glasno i ritmičko zavijanje, zvuk je podsećao na sirenu za maglu.

"Znaš", rekao je Kelam, "možda u tom ima nešto istine, sinko. Možda se radi o slučajnoj podudarnosti, a možda i ne."

Edi je klimnuo. Osećao se emocionalno ispražnjenim, kao advokat na kraju dugog i zahtevnog unakrsnog ispitivanja.

"Zatvaramo radnju", rekao je Roland.

"To bi mogla biti dobra ideja", rekao je Kelam, kriveći glavu u pravcu ritmičkog zova sirene za maglu. "To je brod Tedija Vilsona. On je gradski čuvar reda. Takođe je i šumar."

Ovaj put je Ediju dobacio svežanj ključeva umesto loptice za bejzbol.

"Dajem ti vozilo sa automatskim menjačem", rekao je. "U slučaju da si zarđao. Kamion ima ručni menjač. Sledi me. Sviraj, ako upadneš u nevolju."

"Hoću, veruj mi", rekao je Edi.

Roland mu se obratio na izlazu:

"Da li je to ponovo bila Suzana? Da li si zato posiveo u licu?"

Edije klimnuo.

"Pomoći ćemo joj ako možemo", rekao je Roland, "ali je ovo možda jedini način da stignemo do nje."

Ediju je to bilo jasno. Takođe mu je bilo jasno da mogu stići prekasno.

KITICA: Komalci'ka-ne

U rukama si sudbine.

Nije važno da li si stvaran ili ne

Sve više kasniš.

ODGOVOR: Komala-hajd-osam!

Sve više kasniš

Bez obzira kakvu bacaš sen,

U rukama si sudbine.

Deveta strofa
Edi se grize za jezik

1

Padre Kalahan je dve nedelje pre pucnjave kod Čip Mekvejove bakalnice nakratko posetio poštu u Ist Stonhemu. Bivši sveštenik parohije Jerusalimovo napisao je poruku. Iako adresovana na Arona Dipnoa i Kalvina Tauera bila je namenjena ovom drugom. Po tonu nije bila naročito prijateljska:

6/27/77

Taueru,

Ja sam prijatelj momka koji ti je pomogao s Andolinijem. Gde god da si, moraš bez oklevanja promeniti mesto boravka. Nađi ambar, napušteni kamp ili šupu ako nemaš drugog izbora. Možda ti neće biti udobno ali ne zaboravi da je alternativa smrt.

Shvatite me doslovce! Ostavite upaljena svetla u kući u kojoj stanujete i kola na parkingu ili prilazu. Sakrijte poruku o novom mestu boravka ispod patosnice sa vozačke strane ili ispod stepenica na zadnjoj strani kuće. Bićemo u kontaktu.

Ne zaboravite da vas samo mi možemo osloboditi tereta koji nosite. Morate nam pomoći ako želite da vam pomognemo.

Kalahan, od Eldovih.

Neka ovo bude tvoja POSLEDNJA poseta pošti. Koliko glup možeš biti???

Kalahan je rizikovao život da bi ostavio poruku dok je Edi, opčinjen Crnom trinaesticom, zamalo izgubio svoj. Kakav je bio efekat preduzetog rizika i oštrih upozorenja? Pa, Kalvin Tauer se bezbrižno šetkao seoskim predelima Zapadnog Mejna, loveći retka i dragocena izdanja.

Edi je sledio Džona Kelama niz autoput 5, u društvu ćutljivog Rolanda. Skrenuo je za Kelamom na Dimiti roud osećajući kako mu raspoloženje prelazi u crvenu, opasnu zonu.

Moraću da zarijem ruke duboko u džepove i zagrizem jezik, pomislio je.

Nije bio siguran da će mu ta oprobana sredstva za uspostavljanje samokontrole u ovom slučaju biti dovoljna.

2

Kelamov ford F-150 je posle tiri kilometra skrenuo desno s autoputa 5 na Dimiti roud. Skretanje je bilo obeleženo sa dva znaka na zarđalom stubu.

Na gornjem je pisalo ROKIT RD. Ispod njega je bio još jedan (još zarđaliji) sa ponudom KUĆICE SA POGLEDOM NA JEZERO NA NEDELJU, MESECILI PO DOGOVORU. Rokit roud je bio obična vijugava staza kroz drveće. Edi je zaostao za Kelamom da bi izbegao golemi oblak prašine koji je njihov novi prijatelj dizao starim kamionom. „Kočija bez konja" takođe je bio ford. Anonimni automobil sa avoja vrata čije ime bi mogao doznati samo ako bi pročitao hromirana slova sa zadnje strane vozila ili saobraćajnu dozvolu. Vožnja je bila gotovo blagosloven osećaj. Bilo je divno imati na raspolaganju stotinu konja gotovih da se propnu na najmanji pritisak desne noge na papučici gasa umesto jednog, živog između nogu.

Prijalo mu je i što se udaljavaju od zlokobnog zavijanja sirena.

Progutale su ih senke golemog drveća. Okružio ih je slatki i oštri miris borove smole. „Lep kraj", prozborio je revolveraš.

"Čovek se ovde može lepo odmoriti." To je bio njegov jedini komentar.

Kelamov kamion je prolazio pored prilaznih puteva označenih brojevi ma.

Pored svakog broja stajao je mali natpis DŽAFORDS RENTALS. Edi je hteo da saputniku skrene pažnju na Džafordsa kojeg su upoznali u Kali, Upoznali su ga jako dobro, ali se u poslednji čas predomislio. Čemu priča o nečem toliko očiglednom.

Prošli su pored brojeva 15, 16, i 17. Kelam je kratko oklevao pred osa mnaesticom, zatim je pružio ruku kroz prozor pokazujući im da nastave.

Edl je bio spreman da pođe još pre starčevog znaka. Mogao se kladiti da kućiu broj 18 nije ona prava.

Kelam je skrenuo na sledećem prilazu. Edi ga je pratio. Automobilske gume su šaptale na debelom sloju borovih iglica. Odblesci plavetnila ponovo su se pojavili između drveća. Kad su konačno stigli do kućice broj 19, odakle se voda mogla dobro videti, Edi je zaključio da ovoj vodi, za razliku od Kivadina, mnogo bolje pristaje naziv jezerce. Bilo je jedva nešto veće od fudbalskog igrališta. Kućica je izgledala kao dvosobno zdanje.

Imalo je zasvođeni trem okrenut vodi i par vremešnih ali udobnih stolica za ljuljanje. Na krovu se kočoperio limeni vetrokaz. Nije bilo garaže, niti parkinga iako je Edi mislio da vidi tragove parkiranog automobila. Debeli sloj istrulele vegetacije otežavao je tu vrstu procene.

Kelam je ugasio motor. Edi je sledio njegov primer. Sad su čuli samo udaranje talasa o stene, ćarlijanje vetrića kroz borovu šumu i tihi ptičji poj.

Edi je pogleda desno, na revolveraša koji je mirno sedeo sa veštim, dugoprstim rukama spokojno sklopljenim na krilu.

"Kako ti se čini?" pitao je Edi.

"Tiho." Odgovorio je otegnutim naglaskom Kale.

"Ima li koga?"

"Rekao bih da ima."

"Naslućuješ li opasnost."

"Jašta. Pored mene je."

Edi ga je odmerio mrkim pogledom.

"Edi. Nameravaš da ga ubiješ, je l' tako?"

Edi je, posle kraćeg oklevanja, priznao. Taj novootkriveni deo njegove prirode, jednostavan koliko i divalj, ponekad ga je uznemiravao, ali ga nije mogao poreći. Ko ga je, kad smo već kod toga, pronašao i izbrusio?

Roland je klimnuo. "Posle dugih godina lutanja kroz pustinju bez ikakvog sidra sretoh cmizdravog i narcisoidnog mladića čija se jedina ambicija sastojala u nabavci droge koja ga je ubijala i uspavljivala. To je bio isprazni, sebični, brbljivi mamlaz kog ništa nije preporučivalo..."

"Al' je bio mlogo zgodan", rekao je Edi. "Ne zaboravi to. Taj mačak je bio prava seks-mašina."

Roland ga je pogledao, bez tračka veselosti.

"Ako sam tada uspeo da te ne ubijem, Edi od Njujorka, i ti ćeš danas poštedeti Kalvina Tauera." Nakon toga je otvorio vrata i izašao napolje.

"Valjano zboriš", reče Edi pre no što je i sam izašao iz automobila.

3

Kelam je sedeo za volanom kamiona kad mu je prišao Roland, a potom i Edi.

"Kuća mi deluje napušteno", rekao je, "ali vidim svetlo u kuhinji."

"Uh-uh", rekao je Edi. "Džone, imam..."

"Znam, imaš još jedno pitanje. Jedina osoba koja ima više pitanja od tebe je mali Ejdan. Upravo je napunio treću. 'Ajde, pitaj."

"Možeš li da izdvojiš mesto na kome se, u proteklih nekoliko godina, dolazeći najčešće pojavljuju?" Edi nije imao pojma zašto postavlja to pitanje, ali mu se najednom učinilo izuzetno važnim.

Kelam je kratko razmislio, zatim je rekao:

"Tartlbek Lejn u Lovelu."

"Zvučiš veoma sigurno."

"Jašta. Sećaš li se prijatelja kog sam spomenuo, Donija Raseforta, profesora istorije na univerzitetu?"

Edi je klimnuo.

"Pa, zainteresovao se za fenomen nakon susreta sa jednim od tih momaka.

Napisao je nekoliko članaka o njemu. Nijedan ugledni magazin nije hteo da ih objavi uprkos obilju ponuđenih dokaza. Rekao mi je da je pišući o dolazećim u Zapadnom Mejnu po stare dane naučio neočekivanu lekciju; da ljudi jednostavno ne veruju u neke stvari, uprkos valjanim dokazima.

Često je citirao stih nekog grčkog pesnika. 'I stub pravde je šupalj'"

"Bilo kako bilo, na zidu radne sobe pričvrstio je mapu sa sedam okolnih gradova: Stonhemom, Istočnim Stonhemom, Voterfordom, Lovelom, Švedskom, Frajburgom i Istočnim Frajburgom. Svako pojavljivanje dolazećih obeležio je pribadačom, shvataš?"

"Shvatam veoma dobro, blagodarim", rekao je Edi.

"Moram da kažem kako je... Tartlbek Lejn središte tih aktivnosti. Tamo ima šest ili osam pribadača, a ceo put nije duži od tri kilometra; to je samo sporedni pravac, odvajanje od autoputa 7 koje prati obalu jezera Kezar da bi se ponovo uključilo na isti autoput."

Roland je pogledao kuću. Okrenuo se levo i zastao, spustivši levicu na dršku od sandalovine.

"Džone", rekao je, "lepo smo se družili ali je došlo vreme da odeš odavde."

"Jašta? Siguran si?"

Roland je klimnuo.

"Ljudi koji su došli ovamo su budale. Mesto još uvek zaudara na budale što me navodi na zaključak da nisu otišli. Ti nisi od te fele."

Džon Kelam se blago nasmešio.

"Nadam se da nisam", rekao je, "ali ti svejedno zahvaljujem na komplimentu." Zastao je počešavši se po sedoj glavi. "Ako je to kompliment."

"Nemoj da skreneš na glavni drum s potcenjivačkim odnosom prema mom upozorenju. Ili još gore, s mišlju da uopšte nismo bili ovde i da si sve sanjao. Ne vraćaj se kući, čak ni da bi spakovao dodatno sranje. To mesto više nije sigurno. Idi negde drugde. Bar tri pogleda na horizont."

Kelam je zatvorio jedno oko kao da nešto računa.

"Pedesetih sam proveo deset kukavnih godina kao čuvar u Državnom zatvoru Mejn", rekao je, "tamo sam upoznao đavolski dobrog čoveka po imenu..."

Roland je odmahnuo glavom prinevši dva preostala prsta desne ruke usnama. Kelam je klimnuo.

"Pa, zaboravio sam njegovo ime, ali je živeo u Vermontu. Siguran sam da ću ga se usput setiti. Možda ću se setiti i njegove adrese kad pređem granicu Nju Hempšira."

Ediju je ova priča nekako lažno zvučala. Nije znao zašto, pa je zaključio da je naprosto preterano paranoičan. Džon Kelam je prav kao strela... zar ne?

"Neka te sreća prati", rekao je, stegnuvši starčevu ruku. "Dugi dani i prijatne noći."

"I vama isto želim, momci", rekao je Kelam. Zatim se pozdravio s Rolandom. Malo duže je držao Rolandovu troprstu desnicu. "Šta misliš, da li me je bog spasio tamo gore? Kad su meci zafijukali?"

"Jakako", odgovorio je revolveraš. "Ako tako misliš. I neka i dalje bude s tobom."

"Što se tiče starog forda..."

"Biće ovde ili u blizini", rekao je Edi. "Pronaći ćeš ga ili će ga neko drugi pronaći. Ne brini."

Kelam se nacerio.

"To sam ti ja hteo reći."

"Vaya con Dios", rekao je Edi.

Kelam se nacerio.

"I je tebi isto želim, sinko. Nameravaš da potražiš dolazeće." Zastao je.

"Neki od njih nisu baš prijatni. U tome se svi slažu."

Kalam je ubacio kamion u brzinu i krenuo niz put. Roland ga je posmatrao promrmljavši,

"Dan-tet."

Edi je klimnuo. Dan-tet. Mali spasilac. Bio je to dobar opis Džona Kelama, koji je upravo otišao iz njihovih života kao nekad davno starci iz Rečnog Prelaza, kao i toliki drugi. Otišao je, zar ne? Iako mu se nešto nije dopadalo u načinu na koji je pričao o prijatelju u Vermontu...

Paranoja.

Obična paranoja.

Edi je izbacio tu misao iz glave.

4

Pošto nije bilo auta, a shodno tome ni patosnice ispred vozačkog sedišta, Edi je nameravao da pretraži prostor ispod stepenica na tremu. Roland ga je zgrabio za rame pre no što je stigao da napravi ijedan korak. Pokazao mu je grmljem obraslu padinu koja se spuštala do vode i krov kućice za čamce.

Video je zelenkastu šindru posutu slojem suvih borovih iglica.

"Neko je tamo", rekao je Roland, jedva pokrećući usne. "Verovatno manja od dve budale. Posmatra nas. Podigni ruke."

"Rolande, misliš da je bezbedno?"

"Da." Roland je podigao ruke. Edi je pomislio da ga pita na čemu zasniva svoje uverenje, ali je i bez pitanja znao odgovor, na intuiciji. To je bila Rolandova specijalnost. Podigao je ruke iznad glave, blago uzdahnuvši.

"Dipno!" povikao je Roland u pravcu kućice za čamce. "Arone Dipno!

Prijatelji smo! U golemoj smo žurbi! Izađi, ako si tu! Moramo da pregovaramo!"

Usledila je tišina. Čuli su starački glas:

"Kako se zovete, gospodine?"

"Roland Desčejn od Gileada i loze Eldove. Mislim da znaš za to ime."

"S čime poslujete?"

"Trgujemo olovom!" povikao je Roland. Edija su proželi žmarci. Usledila je duga pauza. Zatim: "Da li su ubili Kalvina?"

"Koliko mi znamo, nisu", odgovorio mu je Edi. "Ako znaš nešto što mi ne znamo zašto ne dođeš ovamo da nam to kažeš?"

"Da li si se ti pojavio dok se Kal pogađao sa onim zlikovcem Andolini?"

Termin pogađanje je kod Edija izazvao svež nalet besa. Nikako nije odgovarao događajima u Tauerovom skladištu.

"Pogađanje? Zar ti je to tako opisao?" Nastavio je, ne čekajući da Aron Dipno odgovori: "Jeste, ja sam taj. Dođi ovamo da porazgovaramo."

Starac je ćutao. Prošlo je dvadesetak sekundi. Edi je duboko udahnuo vazduh spremajući se da ponovo pozove Dipnoa. U tom času je Roland spustio ruku na njegovo rame i odmahnuo glavom. Prošlo je još dvadeset sekundi dok nisu čuli škripu zardalih šarki na vratima. Otvorila su se da propuste visokog, mršavog muškarca. Treptao je kao sova. U jednoj ruci je držao veliki, crni automatski pištolj. Podigao ga je iznad glave.

"Ovo je bereta. Nije napunjena", rekao je. "Krijem pakovanje municije ispod čarapa u spavaćoj sobi. Grozim se napunjenih pištolja. U redu?"

Edi je prevrnuo očima. Henri bi rekao da ovi ljudi nemaju veće neprijatelje od samih sebe.

"Fino", rekao je Roland. "Dođi ovamo."

Izgleda da čuda još uvek postoje na ovom svetu. Dipno ga je poslušao.

5

Skuvao im je kafu kakvu nisu pili u Kala Brin Stardžisu. Bila je bolja od svih koje je Roland popio od davnih dana u Mehisu kad je jahao duž Litice.

Poslužio ih je jagodama. Kupio ih je u radnji, rekao im je, ali je Edi svejedno uživao u njihovom ukusu. Sedeli su u kuhinji Džafordsove kućice za izdavanje br.19. Pili su kafu i umakali krupne jagode u šećer. Pri kraju pregovora su sva trojica ličila na ubice s rukama zamrljanim krvlju najnovije žrtve. Dipnoov prazni pištolj ležao je zaboravljen na prozorskoj dasci.

Dipno se šetao Rokit roudom kad je čuo jasnu i resku pucnjavu, a potom i eksploziju. Požurio je nazad u kućicu (iako u njegovom stanju žurbu treba uslovno shvatati), kad je video oblak dima na jugu. Učinilo mu se da bi povratak u kućicu za čamce bio mudra odluka. Bio je siguran da iznenadna pucnjava mora biti maslo onog italijanskog hohštaplera Andolinija...

"Šta si hteo da kažeš, kad si spomenuo povratak u kućicu za čamce?" pitao ga je Edi.

Dipno je nervozno premeštao noge ispod stola. Bio je izuzetno bled, sa purpurnim mrljama ispod očiju i nekoliko paperjastih dlaka na glavi. Edi se setio kako mu je Tauer poverio da je Dipnou pre par godina saopšteno da boluje od raka. Danas nije dobro izgledao, ali je Edi video ljude, u Ludu, u znatno gorem stanju. To je pogotovo važilo za Džejkovog starog prijatelja, Gašera.

"Arone?" pitao ga je Edi. "Šta si mislio..."

"Čuo sam pitanje", prekinuo ga je, pomalo ljutito. "Stigla nam je poruka preko post restanta, ili bolje reći stigla je Kalu. Nalagala nam je da se odselimo iz kućice na neko pusto mesto i da do daljnjeg izbegavamo pojavljivanje u javnosti. Poruku je potpisao neki Kalahan. Poznajete li ga?"

Obojica su klimnuli.

"Taj Kalahan... može se reći da je on poslao Kala u šupu."

Kal, Kala, Kalahan, pomislio je Edi, uzdahnuvši.

"Kal je na mnogo načina veoma pristojna osoba, ali ne voli da sedi po šupama.

Par dana smo proveli u kućici za čamce..." Dipno je zastao, verovatno zbog kratkotrajne borbe sa sopstvenom savešću. Nastavio je,

"Dva dana, u stvari. Samo dva. Kal je zatim rekao da smo blesavi što sedimo u vlažnoj šupi pogodnoj za razvoj njegovog artritisa. Žalio se kako ne spava po čitavu noć slušajući moje hripavo disanje. 'Još malo pa ćeš završiti u toj malenoj usranoj bolnicu u Norveškoj', govorio je, raku ćeš dodati i poodmaklo zapaljenje pluća' Tvrdio je da nema šanse da nas Andolini pronađe ovako daleko, osim ako mladić, mislio je na tebe i pokazao jagodama zamrljanim prstom na Edija, ne propeva. 'Ti njujorški hohštapleri ne mogu da nađu put bez kompasa severno od Vestporta."

Edi je zarežao. Po prvi put u životu se gnušao sopstvenih, ispravnih zaključaka.

"Po njegovom mišljenju smo postupali izuzetno oprezno. Kad sam rekao, 'Pa, neko nas je pronašao. Kalahan nas je pronašao', Kal je imao gotov odgovor." Ponovo je pokazao prstom na Edija. "Ti si rekao gospodinu Kalahanu gde da traži poštanski broj. Ostatak posla je bio lak. Kal je dalje razradio ideju, 'Pošta je bila dobro mesto, zar ne? Veruj mi, Arone, ovde smo bezbedni. Niko ne zna gde smo, izuzev agenta za nekretnine, a ona se vratila u Njujork."

Dipno ih je posmatrao iza opuštenih obrva, zatim je umočio jagodu i odgrizao polovinu.

"Tako ste naš našli? Preko agenta za nekretnine?"

Ne", rekao je Edi. „Preko jednog starosedeoca. Doveo nas je do vašeg praga, Arone."

Dipno je bučno uzdahnuo.

"Uhh."

"Uh, nego šta", rekao je Edi. "Znači, vratili ste se u kućicu. Kal se, odmah zatim, rastrčao okolo kupujući knjige umesto da se krije i čita. Je l’ tako?"

Dipno je oborio pogled ka stolnjaku. "Morate shvatiti da je Kal izuzetno posvećen svom zanimanju. Knjige su njegov život."

"Nije tačno", rekao je Edi ravnim glasom. "Kal nije posvećen već opsednut svojim zanimanjem, takav je on."

"Vi ste pisar", rekao je Roland. Progovorio je po prvi put otkad ih je Dipno uveo u kućicu. Upalio je jednu od Kelamovih cigareta (prvo je otkinuo filter, kako ga je starac naučio). Sedeo je i pušio bez imalo zadovoljstva.

"Pisar? Ne ra..."

"Advokat."

"O. Razumem. Jesam. Ali sam se povukao iz službe pre..."

"Zamoliću vas da se nakratko aktivirate i napišete izvesni dokument", rekao je Roland. Zatim mu je opisao kakav dokument mu je potreban.

Dipno je klimao još pre no što je revolveraš počeo. Edi je pretpostavio da je Tauer već obavestio prijatelja o ovom delu priče. To je bilo dobro. Nije mu se dopadao izraz na starčevom licu. Dipno je ipak dopustio Rolandu da završi. Izgleda da ni u penziji nije zaboravio osnovna pravila ophodenja sa potencijalnim klijentima.

Kada se uverio da je Roland završio, Dipno je rekao:

"Moram vas obavestiti da je Kalvin odlučio da još neko vreme ne otuđuje tu nekretninu."

Edi se udario po neozleđenom delu glave. Ovaj teatralni gest izveo je zdravom desnicom. Levica je još uvek bila ukočena. Bol je počeo da ga probada između kolena i članka. Pretpostavio je da dobri stari Aron nije krenuo na put bez dobrih starih lekova protiv bolova. Napravio je mentalnu zabelešku da ga kasnije zamoli za nekoliko tableta.

"Oprostite", rekao je Edi, "ali sam pri dolasku u ovaj šarmantni gradić zaradio posekotinu na glavi pa odonda ne čujem baš najbolje. Učinilo mi se da ste upravo rekli da je sai... gospodin Tauer odlučio da nam ne proda plac."

Dipno se neuverljivo nasmešio.

"Vrlo dobro ste razumeli smisao mojih reči.

"Ali trebalo je da nam ga proda! Pismo Stefana Torena njegovog čukunčukundede ga je na to obavezivalo!"

"Kal tvrdi drugačije", odgovorio je Aron, tihim glasom. "Uzmite još jednu jagodu, gospodine Din."

"Ne, hvala!"

"Uzmi jagodu, Edi", rekao je Roland, dodavši mu je.

Edi se poslužio. Hteo je da je iz inata zgnječi o Izduženi Mršavi Ružni Kljun, ali je ipak prvo umočio u krem a zatim u šećer. Stavio je usta i prokletstvo, bilo je teško ostati ogorčen sa toliko slatkog u ustima. Roland je (kao i Dipno) bio svestan te činjenice.

"Prema Kalu", nastavio je Dipno, "u čukun-čukundedinoj koverti nije bilo ničeg sem imena ovog čoveka." Nakrivio je pretežno ćelavu glavu ka Rolandu. "Torenov testament, kog su u stara vremena ponekad zvali pismo sa samrtnog odra, odavno je nestao."

"Znam šta je bilo u koverti", rekao je Edi. "Pitao me je, i ja sam znact

"Rekao mi je to." Dipno ga je posmatrao bezizražajnim pogledom. "Re-kao mi je da takav trik može izvesti svaki vašarski iluzionista."

"Da li ti je rekao da je obećao da će nam prodati imanje ako mu kažem ime ispisano na papiru? Da mi je dao jebeno obećanje?"

"Tvrdi da je u vreme davanja tog obećanja bio pod značajnim stresom.

Siguran sam da me nije slagao."

"Da li ti je taj kučkin sin rekao da ćemo ga preveslati žednog preko vode?" pitao je Edi. Krv mu je bubnjala u slepoočnicama. Da li je ikada bio ovoliko ljut? Možda jednom. Kad mu je Roland zabranio da ode u Njujork i nabavi drogu.

"Je l' to u pitanju? Ali, nećemo. Isplatićemo mu i poslednji cent koji bude tražio i više od toga. Kunem se licem svog oca! I srcem mog dinha!"

"Mladiću, dobro me slušajte, zato što je ovo veoma važno."

Edi se zagledao u Rolanda. Roland je kratko klimnuo i smrvio cigaretu petom. Edi je ponovo pogledao Dipnoa. Bio je tih ali izuzetno napet.

On kaže da je baš to problem. Kaže da ste mu isplatili smešnu kaparu, dolar je uobičajena suma u takvim slučajevima, obećavši mu ostatak. Tvrdi da ste ga hipnotisali i naterali da veruje da ste neka vrsta natprirodnog bića, ili neko ko ima pristup natprirodnim bićima... da i ne spominjemo priču o milionima Holms dental korporacije... ali ga niste prevarili."

Edi je zevao u starca.

"Eto šta Kalvin kaže, Dipno je nastavio istim, pribranim glasom, "što ne znači da Kalvin u to veruje."

"Šta to, do đavola, znači?"

"Kalvin ima problema kad treba da se rastane od nekih stvari", rekao je Dipno. "Odličan je u pronalaženju retkih i skupocenih knjiga, znate, on je pravi literarni Šerlok Holms, izuzetno je napadan kad treba da ih se dočepa.

Video sam kako proganja vlasnika željene knjige, bojim se da za to nema pogodnije reči, sve dok se on ne složi da mu je ustupi i proda. Ponekad se na to reši samo da bi zaustavio Kalove neumorne telefonske pozive.

"S obzirom na njegove sposobnosti, lokaciju i zavidnu sumu novca nad kojom je stekao punu kontrolu sa navršenih dvadeset šest, trebalo bi da Kal bude jedan od najuspešnijih prodavaca antiknih knjiga u Njujorku i čitavoj zemlji. On nema problema s kupovanjem već s prodajom. Kad se jednom dočepa željenog naslova, ne rastaje se od njega ni za živu glavu. Sećam se kad ga je kolek-cionar iz San Franciska, gotovo jednako napadan kao Kal, konačno izmorio i nagovorio da mu proda potpisano prvo izdanje Mobi Dika. Kal je samo na tom poslu zaradio sedamdeset hiljada dolara, ali nije spavao nedelju dana.

"Na isti način se odnosi prema placu na uglu Druge i Četrdeset šeste. Ako zanemarimo knjige, to je njegov jedini posed. Ubedio je sebe da želite da mu ga ukradete."

Usledila je tiha pauza. Roland se oglasio:

"Zar ne oseća istinu u dubini svog srca?"

"Gospodine Desčejn, ne razume šta..."

"Jašta, shvatate", rekao je Roland. "Oseća li je?"

"Da", Dipno je oklevajući progovorio. "Verujem da oseća."

"Da li u dubini srca oseća da smo mi ljudi koji će mu platiti za njegovo vlasništvo i da nas samo smrt može u tome sprečiti?"

"Da, verovatno. Ali..."

"Da li shvata da će prenosom vlasništva na nas i kad taj prenos predstavimo Andolinijevom dinhu, njegovom gazdi, čoveku po imenu Balazar..."

"To ime mi je poznato", suvo je odvratio Dipno. "Često se pojavljuje u novinama."

"Pomenuti Balazar će ostaviti vašeg prijatelja na miru kad shvati da plac više nije njegovo vlasništvo i da će ga svaki pokušaj da se osveti sai Taueru skupo koštati?"

Dipno je prekrstio ruke preko uskih grudi, strpljivo čekajući. Posmatrao je Rolanda sa nervoznom fascinacijom.

"Ukratko, ako nam tvoj prijatelj Kalvin Tauer proda plac, više neće imati problema. Misliš li da zna sve to u dubini svog srca?"

"Da", rekao je Dipno. "Samo što... ima taj problem sa rastavljanjem od njemu dragih stvari."

"Sastavi dokument", rekao je Roland. "Predmet je prazni plac na uglu dve ulice. Tauer je prodavac. Mi smo kupci."

"Kupac je Tet korporacija", umešao se Edi.

Dipno je odmahnuo glavom.

"Mogu ja da ga sastavim, ali ga nećete ubediti da ga proda. Osim ako nemate nedelju dana vremena i ako se ne ustežete od trljanja njegovih stopala i mošnica usijanim gvožđem."

Edi je promrmljao nešto sebi u bradu. Dipno ga je pitao šta je rekao.

"Ništa," rekao mu je Edi. Rekao mu je: "To dobro zvuči."

"Ubedićemo ga", rekao je Roland.

"Na vašem mestu ne bih bio toliko siguran, prijatelju."

"Ubedićemo ga", ponovio je Roland. Govorio je najsuvljim mogućim tonom.

Mali, neugledni automobil ( tipični Hercov auto za iznajmljivanje, pomislio je Edi) ušao je na čistinu, zaustavivši se nedaleko od kuće.

Ugrizi se za jezik, ugrizi se za jezik, ponavljao je Edi u sebi. Krv mu je proključala kad je Kalvin Tauer hitro izašao iz auta, ne obraćajući pažnju na nepoznati parkirani automobil. Stegnuo je ruke u pesnice i zario nokte u dlanove spreman da otrpi bol.

Tauer je otvorio prtljažnik iznajmljenog sevija odakle je izvukao veliku torbu. Današnja lovina, pomislio je Edi. Knjižar je bacio brz pogled prema jugu, na golemi stub dima. Slegnuo je ramenima i krenuo ka kućici.

Tako je, pomislio je Edi, tako je, kurvin sine, tamo nešto gori, ali se tebe to ne tiče. Još jače je stisnuo nokte, ne obazirući se na bol. Zario ih je još dublje u meso.

Ne možeš ga ubiti, Edi, poručila mu je Suzana . Znaš to, zar ne?

Da li je znao? Pa čak i da jeste, da li bi poslušao Suzanin glas? Ili bilo čiji glas razuma, kad smo već kod toga? Nije znao. Znao je da prave Suzane više nema. Nestala je u čeljustima budućnosti sa majmunom po imenu Mija na ramenu. Tauer je bio ovde. Što je imalo nekog smisla. Edi je negde pročitao da će najverovatniji pobednici nuklearnog rata biti bubašvabe.

Nije važno, šečeru, samo se ti ugrizi za jezik i pusti Rolanda da sredi stvar.

Ne možeš ga ubiti!

Ne, verovatno ne može.

Ne, dok se sai Tauer ne potpiše iznad isprekidane linije. Posle toga, pak... posle toga...

6

"Arone!" povikao je Tauer s vrha stepenica na tremu. Roland je presreo Dipnoov pogled i stavio prst na usta. "Arone, hej Arone!" Tauer je zvučao poletno, kao neko ko je srećan što je živ. Nije to bio glas begunca, već čoveka na poslovnom odmoru. "Arone, posetio sam onu udovicu u Istočnom Frajburgu i bog te mazo' žena ima sve što je Herman Vouk ikada napisao! Nisu to izdanja kluba čitalaca, kao što sam očekivao, već..."

Žalosno škripanje zarđale opruge na komarniku prethodilo je topotu cipela po tremu.

"...odreda Dabldejeva prva izdanja! Mardžori Morningstarl Pobuna na Kejnul Nadam se da je neko s druge strane jezera platio osiguranje za slučaj požara, zato što..."

Ušao je unutra. Video je Arona. Video je Rolanda kako sedi preko puta Dipnoa. Revolveraš ga je prostrelio zastrašujućim pogledom svojih bistrih plavih očiju oivičenih vranim obrvama. Edija je spazio poslednjeg. Ali Edi nije video njega. Mladić je u poslednjem trenutku gurnuo stisnute pesnice između nogu i oborio glavu tako da mu je pogled počivao na podnim daskama. Bukvalno je grizao jezik. Pored desnog palca bile su dve kapi krvi. Usredsredio je pogled na njih. Upravio je svaki atom pažnje na njih.

Ubio bi vlasnika tog veselog glasa da nije tako postupio.

Video je naša kola. Video ih je ali nije prišao da ih razgleda. Nije pitao prijatelja ko im je došao u goste i da lije s njim sve uredu. Da li je Aron u redu. Glava mu je bila puna nekog Hermana Vouka, i to ne knjiga iz kluba čitalaca već pravih stvari. Nije se taj brinuo ni za koga. Zato što nema više kratkoročne memorije od Džeka Andolinija. Ti i Džek ste samo par živahnih bubašvaba što bezglavo trčepreko vaseljenskog tepiha. Pogled vam počiva na sjajnoj nagradi, je l' tako? Pogled vam je upravljen ka jebenoj nagradi.

"Ti," rekao je Tauer. Radost i uzbuđenje su nepovratno iščileli iz njegovog glasa. "Momak iz..."

"Momak iz nigdine", rekao je Edi ne dižući glavu. "Onaj koji je stresao Džeka Andolinija s tvojih leđa dva minuta pre no što si se usrao u gaće. I evo kako mi to vraćaš. Ti si nešto posebno, zar ne?" Zagrizao je jezik čim je završio s pričom. Stisnute šake su mu drhtale. Očekivao je Rolandovu intervenciju, sigurno će se umešati, Edi nije mogao sam da izađe na kraj sa ovim sebičnim monstrumom, nije bio sposoban za to, ali je Roland ostao nem.

Tauer se nasmejao. Zvučao je nervozno i krhko kao kad je progovorio nakon što je shvatio ko ga čeka za kuhinjskim stolom iznajmljene kućice.

"O, ser... gospodine Din... mislim da pogrešno ocenjujete ozbiljnost te situacije...

"Pamtim", nastavio je Edi, pognute glave, "miris benzina. Ispalio sam hitac iz dinhovog pištolja, sećate li se toga? Pretpostavljam da smo imali sreće što nije bilo isparenja i što sam ga ispalio u dobrom pravcu. Sipali su benzin uglu gde se nalazi tvoj sto. Spremali su se da spale tvoje najomiljenije knjige... ili je bolje reći tvoje najbolje prijatelje, tvoju porodicu? Zato što ih ti tako doživljavaš, zar ne? A Dipno, ko je sad pa taj?

Samo starkelja pun raka, koji je pohitao za tobom na sever kao potrčko.

Ostavio bi ga u prvom jarku ako bi ti neko ponudio prvo izdanje Šekspira ili neki specijal Ernesta Hemingveja."

"Protestujem!" povikao je Tauer. "Slučajno znam da je moja knjižara izgorela do temelja i da stvar bude gora, bez važeće polise osiguranja!

Upropašćen sam! Za sve si ti kriv! Zahtevam da smesta odeš odavde!"

"Odustao si od osiguranja kad ti je prošle godine bila potrebna gotovina za kupovinu Hopalong Kesidi kolekcije iz zaostavštine Klarens Malford", tiho je dodao Aron Dipno. "Rekao si mi da je stvar s osiguranjem samo privremeno odgođena, ali... „

"I jeste!" rekao je Tauer. Zvučao je povređeno i iznenađeno, kao da nije očekivao izdaju s te strane. Verovatno i nije. "Bilo je privremeno, prokletstvo!"

"... Kriviti ovog mladića zbog toga", Dipno je nastavio istim pribranim ali žalosnim tonom, "jeste krajnje nepravedan postupak."

"Zahtevam da odete odavde!" brecnuo se Tauer na Edija. "Očekujem da i tvoj prijatelj pođe s tobom! Ne želim da poslujem s vama! Ako si i pomislio da hoću, to je bila... zabluda." Poslednju reč naglasio je s posebnom energijom.

Edi je još više stisnuo ruke. Nikada nije bio svesniji pištolja za pojasom; njegove divne preteće, živahne težine. Mirisao je na znoj; osećao je taj zadah. Kapljice krvi su mu klizile iz dlanova i padale na tlo. Zubi su tonuli u jezik. Pa, to je bio dobar način da zaboravi na bol u nozi. Odlučio je da poštedi i prozbori još neku, iznuđenu opasku.

"Ono što mi je ostalo u najjačem sećanju, posle posete tvojoj..."

"Kod tebe su neke moje knjige", rekao je Tauer. "Hoću ih nazad lnsistiram na..."

"Umukni, Kal", rekao je Dipno.

"Šta?" Tauer nije zvučao povređeno, već šokirano. Gotovo da je ostao bez daha.

"Prestani da vrdaš. Dobro znaš da si zaslužio ovu grdnju. Na tome će se sve i završiti, ako budeš imao sreće. Zato umukni i jednom u životu podnesi to kao čovek."

"Valjano zboriš", rekao je Roland tonom suvog odobravanja.

"Najviše pamtim", nastavio je Edi, "tvoj užas zbog onog što sam rekao Džeku, kako ću s mojim prijateljima napuniti Grand Armi Placu leševima ako ne odustane i kako će među njima biti dosta žena i dece. To ti se nije dopalo, ali znaš li šta, Kal? Džek Andolini je ovde u Ist Stonhemu."

"Lažeš!" rekao je Tauer. Udahnuo je vazduh, preobražavajući reči u prigušeni uzvik.

"Dobri bože", odgovorio je Edi, "kad bi to samo bilo tačno. Prisustvovao sam pogibiji dve nevine žene, Kal. To se desilo u bakalnici. Andolini je postavio zasedu. Ako si od onih koji se mole, pretpostavljam da nisi, osim ako se ne radi o prvom izdanju koje ćeš možda izgubiti, ali ako jesi, možda ćeš hteti da padneš na kolena i pomoliš se bogu sebičnih, opsednutih, gramzivih, sa-moživih, nepoštenih vlasnika knjižara da je žena po imenu Mija rekla dinhu Balazaru gde ćemo se najverovatnije pojaviti. Da je to bila onay a ne ti. Ako su pratili tebe, Kalvine, krv te dve žene je na tvojim rukamal"

Govorio je sve jačim glasom. Drhtao je čitavim telom, iako je još uvek držao pogled prikovan za zemlju. Osećao je kako mu oči ispadaju iz duplji i žile iskaču po vratu. Osećao je kako mu jaja putuju nagore, mala i tvrda kao koštice od breskve. Najviše od svega pritiskala ga je želja da đipi preko sobe, bez napora, kao igrač baleta i sklopi prste oko podbulog belog grla Kalvina Tauera. Čekao je Rolandovu intervenciju, nadao se njoj, ali revolveraš nije ništa preduzimao, pa je Edijev glas nastavio da jača stremeći neizbežnom, besnom urlanju.

"Jedna od tih žena je odmah pala, ali druga... ona je par sekundi ostala na nogama. Metak joj je odvalio vrh glave. Mislim da je ispaljen iz mašinke.

Par sekundi je stajala na nogama, podsećajući na vulkan. Samo što je ispuštala krv umesto lave. Verovatno nas je Mija otkucala. Imam takav osećaj. To nije u potpunosti logično, ali srećom po tebe, osećaj je snažan.

Mija je upotrebila Suzanino znanje da bi zaštitila svoje momče."

"Mija? Mladiću, gospodine Din, ne poznajem nikakvu..."

"Umukni!" povikao je Edi. "Umukni, pacovčino! Ti lažljiva, prevrtljiva lasice! Ti pohlepni, grabežljivi bedniče! Zašto nisi platio nekoliko bilborda?

ZDRAVO, JA SAM KAL TAUER! ODSEO SAM NA ROKIT ROUDU U IST STONHEMU! SVRATITE DO MENE I MOG PRIJATELJA ARONA! PONESITE ORUŽJE!"

Edi je lagano podigao glavu. Ridao je od gneva. Tauer se povukao do zida.

Posmatrao ga je velikim i vlažnim očima. Znoj mu je izbio po čelu. Isturio je torbu sa tek kupljenim knjigama ispred sebe kao štit.

Edi ga je netremice posmatrao. Krv mu je kapala iz čvrsto stisnutih pesnica; krvava mrlja na rukavu košulje ponovo se širila; iz levog ugla usana curio je potočić krvi. Činilo mu se da je shvatio Rolandovu rezervisanost. Ovo je bio posao za Edija Dina. Znao je sve o Taueru, zar ne? Poznavao ga je kao zlu paru. Zar nije, nekada davno, i on smatrao da je sve na svetu bledo i beznačajno u poredenju s heroinom? Da je sve na svetu što nije heroin za trampu ili prodaju? Zar nije došao do tačke u kojoj bi podvodio sopstvenu majku da bi se dokopao sledećeg fiksa? Da li je zato bio toliko besan?

"Taj plac na uglu Druge avenije i Četrdeset šeste ulice nikada nije bio tvoj", rekao je Edi. "Nije pripadao ni tvom ocu, a ni njegovom ocu, sve do Stefana Torena. Vi ste bili samo čuvari, kao što sam ja čuvar ovog pištolja."

"Poričem to!"

"Zaista?" pitao je Aron. "To je veoma neobično. Čuo sam te kako o tom parčetu zemlje govoriš gotovo istim rečima..."

"Arone, začepi!"

"... mnogo puta", mirno je završio Dipno.

Čuo se prasak. Edi je poskočio, što je izazvalo nov talas bola iz rupe na potkolenici. Bila je to šibica, Roland je pripalio novu cigaretu. Filter je ležao na stolu pored dva prethodna. Ličili su na male pilule.

"Evo šta si mi rekao", rekao je Edi. Najedanput je bio miran. Bes je iščezao, kao otrov isisan iz rane od zmijskog ujeda. Roland ga je pustio da to uradi. Bio mu je zahvalan na tome uprkos krvavom jeziku i dlanovima.

"Šta god da sam rekao... rekao sam pod stresom... plašio sam se da ćeš me ubiti!"

"Rekao si da imaš kovertu iz marta 1846. Rekao si da je u njoj papir sa nečijim imenom. Rekao si..."

"Sad to poričem..."

"Rekao si da ćeš mi, ako ti budem rekao ime napisano na tom parčetu papira, prodati plac. Za jedan dolar. Uz sporazum da ćeš dobiti mnogo više, milione, u periode do... 1985, recimo."

Tauer se resko nasmejao.

"Kad smo kod toga, zašto mi nisi ponudio Bru-klinski most?"

"Obećao si. I sad pred očima svog oca pokušavaš da prekršiš dato obećanje."

Kalvin Tauer je vrisnuo:

"PORIČEM SVE ŠTO SI REKAO?"

"Porekni i budi proklet", rekao je Edi. "Reći ću ti nešto Kal, nešto što znam u dubini sopstvenog izmrcvarenog ali još uvek živog srca. Kusaš gorku čorbu. Ne znaš šta jedeš zato što ti je neko rekao da je slatka a tvoje čulo ukusa je umrtvljeno."

"Nemam pojma o čemu govoriš! Ti si lud!"

"Nije", rekao je Aron. "Nije. Ti ćeš biti lud ako ga ne poslušaš. Mislim... mislim da ti nudi šansu da vratiš životu smisao."

"Predaj se", rekao je Edi. "Bar jednom poslušaj dobrog umesto onog drugog anđela. Taj drugi te mrzi, Kale. Hoće da te ubije. Veruj mi, znam o čemu govorim."

U kućici je zavladala tišina. Gnjurčev zov je stigao iz pravca jezera. S druge strane se razlegao manje prijatan zvuk sirena.

Kalvin Tauer je liznuo usne i rekao, "Govoriš li istinu o Andoliniju? Da li je zaista u gradu?"

"Jeste", rekao je Edi. Čuo je sve bliži zvuk helikoptera. Da li je to helikopter neke TV stanice? Zar nije bar pet godina prerano za takve stvari, pogotovo u ovoj zabiti?

Knjižar je pogledao Rolanda. Tauer je bio zatečen i obuzet krivicom, ali je brzo vraćao kontrolu nad sobom. Edi je to zapazio i zaključio (ne po prvi put u životu) kako bi život bio mnogo jednostavniji kad bi ljudi sedeli u kutijama u koje smo ih pedantno razvrstali. Nije hteo da troši vreme misleći o Kalvinu Taueru kao o hrabrom čoveku, niti osobi imalo sličnoj dobrim momcima, ali je on verovatno bio i jedno i drugo. Crko dabogda.

"Ti si vaistinu Roland od Gileada?"

Roland ga je posmatrao kroz zavesu od duvanskog dima.

"Vaistinu, blagodarim."

"Roland od loze Eldove?"

"Da."

"Sin Stivenov?"

"Da."

"Unuk Alarikov?"

U Rolandovim očima blesnula je iskra iznenađenja. I Edi je bio iznenađen, ali je duboko u sebi odahnuo od olakšanje. Pitanja koje je Tauer postavljao mogla su da imaju samo dva značenja. Prvo, da mu je zaveštano više od Rolandovog imena i zanata. Drugo, da se ubrzano vraća u formu.

"Alarikov, jesje", rekao je Roland, "unuk sam crvenokosog."

"Ne znam ništa o boji njegove kose, ali znam zašto je otišao u Garlan. A ti?"

"Da bi pogubio zmaja."

"Da li ga je pogubio?"

"Nije, zakasnio je. Poslednjeg u tom delu sveta posekao je drugi kralj, koji je kasnije ubijen."

Na Edijevo veliko iznenađenje Tauer se obratio Rolandu na jeziku srodnom engleskom. Čuo je nešto poput Had heet Rol-uh,fa heetgun, fa heet hak, fahadgun?

Roland je klimnuo. Polako i pažljivo mu je odgovorio na istom jeziku. Kad je završio, Tauer se naslonio na zid i ispustio knjige na pod.

"Ispao sam velika budala", rekao je.

Niko mu nije protivrečio.

"Rolande, hoćeš li da izađeš sa mnom? Treba mi... ja... treba..." Rasplakao se. Rekao je još nešto na tom ne-engleskom jeziku, podižući intonaciju na kraju rečenice kao da postavlja pitanje.

Roland je ustao ne trudeći se da mu odgovori. Edi ga je pratio, trzajući se zbog bola u nozi. Mogao je da oseti zaglavljeno zrno u mesu. Zgrabio je Rolanda za ruku, povukao ga je dole i šapnuo u revolveraševo uvo:

"Ne zaboravi da Tauer i Dipno za četiri godine imaju zakazan sastanak u Tartl Bej vešeraju. Reci mu za Četrdeset sedmu ulicu, između Druge i Prve avenije. Verovatno zna to mesto. Tauer i Dipno su bili... tek će biti... spasioci Dona Kalahana. Gotovo sam siguran u to."

Roland je klimnuo i prišao Taueru. On je isprva ustuknuo, da bi se od-mah zatim uz vidljivi napor uspravio. Roland ga je uhvatio za ruku na način uobičajen u Kali. Poveo ga je napolje.

Kad su otišli, Edi se obratio Dipnou,

"Piši ugovor. Spreman je da proda." Dipno ga je skeptično posmatrao.

"Zaista tako misliš?"

"Jašta", rekao je Edi. "Zaista tako mislim."

7

Pisanje ugovora trajalo je kratko. Dipno je našao papir u kuhinji (na vrhu svakog lista bio je nacrtani veseli dabar i slogan VRAŠKI VAŽNE OBAVEZE). Napisao ga je na tom papiru, zastajkujući radi brojnih pitanja.

Kad su završili, Dipno se zagledao u Edijevo oznojeno lice rekavši,

"Imam nešto perkoset tableta. Hoćeš li neku?"

"Još pitaš", odgovorio je Edi. Ako ih sad uzme, ponadao se, biće spreman za ono što će mu Roland na njegov zahtev uraditi kad se vrati. Zrno je bilo još uvek u njemu, moralo je da izade. "Šta kažeš na četiri komada?" Dipno ga je zbunjeno odmerio.

"Znam šta radim", rekao je Edi. Zatim je dodao: "Nažalost."

8

Aron je u ormariću za lekove pronašao par dečjih hanzaplasta (na jednom je bila Snežana a na drugom Bambi). Stavio ih je na prethodno dezinfikovanu ulaznu i izlaznu ranu na Edijevoj ruci. Zatim je, dok je punio čašu vodom, neophodnom za gutanje lekova, pitao Edija odakle je. "Iako nosiš taj pištolj sa autoritetom, zvučiš mnogo više kao Kal i ja nego kao tvoj kompanjon."

Edi se nacerio.

"Postoji jako dobar razlog za to. Odrastao sam u Bruklinu. Ko-Op Sitiju."

Pomislio je: Šta ako ti kažem da sam baš sad tamo? Da Edi Din, najnapaljeniji svetski tinejdžer; sad jurca po ulicama. Tucanje je najvažnija stvar za tog Edija Dina. Stvari poput Mračne Kule i strašnog dase Grimiznog Kralja nećega interesovati još...

Način na koji ga je Aron Dipno posmatrao primorao ga je da prekine ovaj sled misli.

"Šta je? Da mi ne vise sline iz nosa, ili tako nešto?"

"Bruklin nije Ko-Op Siti", rekao je Dipno. Govorio je, kao da razgovara sa malim detetom. "Ko-Op Siti je Bronks. Uvek je bio."

"To je..." počeo je Edi, nameravajući da kaže smešno, ali mu je reč zapela u grlu pre no što je stigao da je izgovori. Ponovo ga je obuzeo dobro poznati osećaj krhkosti. Činilo mu se da je čitav univerzum (ili čitav kontinuum univerzuma) načinjen od kristala a ne od čelika. 0 tom osećaju nije se moglo racionalno govoriti, zato što u njemu nije bilo ničeg racionalnog.

"Ima više svetova od ovog", rekao je. "To je Džejk rekao Rolandu pre no što je umro. Idi, onda, ima još svetova pored ovih' I nije pogrešio zato što se vratio."

"Gospodine Din?" Dipno je izgledao zabrinuto. "Ne znam o čemu govorite, ali vidim da ste prebledeli. Sedite, molim vas."

Edi je dozvolio starcu da ga povede u prostoriju koja je bila kombinacija kuhinje i dnevne sobe. Da li je shvatao šta govori? I kako je Aron Dipno, rođeni Njujorčanin, tako opušteno i sigurno tvrdio da je Ko-Op Siti u Bronksu kad je Edi znao da je u Bruklinu?

Nije shvatio sve, ali je shvatao dovoljno da bi se silno prestrašio. Postoje drugi svetovi. Možda beskrajni broj svetova, koji kruže oko zajedničke ose, Kule. Svi su slični, ali ima razlika. Različiti političari na novčanicama.

Različiti proizvođači automobila, takuro spirit umesto datsuna, na primer, i različiti bejzbol timovi. U tim svetovima, od kojih je jedan desetkovan zarazom zvanom supergrip, možeš da skačeš gore-dole, po prošlosti i budućnosti. Zato što...

Zato što na neki bitan način, to nisu stvarni svetovi. Ako i jesu stvarni, nisu ključni svet.

Da, to je već bolje. Bio je ubeđen da potiče iz jednog od tih drugih svetova.

Kao i Suzana. Isto važi i za Džejka Jedan i Dva, onog što je pao i onog koji je bukvalno istrgnut iz monstrumovih čeljusti.

"Ovaj svet je ključni. Znao je to zato što je izrada ključeva bio njegov zanat: Did-a-čik, did-a-či, ne brini se, imas ključ"

Beril Evans? Nije baš stvarna. Klaudija i Ines Bečmen? Stvarna.

Svet sa Ko-Op Sitijem u Bruklinu? Nije baš stvaran. Svet sa Ko-Op Sitijem u Bronksu? Stvarniji, ma kako to neverovatno zvučalo.

Nešto mu je govorilo da je Kalahan prešao iz stvarnog sveta u neki drugi mnogo pre no što je počeo s lutanjima; da je neopaženo prešao nevidljivu granicu. Spomenuo je opelo na sahrani nekog dečaka, i kako se posle toga...

"Posle toga se sve promenilo", rekao je Edi i seo. "Sve se promenilo."

"Da, da", rekao je Aron Dipno, tapšući ga po ramenu. "Sedi, odmori se."

"Padre je iz Bostonske bogoslovije otišao u Lovel, stvarno mesto.

Jerusalimovo nije stvarno. Izmislio ga je pisac po imenu..."

"Doneću hladne obloge za čelo."

"Dobra ideja", rekao je Edi, zatvarajući oči. Um mu se uskovitlao. Stvarno, nestvarno. Živo, Memoreks. Prijatelj Džona Kelama, profesor u penziji, imao je pravo: I stub istine je šupalj.

Edi se pitao da li iko zna kolika je ta šupljina.

9

Petnaest minuta kasnije u kućicu je ušao izmenjeni Kalvin Tauer. Tihi i kreposni Kalvin Tauer. Pitao je Dipnoa da li je napisao kupoprodajni ugovor. Kad je Dipno klimnuo, Tauer nije rekao ništa, samo mu je uzvratio klimoglav. Iz frižidera je izvadio nekoliko konzervi blu ribon piva podelivši ih prisutnima. Edi je odbio. Nije želeo da meša alkohol s lekovima.

Tauer nije održao zdravicu. Ispio je pola konzerve u jednom gutljaju.

"Ne dešava mi se svakog dana da me đubretom nazove čovek koji obećava da će me načiniti milionerom i da će mi osloboditi srce najtežeg tereta.

Arone, da li će se ova isprava održati na sudu?"

Aron Dipno je klimnuo. Pomalo tužnjikavo, pomislio je Edi.

"U redu je", rekao je Tauer. Nastavio je nakon kraće pauze: "U redu, obavimo to." Ali nije potpisivao.

Roland mu se obratio na nepoznatom jeziku. Tauer se trgnuo i potpisao nervoznim pokretom. Toliko je stisnuo usne, da su gotovo nestale. Edi je potpisao u ime Tet korporacije. Držao je pero nenaviknutim rukama kao da se prvi put susreće sa sličnim predmetom.

Sai Tauer se nakon obavljenog posla vratio starom raspoloženju. Pogledao je Edija i zavapio slomljenim glasom,

"Eto! Sad sam siromašak! Daj mi moj dolar! Obećao si mi dolar! Prikenjalo mi se pa bih hteo da s njim obrišem dupe!"

Prekrio je lice rukama. Sedeo je tako nekoliko sekundi, dok je Roland strpao savijeni ugovor u džep (Dipno je potvrdio ispravnost oba potpisa).

Tauer je spustio ruke. Prestao je da plače. Delovao je pribranije. Na posivelim obrazima nazirali su se prvi tragovi rumenila.

"Malo mi je bolje", rekao je. "Osećam se malo bolje." Okrenuo se Aronu "Misliš li da su ovi kokasi u pravu?"

"Mislim da je to veoma verovatno", rekao je raspoloženi Aron.

Edi je u međuvremenu smislio način da se uveri da li će baš ova dvojica izbaviti Kalahana od Hitlerove braće. Jedan od njih je rekao...

"Slušajte", rekao je. "Znam jednu frazu na jidišu, mislim da glasi. Gei koknifan jom. Znate li šta znači? Bilo ko od vas?

Dipno je zabacio glavu i prasnuo u smeh.

"Znam, to je jidiš. Moja majka nam je to stalno govorila kad bi se naljutila na nas. Znači: Poserite se u okean."

Edi je klimnuo Rolandu. Za nekoliko godina će jedan od ove dvojice, najverovatnije Tauer, kupiti prsten sa urezanim tekstom Ex Libris. Možda će, ovo je bio stvarno blesav deo, Tauer, taj sebični, grabežljivi, kukavni Kalvin Tauer spasti život ocu Kalahanu s tim prstenom na ruci samo zato što mu je Edi Din usadio tu ideju u glavu. Usraće se od straha (kao i Dipno, uostalom), ali će ipak to učiniti. I...

U tom trenutku pogledao je nalivpero s kojim je Tauer potpisao prodajni ugovor, jeftinu bic clic spravicu. Tek tad je shvatio istinu o veličini obavljenog zadatka. Posedovali su ga. Posedovali su prazni plac. Oni, a ne Sombra korporacija. Posedovali su ružu.

Zateturao se kao da je dobio snažan udarac u glavu. Ruža je pripadala Tet korporaciji, preduzeću Desčejn, Diny Diny Čembers i Oj. Sad je bila pod njihovom zaštitom, s dobrim ili lošim ishodom. Dobili su ovu rundu. Što nije uticalo na metak u njegovoj nozi.

"Rolande", rekao je, "moraš mi učiniti jednu uslugu."

10

Edi je pet minuta kasnije ležao na linoleumu u smešnim gaćama, dokolenicama iz Kala Brin Stardžisa. U jednoj ruci je držao kožni kaiš koji je prethodni život proveo pridržavajući pantalone Arona Dipnoa. Pored njega je bila posuda puna tamnosmeđe tečnosti.

Rana je bila na sedam centimetra ispod kolena, udesno od cevanice. Meso se uzdiglo formirajući čvrstu kupu. Okrvavljena tkanina pokrivala je minijaturni vulkanski krater. Noga je ležala na dva presavijena peškira.

"Hoćeš li me hipnotisati?" pitao je Rolanda. Pogledao je kaiš i prozborio.

"O, sranje, nećeš, zar ne?"

"Nemam vremena." Roland je preturao po fioci levo od sudopere. Prišao mu je sa kleštima u jednoj i oštrim nožem u drugoj ruci. Bio je to izrazito ružan par, po Edijevom mišljenju.

Revolveraš se spustio na koleno pokraj ranjenika. Tauer i Dipno su stajali u dnevnoj sobi, posmatrajući ih razrogačenih očiju.

"Kort nam je nešto poverio na obuci", rekao je Roland. "Hoćeš da ti kažem šta nam je rekao, Edi?"

"Može, ako će mi to biti od pomoći."

"Bol se diže. Diže se od srca ka glavi. Predvostruči Dipnoov kaiš i zagrizi Edi ga je poslušao. Osećao se budalasto i prestrašeno. Koliko puta je u vesternima gledao različite verzije ovakve scene? Ponekad bi Džon Vejn zagrizao štap. Klint Istvud je grizao metak. Učinilo mu se da je u nekoj TV seriji Robert Kalp zagrizao opasač.

Nema druge, moramo izvaditi metak, pomislio je Edi. Nijedna ovakva priča ne bi bila kompletna bez barjedne scene u kojoj...

Zaslepilo ga je neočekivano sećanje. Kaiš mu je ispao iz usta. Kriknuo je.

Roland se spremao da umoči improvizovane operacione instrumente u posudu sa ostatkom dezinfekcionog sredstva. Zabrinuto se zagledao u Edija.

"Šta je bilo?"

Nije mogao da odgovori. Bukvalno je ostao bez daha. Pluća su mu bila ispumpana kao stara unutrašnja guma. Setio se filma koji su braća Din gledali na televiziji jednog popodneva u svom stanu, onom u (Bruklinu,Bronksu) Ko-Op Sitiju. Krupniji i stariji Henri je obično birao šta će gledati. Edi nije često ni žestoko protestovao; stariji brat je bio njegov idol. (Kad bi isuviše protestovao dobijao je staru dobru indijansku vatru ili holandsku masažu oko vrata.)

Henri je voleo vesterne. Filmove u kojima bi, pre ili kasnije, neki junak morao da zagrize štap, opasač ili metak.

"Rolande", rekao je. Glas mu je bio neobično slab i drhtav. "Rolande, slušaj me."

"Čujem te veoma dobro."

"Postoji jedan film. Pričao sam ti o filmovima, je l’ tako?"

"Priče u pokretnim slikama."

"Ponekad bi Henri i ja sedeli kući gledajući filmove na televiziji. Televizor je u osnovi kućna bioskopska mašina."

"Neki ljudi ga smatraju mašinom za proizvodnju sranja", umešao se Tauer.

Edi ga je ignorisao.

"Jedan od filmova je priča o meksičkim seljacima, raji, ako ti je tako lakše, koji reše da iznajme revolveraše da ih zaštite od bandidosa koji ih svake godine napadaju otimajući im letinu. Da li te to podseća na nešto?"

Roland ga je smrknuto posmatrao.

"Da. Svakako."

"Ime Tijanovog sela mi je uvek zvučalo poznato, ali nisam znao odakle.

Sad znam. Film se zvao Sedmorica veličanstvenih. Kad smo kod toga Rolande, koliko nas je tog dana u rovu čekalo Vukove?"

"Hoćete li nam objasniti o čemu govorite?" pitao je Dipno. Roland i Edi su ga ignorisali.

Roland je napregnuo pamćenje i rekao:

"Ti, ja, Suzana, Džejk, Margaret, Zalija i Roza. Bilo nas je još, blizanci Taverijevih i sin Bena Slajtmena, ali ukupno sedam boraca."

"Veza koja mi je izmakla bila je ime režisera. Kad praviš film, potreban ti je režiser, neko ko upravlja poslom. On je dinh."

Roland je klimnuo.

"Dinh Sedmorice veličanstvenih je čovek po imenu Džon Stardžis."

Roland je za trenutak stajao nepomično, razmišljajući. Zatim je rekao: Edi je prsnuo u smeh. Nije mogao da se uzdrži. Roland je uvek imao spreman odgovor.

11

"Da bi uhvatio bol", učio ga je Roland, "moraš da zagrizeš kaiš čim ga osetiš. Da li me razumeš? Tog trenutka. Uhvati ga zubima, ne daj mu da mrdne."

"Ukapirao sam. Samo požuri."

"Daću sve od sebe."

Roland je potopio klešta a zatim i nož u dezinfekciono sredstvo. Edi je čekao sa kaišem medu zubima. Kad jednom sagledaš glavnu sliku, stvar prosto bode oči. Roland je heroj komada, vremešni ratnik koga bi u holivudskoj verziji glumila neka postarija ali vitalna zvezda kao što je Pol Njumen ili možda Istvud. On bi bio mladić kog bi glumila neka od najpopularnijih mladih zvezda. Tom Kruz, Emilio Estevez, Rob Lou, neko od njih. Tu su i svima poznate kulise. Brvnara u šumi i situacija koju smo videli bezbroj puta ali koja ipak ima moć da nas uzbudi, vađenje metka.

Nedostaje samo preteći zvuk dalekih bubnjeva. Edi je shvatio da bubnjeva nema zato što su se već pojavili u epizodi o Zlokobnim bubnjevima: božjim bubnjevima. Javili su se u obliku pesme ZZ Topa emitovane preko zvučnika sa svakog ćoška grada Luda. Bilo je sve teže poreći istinu o njihovoj situaciji: oni su likovi u nečijoj priči. Čitav ovaj svet...

Odbijam da poverujem u to. Odbijam da verujem da sam odrastao u Bruklinu samo zbog greške nekog pisca, koja će biti otklonjena u dorađenoj verziji. Hej, padre, u istom smo sosu, odbijam da verujem da sam prozni junak. Ovo je moj jebeni život.

"Hajde Rolande", rekao je. "Vadi ga iz mene."

Revolveraš je sipao nešto dezinfekcione tečnosti preko Edijeve potkolenice, zatim je vrhom noža sklonio tkaninu s rane. Spustio je klešta.

"Spremi se da zagrizeš bol", promrmljao je. Edi je trenutak kasnije baš to i učinio.

12

Roland je dobro znao šta radi. Radio je to i ranije. Metak nije duboko prodro. Sve je bilo gotovo za devedesetak sekundi. Bili su to najdužih minut i po u Edijevom životu. Roland je konačno lupnuo kleštima po Edijevim stisnutim rukama. Kad je otvorio šaku, revolveraš mu je u njih spustio spljošteno zrno.

"Suvenir", rekao je. "Kost ga je zaustavila. Odatle ono struganje."

Edi je gledao u deformisano parče olova na dlanu. Zakotrljao ga je preko linoleuma kao da je kliker.

"Ne treba mi", rekao je i obrisao čelo.

Tauer je, vođen kolekcionarskim refleksom, hitro pokupio odbačeni komadić metala. Za to vreme je preneraženi Dipno ćutke ispitivao otiske zuba na kaišu.

"Kal", rekao je Edi, podižući se na laktove. "Jedna knjiga u tvojoj vitrini..."

"Očekujem da ih dobijem natrag", presekao ga je Tauer. "Vodi računa o njima, mladiću."

"Knjige su sigurno u odličnom stanju", rekao je Edi, spreman da ponovo zagrize jezik ako bude morao. Ili Aronov kaiš akojezik ne bude dovoljan.

"Nadam se da je tako, one su jedino što imam."

"Da, ako ne računaš četrdesetak najvrednijih primeraka u sefovima", umešao se Aron Dipno, ignorišući otrovni pogled svog prijatelja.

"Potpisani Uliks je verovatno najdragoceniji ali ima i nekoliko predivnih Šekspirovih folija, čitav komplet potpisanih Foknerovih dela.

"Arone, molim te prekini."

"... i Haklberi Fina kojeg možeš zameniti za mercedesa kad god poželiš", završio je Dipno.

"U svakom slučaju, jedna od njih je knjiga Jerusalimovo," rekao je Edi. "Iz pera autora..."

"Stivena Kinga", završio je Tauer. Još jednom je osmotrio metak. Ostavio ga je na kuhinjski sto pored posude sa šećerom. "Čuo sam da živi nedaleko odavde. Kupio sam dva primerka Jerusalimova i tri komada njegovog prvog romana, Keri. Planirao sam da skoknem do Bridžtona da bih ga zamolio da ih potpiše. Pretpostavljam da sad od toga nema ništa."

"Ne shvatam šta je čini tako vrednom", rekao je Edi i nastavio: "Uh, Rolande, to boli!"

Roland je proveravao pouzdanost improvizovanog zavoja oko ranjene noge.

"Budi miran", rekao je.

Tauer nije obraćao pažnju na njih. Edi mu je skrenuo pažnju na njegovu omiljenu temu, opsesiju, ljubav. Na ono što bi Golum u Tolkinovim knjigama zvao "moj prekrasni."

"Pamtiš li ono što sam ti rekao kad smo razgovarali o Hoganu, gospodine Din? Ili Doganu ako ti to više odgovara? Rekao sam ti da knjiga postaje raritetna, isto pravilo važi za retke novčiće i marke, iz različitih razloga.

Ponekad je samo potpis dovoljan..."

"Tvoj primerak Jerusalimova nije potpisan."

"Nije, zato što je autor mlad i ne previše poznat. Možda će jednog dana steći ugled..." Tauer je slegnuo ramenima, kao da želi da kaže da sve to zavisi od ka. "Ali ta knjiga... pa, prvo izdanje je štampano u sedam i po hiljada primeraka. Skoro čitav tiraž je prodat u Novoj Engleskoj."

"Zašto? Zato što je pisac iz Nove Engleske?"

"Tako je. Kao što to obično biva, knjiga svoj status rariteta duguje sluća ju.

Lokalni knjižarski lanac je odlučio da je snažno promoviše. Napravili su TV reklamu. Što je nezapamćen potez na tom nivou distribucije. Upalilo je.

Buklend u Mejnu naručio je pet hiljada primeraka prvog izdanja, gotovo sedamdeset procenata, i prodao gotovo sve do jedne. U knjizi je, kao i kod Hogana, bilo štamparskih grešaka. Ne na naslovnoj strani, već na omotu.

Autentično prvo izdanje Jerusalimova se prepoznaje po odštampanoj ceni, Dabldej je u poslednjem času odlučio da podigne cenu sa 7.90 na 8.95 dolara, kao i po imenu sveštenika na omotu."

Roland je digao glavu.

"Šta je sa imenom sveštenika?"

"U knjizi se on zove otac Kalahan. Ali je na omotu neko napisao otac Kodi, što je ime gradskog doktora."

"Kad se sve navedeno uzme u obzir cena knjige je sa devet skočila na devetsto pedeset dolara", čudio se Edi.

Tauer je klimnuo.

"Tako vam je to, mali broj primeraka, preštampana cena, štamparska greška. U skupljanju retkih primeraka postoji i hazarderski element koji smatram... naročito uzbudljivim."

"To se i tako može reći", suvo je primetio Dipno.

"Na primer, pretpostavimo da taj čovek, King, postane čuven i priznat od strane kritike? Priznajem da su šanse male, ali šta ako se tako nešto dogodi? Primerci prvog izdanja njegovog drugog romana su tako retki da moja kopija od sedam stotina pedeset dolara lako može postati deset puta skuplja." Smrknuto je odmerio Edija. "Očekujem da se o njoj zbilja brižljivo starate."

"Siguran sam da neće biti problema", rekao je Edi, pitajući se šta bi Kalvin Tauer mislio da zna kako jedan od junaka drži tu knjigu na polici svog verovatno imaginarnog parohijskog doma. Pomenuti parohijski dom je u gradu koji je brat blizanac s onim iz starog filma u kom Jul Briner glumi Rolandovog blizanca, a Horst Buholc debituje kao Edijev.

Mislio bi da si lud, eto šta bi mislio.

Edi je ustao. Malo se zaneo i uhvatio za kuhinjski sto. Svet se, ubrzo, stabilizovao.

"Možeš li da hodaš?" pitao ga je Roland.

"Ranije sam mogao, zar ne?"

"To je bilo pre čeprkanja po rani."

Načinio je nekoliko probnih koraka i klimnuo. Bol mu je sevao potkolenicom posle svakog pokreta, ali da, mogao je da hoda.

"Daću ti sve perkosete", rekao je Aron. "Ja ću ih lakše nabaviti."

Edi je otvorio usta da kaže jašta, naravno, daj, ali je ulovio Rolandov pogled. Ako prihvati Dipnoovu ponudu, revolveraš neće glasno negodovati i obrukati Edija... ali da, njegov dinh je bio na oprezu.

Setio se govora koji je upravo održao Taueru. Poetične priče o Kalvinu koji kusa gorku čorbu. Govorio je istinu, bila ona poetična ili ne. Očigledno je da ga slični govori neće sprečiti da pokusa isti obrok. Prvo nekoliko perkodana a zatim nekoliko perkoseta. I jedan i drugi lek su pružali olakšanje kao i heroin. Koliko će vremena proći pre no što mu dosadi igra zamenama i ne posegne za pravim izvorom olakšanja?

"Mislim da mi neće trebati", rekao je Edi. "Idemo u Bridžton..."

Roland ga je iznenađeno pogledao.

"Idemo?"

"Idemo. Usput ću uzeti malo aspirina."

"Astina", rekao je Roland, sa neskrivenim odobravanjem.

"Siguran si?" pitao je Dipno.

"Jašta sam", odgovorio je Edi. "Jesam." Zastao je i dodao: "Izvinjavam se."

13

Pet minuta kasnije, njih četvorica su stajali u dvorištu pokrivenom borovim iglicama, slušali su sirene i posmatrali dim koji se već proređivao. Edi se nestrpljivo poigravao ključevima Kelamovog forda. Roland ga je dva puta pitao da li je putovanje do Bridžtona neophodno. Edi mu je dva puta rekao da je gotovo siguran da jeste. Drugi put je dodao (gotovo s nadom) da Roland kao dinh može da ga spreči, ako to smatra neophodnim.

"Ne. Ako misliš da bi trebalo da posetimo tog majstora-pripovedača, uradićemo to. Bilo bi mi lakše kad bih znao da znaš zašto to radiš."

"Mislim da ćemo to shvatiti tek kad dođemo tamo."

Roland je klimnuo, ali je još uvek delovao nezadovoljno. "Znam da, kao i ja, jedva čekaš da odeš s ovog sveta, s ovog nivoa Kule. Ako si rešio da to odložiš, sigurno je da si se na to odlučio podstaknut snažnom intuicijom."

Bio je u pravu, ali nešto nije znao: Edi je primio nov Suzanin signal.

Poruka je ponovo stigla iz njene verzije Dogana. Bila je zarobljenik u sopstvenom telu. Bar je Edi tako shvatio. Nalazila se u 1999. i dobro se osećala.

Ovo se dogodilo dok se Roland zahvaljivao Taueru i Dipnou na pomoći.

Edi je bio u kupatilu. Hteo je da piša, ali je najedanput zaboravio na sve i seo na klozetsku šolju, ne dižući poklopac. Pognuo je glavu i zatvorio oči.

Pokušao je da joj odgovori. Pokušao je da joj kaže da uspori Miju što više može. Od njc je dobio slike dnevnog svetla, njujorškog popodneva, i to nije bilo dobro. Džejk i Kalahan su prošli kroz nepronadena vrata u Njujorku po mraku; Edi je to video sopstvenim očima. Možda će biti u prilici da joj pomognu, ali samo ako uspori Miju.

Potroši dan, rekao je Suzani... ili bar pokušaj. Moraš da ga utrošiš pre no što te odvede tamo gde bi trebalo da se porodi. Čuješ li me? Suz, da li me čuješ? Odgovori mi, ako me čuješ! Džejk i padre Kalahan ti dolaze u pomoć, drž se dotle!

Ćuti, odgovorio mu je prigušeni glas. Jun 1999. Devojke idu okolo ogoljenog trbuha i...

Prekinulo ga je Rolandovo kucanje na vratima kupatila. Interesovao se da li je Edi spreman da krene. Pre mraka bi trebalo da stignu do Tartlbek Lejna u Lovelu, do mesta na kom se, prema Džonu Kelamu, često javljaju dolazeći i gde je realnost jako tanana, ali prvo moraju da otputuju do Bridžtona gde su se nadali susretu sa tvorcem Donalda Kalahana i grada Jerusalimovo.

Biće gadno akoje King u Kaliforniji, gde preraduje knjigu za film ili nešto slično, pomislio je Edi, ali nije verovao da će se to dogoditi. Još uvek su sledili Stazu zraka i put ka. Isto je, po njegovoj pretpostavci, činio i sai King.

"Momci, budite veoma oprezni", posavetovao ih je Dipno. "Tamo će biti dosta policajaca. Da i ne spominjemo Džeka Andolinija i ostatak njegove vesele družine."

"Kad smo kod Andolinija", rekao je Roland, "mislim da je kucnuo čas da vas dvojica nastavite putešestvije i odete tamo gde ga nećete sresti."

Tauer je žestoko reagovao, baš kao što je Edi predviđao.

"Zašto baš sad? Mora da se šalite! Imam spisak sa gotovo dvanaest žitelja ove oblasti koji skupljaju knjige, kupuju, prodaju, trampe se. Neki znaju šta rade, ali ostali..." Pravio se da šiša ovce nevidljivim makazama.

"I u Vermontu možete nabasati na ljude koji prodaju knjige skinute s prašnjavih tavana", rekao je Edi. "Ne zaboraviti koliko nam je bilo lako da vas pronademo. Ti si nam olakšao posao, Kal."

"U pravu je", rekao je Aron videvši kako Kalvin Tauer ćuti, očiju uprtih u vrhove cipela. Dipno se obratio Ediju. "Ja i Kal bar imamo vozačke dozvole. Možemo ih pokazati lokalnoj ili državnoj policiji ako nas njeni pripadnici zaustave. Nešto mi govori da vas dvojica nemate sličnih isprava."

"To je tačno", rekao je Edi.

"Iznenadilo bi me da imate dozvole za nošenje tih zastrašujući velikih revolvera."

Edi je spustio pogled na golemu, i neverovatno staru, revolverčinu što mu je visila na boku, malo ispod pojasa. Podigao je glavu i smeteno pogledao Dipnoa.

"I ta ti je tačna", rekao je.

"Morate biti oprezni. Gledajte da što pre napustite Ist Stonhem. Sve će biti u redu ako budete pazili."

"Hvala", rekao je Edi pruživši mu ruku. "Dugi dani i prijatne noći."

Dipno mu je protresao ruku.

"To su lepe želje, sinko. Plašim se da moje noći u poslednje vreme nisu naročito prijatne. Ako stvari na medicinskom frontu uskoro ne krenu nabolje, ni moji dani neće biti naročito dugi."

"Biće duži nego što misliš", rekao je Edi. "Imam dobar razlog da verujem da imaš još najmanje četiri godine pred sobom."

Dipno je prineo ruku usnama i pokazao ka nebesima.

"Iz tvojih usta u božje uši."

Edi je prišao Kalvinu Taueru dok se Roland rukovao sa Dipnoom. Za trenutak je mislio da mu vlasnik knjižare neće pružiti ruku, ali ipak jeste.

Mada nevoljno.

"Dugi dani i prijatne noći, sai Taueru. Uradili ste pravu stvar."

"Bio sam prinuđen. Vi to znate", rekao je Tauer. "Ovako bez radnje... i imetka... nema mi druge do da odem na prvi pravi odmor u poslednjih deset godina..."

"Majkrosoft", neočekivano je rekao Edi. A zatim: "Limunovi."

Tauer je žmirnuo.

"Oprostite?"

„.Limunovi" ponovio je Edi i prsnuo u smeh.

14

Krajem svog uglavnom beskorisnog života, veliki mudrac i eminentni džanki Henri Din najviše je uživao u par stvari: drogiranju; drogiranju i pričama o čudu koje će napraviti na berzi. Smatrao je da se na polju investicija može meriti sa E.F. Hatonom.⁴

"U jednu stvar ni u ludilu neću ulagati, braco", rekao mu je Henri dok su gluvarili na krovu. To je bilo malo pre Edijevog putovanja na Bahame u svojstvu kokainskog kurira.

"Apsolutno ne mislim da bacim pare na to kompjutersko sranje, Majkrosoft, Mekintoš, Sanio, Sankio, Pentijum, sve to."

"Čini mi se da je to jako popularno", osmelio se Edi. To ga nije naročito zanimalo, ali morali su o nečemu da razgovaraju. "Naročito Majkrosoft.

Pred njim je budućnost."

Henri se potcenjivački nasmejao praveći se da drka.

"Đoka je to, a ne stvar pred kojom je budućnost."

"Ali..."

"Da, da, znam, ljudi sejate oko tog sranja. Stalno dižu cene. Gledam ih i znaš šta vidim?"

"Ne, šta?"

"Limunove!"

"Limunove?" pitao ga je Edi. Mislio je da prati Henrija, ali se izgleda prevario. Sunčev zalazak je te večeri bio zbilja izvanredan. Sve u svemu bio je žešće sjeban.

"Je l’ čuješ šta kažem!" rekao je Henri, zagrevajući se. "Jebeni limunovi!

Zar te u školi nisu ničemu naučili, braco? Limunovi su životinjice koje žive u Švajcarskoj ili već tamo negde. Kad prođe neko vreme, mislim da to rade svakih deset godina, al' nisam siguran, dobiju samoubilački poriv i skaču s litice."

"Opa", rekao je Edi, grizući sebe za obraz da ne bi prasnuo u smeh. "Ti limunovi. Mislio sam da govoriš o sirovini za proizvodnju limunade."

"Jebeni zevzeku", rekao je Henri. Obratio mu se potcenjivačkim ali dobronamernim tonom kojim veliki i eminentni ponekad komuniciraju sa sitnim i neinformisanim. "Bilo kako bilo, poenta je da će svi ti ljudi što se pale na Majkrosoft i Mekintoš i na ne znam koliko drugih jebenih nervozno nervoznih brzih čipova, samo Bila Jebenog Gejtsa i Stiva Jebenog Džobsa učiniti bezobrazno bogatim. Svi stručnjaci se slažu da će se to kompjutersko sranje obrušiti i sagoreti do 1995. Šta će biti sa ljudima koji su u to investirali? Jebeni limunovi će se baciti preko litice u jebeni okean."

"Obični jebeni limunovi", složio se Edi. Ispružio se po još uvek toplom krovu. Strepeo je da Henri ne vidi koliko toga malo razume. Video je milijarde limunova kako klize preko visokih litica, svi su nosili kratke šortseve i male, bele patike, kao m&m čokoladne bombonice u TV spotu.

"Baš tako, al’ mi je žao što se nisam uhvatio za taj Majkrosoft 1982.", rekao je Henri. "Shvataš li da se akcije koje su tad vredele petnaest zelembaća danas prodaju za trideset pet? Majčice mila!"

"Limunovi", zaneseno je ponovio Edi posmatrajući izbledele boje sunčevog zalaska. Tada mu je ostalo manje od mesec dana života u tom svetu, u kom je Ko-Op Siti bio Bruklin sad i zauvek, a Henriju mesec dana života, u tom i bilo kom drugom svetu.

"Da", rekao je Henri, ležeći pokraj njega, "ali, čoveče, voleo bih da sam se uhvatio za njih 1982."

15

Obratio se Taueru ne puštajući mu ruku.

"Dolazim iz budućnosti. Znaš to, zar ne?"

"Znam samo ono što je on rekao o tebi." Tauer je trznuo glavom ka Rolandu.

Zatim je pokušao da oslobodi ruku. Edi ga je čvrsto držao.

"Slušaj me, Kal. Ako me saslušaš i učiniš ono što ti savetujem, garantujem ti da ćeš zaraditi petostruku možda i desetostruku vrednost placa."

"Velika izjava za čoveka koji po svetu ide bez čarapa", rekao je Tauer i ponovo pokušao da se oslobodi. Edi ni ovaj put nije popustio. Nekada mu to ne bi uspelo, ali su mu ruke u međuvremenu ojačale. Kao i volja.

"Velika izjava čoveka koji je video budućnost", ispravio ga je. "Budućnost pripada kompjuterima, Kal. Budućnost je Majkrosoft. Možeš li da zapamtiš to ime?"

"Mogu", rekao je Aron. "Majkrosoft."

"Nikad čuo", rekao je Tauer.

"I nisi", složio se Edi, "mislim da još ne postoji. Ali hoće, uskoro. Biće to nešto veliko. Kompjuteri, je l' važi? Kompjuteri za sve, bar je takav plan.

Tako će biti. Na čelu pokreta će biti Bil Gejts. Uvek Bil, nikada Vilijem."

Na trenutak je pomislio da je ovaj svet drugačiji od onog u kome su on i Džejk odrasli, svet Klaudije i Ines Bečmen umesto Beril Evans, i da veliki kompjuterski genije možda neće biti Bil Gejts; već neki Čin Ho Fuk. Ipak, to nije bilo verovatno. Ovaj svet je bio veoma blizak njegovom; ista kola, iste marke proizvoda koka-kola i pepsi umesto Noz-A-Le, isti ljudi na novčanicama. Mislio je da može da računa da će se Bil Gejts (da i ne spominjemo Stiva Džobsa) pojaviti u pravo vreme.

Na izvestan način ga nije bilo briga. Kalvin Tauer je bio prava jajara. S druge strane, Tauer se dovoljno dugo odupirao Andoliniju i Balazaru. Nije prodao prazni plac. Roland je sad imao kupoprodajni ugovor u džepu.

Dugovali su Taueru pravednu naknadu za ustupljenu nekretninu, nezavisno od simpatija koje su gajili prema njemu. To je starom Kalu i te kako išlo u prilog.

"Majkrosoftove deonice", rekao je Edi, "1982. godine moći ćeš da kupiš za petnaest dolara po komadu. Do 1987, kada sam je otišao na stalni godišnji odmor, iste deonice će vredeti trideset pet dolara po komadu. To je stoprocentna zarada i malo više od toga."

"To ti kažeš", rekao je Tauer, konačno oslobodivši ruku.

"Ako on tako kaže", umešao se Roland, "to mora biti istina."

"Blagodarim", rekao je Edi. Palo mu je na pamet da će, ako je verovati procenama jednog narkomana, Tauer možda načiniti veliki skok, ali mu je nešto govorilo da mu ipak ne preti velika opasnost.

"Hajdemo", reče Roland i napravi kružni gest prstima. "Pođimo, ako zbilja želimo da posetimo tog pisca."

Edi je kliznuo u Kelamov automobil. Bio je siguran da više nikad neće videti Tauera ili Arona Dipnoa. Videće ih jedino padre Kalahan. Počeli su sa opraštanjem.

"Neka vas sreća prati", poručio im je.

"I tebe", rekao je Dipno.

"Da", oglasio se Tauer. Ovaj put nije zvučao neraspoloženo. "Obojici želim sreću. Dugi dani i srećne noći, ili već kako to ide."

Imali su taman dovoljno mesta da se okrenu bez vožnje u rikverc, što je odgovaralo Ediju - nije bio spreman za rikverc, ne još.

Dok se Edi vozio ka Rokit Roudu, Roland se okrenuo i mahnuo. Edi je bio veoma iznenađen tim gestom, što se i videlo na njegovom licu.

"Ovo je kraj igre", rekao je Roland. "Dugo godina sam ga čekao i još duže pripremao. Kraj se približava. Osećam to. A ti?"

Edi je klimnuo. Sve je podsećalo na ono mesto u muzičkom komadu kad svi instrumenti jure ka neumitnom i kataklizmičkom klimaksu.

"Suzana?" pitao je Roland.

"Još je živa."

"Mija?"

"Još uvek kontroliše situaciju."

"Beba?"

"Još uvek je na putu."

"Šta je sa Džejkom? Ocem Kalahanom?"

Edi je stao na raskrsnici, pogledao je u oba pravca i skrenuo.

"Ne znam", rekao je. "Iz tog pravca mi ništa ne stiže. Primaš li ti nešto?"

Roland je odmahnuo glavom. Iz egzotične budućnosti nije bilo nikakvog glasa od Džejka i bivšeg katoličkog sveštenika. Roland se nadao da je s dečakom sve u redu.

Za sada nije mogao ništa da učini.

KITICA: Komala-me-mici

Moraš da hodaš po ivici

Kad konačno dobiješ ono što ti treba

Bićeš srećan do neba.

ODGOVOR: Komala-kom-devet!

Bićeš srećan do neba!

Ali ako želiš da dobiješ ono što ti treba

Moraš da hodaš po ivici.

Deseta strofa
Suzana-Mija, moja podeljena dragana

1

Džon Ficdžerald Kenedi preminuo je jutros u bolnici Parklend memorijal"

Taj glas, ožalošćeni glas: glas Voltera Kronkajta, u snu.

"Poginuo je poslednji američki revolveraš. O, Nesklade!"

2

Kad je Mija napustila sobu 1919 njujorškog Plaza-Park hotela (koji će uskoro postati Regal UNPlaza, Sombral Nort Central projekat, O Nesklade), Suzana je pala u nesvest. Odatle je pala još dublje u divlji san pun groznih vesti.

3

Sledeći glas je pripadao Četu Hantliju, spikeru Hantli-Brinkli vesti. To je bio, na način koji nije razumela, i glas Endrua, njenog šofera.

"Dijem i Nhu su mrtvi", govorio je glas. "Psi rata sad spavaju, počinjc tužna priča; put odavde do Jerihonskog brda popločan je krvlju i grehom.

O, Nesklade! Charyou tree!⁵ Hajde, sazrelo si!" Gde sam?

Pogledala je unaokolo i ugledala betonski zid ispunjen zbrkanim muu lom imena, slogana i pornografskih crteža. U sredini, tamo gde je svako morao da ga vidi, baškario se pozdrav: ZDRAVO CRNČUGO DOBRO DOŠAO U OKSFORD GLEDAJ DA OVDE NE ZANOĆIŠ!

Šorts joj je bio vlažan, a donji veš potpuno mokar. Setila se zašto: iako je garant bio obavešten na vreme, policija je nastojala da ih što duže zadrži u pritvoru. Nehajno su ignorisali horske molbe za upotrebu toaleta. U ćelijama ih nije bilo: nije bilo ni umivaonika; čak ni limene kofe. Nisi morao da budeš pametnjaković iz kviza Dvadeset jedan da bi znao zašto; od njih se očekivalo da pišaju u pantalone, da dođu u dodir sa osnovnim životinjskim potrebama. Na kraju je popustila, onay Odeta Holms...

Ne, pomislila je, ja sam Suzana. Suzana Din. Možda sam ponovo zarobljena, utamničena, ali znam ko sam.

Iz hodnika s ćelijama dopirali su glasovi, glasovi današnjice. Od nje se očekuje da poveruje da stižu sa televizora u pritvorskoj kancelariji, ali to mora biti neki trik. Ili nečija bolesna šala. Zbog čega bi inače Frenk Mekgi govorio da je brat predsednika Kenedija, Bobi, mrtav? Zašto bi Dejv Gerovej iz Tudeja govorio da je predsednikov mali dečak mrtav, da je DonDžon poginuo u avionskoj nesreći? Kako je grozno slušati slične laži, upišan i utamničen u smrdljivoj ćeliji na dubokom jugu? Zašto „Bufalo"

Bob Smit iz Haudi Daudi šoua urla:

„Kavabunga, deco, Martin Luter King je mrtav?" Deca vrište odgovarajući,

"Komala-hajd-Jea! Sviđa nam se to što veliš! Samo je mrtav crnja dobar crnja, zato ubij čamugu danas."

Uskoro će izaći uz kauciju. Tome treba da se nada, tome.

Prišla je rešetkama. Zgrabila ih je. Da, ovo je Oksford Taun, u redu, opet Oksford. Dva čoveka su mrtva pod mesečinom. Neophodna je hitna istraga.

Ona će izaći i odleteti, odleteti, odleteti kući. Uskoro će se susresti sa potpuno novim svetom. Zavoleće novu osobu i postaće nova osoba.

Komala-hajd-hajd, putovanje je tek počelo.

O, ali to je laž. Srce joj veli da se putovanje bliži kraju.

U dnu hodnika se otvaraju vrata, približavaju joj se užurbani koraci. Gleda u tom pravcu, s mnogo nade, očekuje garanta ili zamenika sa svežnjem ključeva, ali umesto toga suočava se s crnkinjom u ukradenim cipelama. To je njeno staro ja. Odeta Holms. Nije bila u Morhausu, već na Kolumbiji. I u svim kafeterijama u Vilidžu. I u Zamku nad ambisom, takođe.

"Slušaj me", rekla je Odeta. "Niko te ne može izbaviti odavde devojko, niko sem tebe."

"Uživaj u tim nogama dok ih imaš, šećeru!" Iz njenih usta je izašao grub i svađalački glas. Ispod agresivnog tona oseća se prisustvo straha. To je glas Dete Voker. "Još malo pa ćeš ostati bez njih! Odseći će ih A voz! Taj čuveni A voz! Čovek po imenu Džek Mort će te gurnuti sa perona stanice Kristofer!"

Odeta je hladno odmerila i rekla,

"Taj voz ne staje na toj stanici. Nikada nije stajao na njoj."

"O čemu to govoriš, kučko?"

Odeta se nije dala zavarati agresivnim i prostačkim nastupom. Znala je s kim ima posla. Znala je i o čemu razgovara. I stub istine je šupalj. Ovo nisu glasovi s gramofona već oni mrtvih prijatelja. Duhovi lutaju ruševnim odajama.

"Vrati se u Dogan, Suzana. Zapamti šta sam ti rekla: samo ti možeš izbaviti sebe. Samo ti možeš podići sebe iz Nesklada."

4

Sad je to bio glas Dejvida Brinklija. Govorio je kako je neki Stiven King pregažen i ubijen pod točkovima kombija marke dodž dok se šetao nedaleko od svoje kuće. King je imao pedeset dve. Autor je velikog broja romana od kojih su najpoznatiji Uporište, Isijavanje i Jerusalimovo. 0, Nesklade, rekao je Brinkli, svet postaje sve mračnije mesto.

5

Odeta Holms, nekadašnja Suzana, pokaza kroz zatvorske rešetke na nešto iza nje. Ponovila je:

"Samo ti možeš spasti sebe. Put oružja je put prokletstva i spasenja; na kraju nema razlike."

Suzana se okrenula, znatiželjna da vidi šta ona pokazuje. Užasnula se videvši to. Krv! Dragi bože, fcrv! Tamo je činija puna krvi. U njoj je neka monstruozna mrtva stvar, mrtva, neljudska beba. Da li je ona ubila?

"Nisam!" vrištala je. "Nisam, nikad to ne bih učinila! NIKADA!"

"Tada če revolveraš umreti a Mračna Kula pasti", reče grozomorna žena u hodniku. Grozna žena u cipelama Trudi Damaskus. "Nastupiće epoha Nesklada."

Suzana je zatvorila oči. Da li može pasti u nesvest? Može li tako napustiti ovu ćeliju, ovaj grozni svet?

Može. Pala je napred, u tamu i tiho pulsiranje mašina. Poslednje što je čula jeste glas Voltera Kronkajta koji javlja kako su Dijem i Nhu mrtvi, astronaut Alen Šepard je mrtav, Lindon Džonson je mrtav, Ričard Nikson je mrtav, Elvis Prisli je mrtav, Rok Hadson je mrtav, Roland od Gileada je mrtav, Edi od Njujorka je mrtav, Džejk od Njujorka je mrtav, svet je mrtav, svetovi su mrtvi, Kula pada, trilioni univerzuma se stapaju i sve postaje Nesklad, sve je ruševina, sve odlazi u bestraga.

6

Suzana je otvorila oči. Usplahireno se obazrela oko sebe. Gušila se, boreći se za vazduh. Gotovo da je ispala iz stolice u kojoj je sedela. Bila je to jedna od onih na točkićima. Mogla je da se kotrlja duž upravljačke konzole pretrpane dugmadima, prekidačima i šarenim lampicama. Iznad njih su bili crno-beli TV ekrani. Vratila se u Dogan. Oksford (Diem i Nhu su mrtvi) je bio samo san. San u snu, ako vam to više odgovara. Ovo je drugačiji i za nijansu prijatniji san.

Većina ekrana koji su prilikom njene poslednje posete pokazivali sliku Kale Brin Stardžisa sad su bili prekriveni snegom ili test signalima. Jedan je pokazivao hodnik na devetnaestom spratu Plaza-Park hotela. Kamera je klizila niz hodnik ka liftovima. Snzana je shvatila da posmatra svet Mijinim očima.

Mojim očima, ispravila se. Nije bila preterano gnevna, ali nedostajala je kap da prelije čašu. Mora ga hraniti, ako misli da se suoči sa neizrecivom stvari koju je videla u snu. Onoj iz ćoška oksfordske zatvorske ćelije.

Nakaznom stvari iz krvlju ispunjene činije.

To su moje oči. Ona ih je samo uzurpirala.

Drugi TV ekran pokazivao je Miju kako stiže do liftova, razgleda dugmad i pritiska ono sa strelicom nadole. Krenuli smo na sastanak sa babicom, pomislila je Suzana, smrknuto posmatrajući ekran. Nasmejala se kratko i neveselo. O, krenuli smo da vidimo babicu divnu babicu iz Oza. Zato što zato što zato što, zato ŠTOOO... zato što čini tako divne stvaril Pred njom su bili brojčanici koje je velikom mukom namestila, do đavola, po cenu velikog bola. EMOCIONALNA TEMPERATURA je još uvek bila na broju 72. Klizni prekidač sa oznakom MOMČE stajao je na položaju USPAVAN. Na monitoru iznad njega videlo se momče, još uvek crno-beo kao i sve drugo: nije bilo uznemirujuće plavih očiju. Apsurdni šporetski prekidač sa oznakom SNAGA TRUDOVA još uvek je stajao na broju 2, ali je najveći broj smeđih lampica u međuvremenu pocrveneo. Bilo je više pukotina na podu, a drevni mrtvi vojnik ostao je bez glave: snažne mehaničke vibracije odvojile su lobanju od kičme. Sada se cerila na fluoroscentne lampe na tavanici.

Igla na brojčaniku SUZANA-MIJA stigla je do kraja žute zone; pred Suzaninim očima zašla je u crveno. Opasnost, opasnost, Dijem i Nhu su mrtvi. Papa Dok Divalije je mrtav, Džeki Kenedi je mrtva.

Pokušala je da ovlada kontrolama, ali se samo uverila u ono što je već znala: bile su blokirane. Mija nije mogla da promeni njihov položaj, ali ili jr zaključala pošto su ionako bile nameštene onako kako njoj odgovara.

Tolikn je mogla da učini.

Zvučnici na tavanici kreštali su i pištali. Poskočila je od straha. Kroz maglu statičkih šumova čula je Edijev glas.

"Suz!...an... uješ me?Potro... an! Učini to preno... uvek... imu. !( ub..li me?"

Na ekranu Mija-Vizija vrata srednjeg lifta su se otvorila. Mama, kidnaperska kučka je ušla unutra. Suzana nije obraćala pažnju. Zgrabila je mikrofon i pritisla klizni prekidač sa strane.

"Edi!" povikala je. "Ja sam u 1999! Devojke idu okolo ogoljenih trbuha i sa vidljivim bretelama od brushaltera..." Hriste, o čemu to lupetam? Napregla se da očisti um od gluposti.

"Edi, ne razumem te! Ponovi šta si rekao, šećeru!"

Neko vreme iz zvučnika nije dopiralo ništa sem statike i povremenih talasa jezive mikrofonije. Htela je da ponovo pokuša s odašiljanjem poruke kad se Edijev glas vratio, ovaj put nešto jasniji.

"Potroši... dan! Džejk... padre Kal... drž se! Potroši... pre no što ona... gde god da... porodila! Ako... znanje!"

"Čujem te, nešto sam razumela!" povikala je. Stezala je srebrni mikrofon tako snažno da je drhtao u njenim rukama. "Ja sam u 1999! Ali te ne razumem dovoljno dobro, šećeru! Ponovi šta si rekao, da bih se uverila da sam u pravu!"

Edi je nestao.

Odložila je mikrofon nakon pola tuceta uzaludnih pokušaja da uspostavi kontakt. Nije čula ništa osim statike. Pokušala je da shvati smisao njegove poruke. Pokušala je da uguši radost zbog činjenice da je Edi još bio u stanju da joj bilo šta saopšti.

„Potroši dan", ponovila je. Taj deo je čula jasno i glasno. „Potroši dan. Što će reći, ubij vreme." To je bilo to. Edi je hteo da Suzana uspori Miju.

Možda zato što joj Džejk i padre Kalahan dolaze u pomoć? U taj deo nije bila sigurna. On joj se nije naročito sviđao. Džejk jeste bio revolveraš, ali je ipak bio dečak. Nešto joj je govorilo da je Diksi Pig prepun veoma neprijatnih likova.

U međuvremenu, na ekranu Mija-Vizija, vrata lifta su se ponovo otvorila.

Mama, kidnaperska kučka je stigla do hotelskog predvorja. Suzana je za neko vreme potisnula Edija, Džejka i padrea Kalahana u stranu. Sećala se kako je Mija odbijala da istupi, čak i kad su Suzanine-Mijine noge pretile da nestanu pod zajedničkim Suzana-Mijinim telom. Bila je, kako kaže pesnik, sama i uplašena u svetu koji nije načinila.

Bila je stidljiva.

Situacija u hotelskom predvorju Plaza-Parka se, za divno čudo, promenila otkad je mama kidnaperska kučka požurila u sobu na telefonski razgovor.

Promenila se iz osnova.

Suzana se nagnula napred i nalaktila na ivicu upravljačke konzole u Doganu. Naslonila je bradu na dlanove. Ovo može biti interesantno.

7

Mija je izašla iz lifta. Odmah je pokušala da se vrati nazad. Udarila je o zatvorena vrata, dovoljno jako da skoro sebi pregrize jezik. Zbunjeno se osvrtala oko sebe, ne shvatajući gde je malena pokretna soba nestala.

Suzana! Šta se ovde dešava!

Crnoputa žena iza čijeg se lica krila nije htela da joj odgovori. Mija je otkrila da joj odgovor i nije potreban. Videla je mesto na kom su se vrata otvarala i zatvarala. Ako pritisne dugme verovatno će se opet otvoriti.

Borila se sa snažnom željom da se vrati u sobu 1919. Tamo nije imala šta da traži. Njen pravi posao je čekao s druge strane hotelskih vrata.

Pogledala je na vrata sa krajnjom zbunjenošću koja je pretila da preraste u paniku posle prve grube reči ili prekornog pogleda.

U sobi je provela nešto više od jednog sata. Za to vreme, nestao je učmali ranopopodnevni mir hotelskog predvorja. Pred hotel je istovremeno prispelo pola tuceta taksija sa Kenedija i Lagvardije, kao i autobus sa japanskim turistima sa Njuarka. Grupa je stigla iz Saporoa. Sastojala se od pedeset parova sa rezervacijama u Plaza-Parku. Bučna gomila je ispunila predvorje. Većina je imala tamne, izdužene oči i sjajnu crnu kosu. Nosili su četvrtaste predmete na uzicama oko vrata. Svaki čas bi podigli te objekte nišaneći druge ljude. Usledio bi zaslepljujući blesak, smeh i uzviđ Domo!

Domo! Tri reda su vijugala ka recepciji. Dva nova hotelska službenika pomagala su predivnoj ženi koja je primila Miju. Radili su mahnitim tempom. Široko i visoko predvorje odjekivalo je od smeha i žive konverzacije na stranom jeziku koji je Miju podsećao na živahno cvrkutanje ptica. Ogledala na zidovima samo su uvećavala zbrku, činilo se da pridošlica ima dvostruko više.

Ustuknula je. Nije znala šta da radi.

"Napred!" povikao je recepcioner i zazvonio. Zvuk se prolomio Mijinim konfuznim mislima kao srebrna strela. "Napred, molim vas!"

Nasmejani muškarac, s crnom kosom slepljenom uz lobanju, žutom kožom i kosim očima iza okruglih naočara, dotrčao je do Mije, držeći jednu od onih četvrtastih bleštećih stvari. Zauzela je odbrambeni položaj, spremna da ga ubije ako je napadne.

"Slikate mene i ženu?"

Ponudio joj je sjajnu stvar. Hteo je da je uzme. Ustuknula je, pitajući se da li ispušta radijaciju. Da li blesak može da naudi bebi?

Suzana. Šta da radim?

Nije bilo odgovora. Odbija saradnju, naravno. Nije mogla očekivati njenu pomoć posle svega što se dogodilo, ali...

Nasmešeni muškarac joj je uporno nudio blistavu mašinu. Delovao je pomalo zbunjeno, ali ne i prestrašeno.

"Vi slikati, molim?" Gurnuo joj je četvrtasti predmet u ruke. Odstupio je i zagrlio damu koja je izgledala baš kao i on izuzev što joj je sjajna crna kosa bila zabačena preko čela. Imali su iste okrugle naočari.

"Neću", rekla je Mija. "neću, oprostiti... neću." Činilo joj se da će je panika nadvladati. Kovitlala se i bleštala pred njom (ti slikati mi ubiti bebu) pa je Mijin prvi impuls bio da baci četvrtasti predmet na pod. Plašila se da se ne polomi i oslobodi đavolsku napravu što proizvodi munje.

Pažljivo ga je spustila na pod, ljubazno se smešeći preneraženom japanskom paru (muškarac je još uvek grlio ženu) i požurila preko predvorja u pravcu radnjice. Promenila se i klavirska pratnja; nežne melodije ustupile su mesto nečem zbrkanom i disonantnom, ekvivalentu muzičke glavobolje.

Treba mi nova košulja zato što je ova poprskana krvlju. Nabaviću košulju i krenuti za Diksi Pig. Šezdeset prva i Leksingvort... Leksington, hoću reći, Leksington... tamo ću roditi bebu. Rodiću bebupa će se sva ova zbrka okončali. Tada ću se smejati ovom paničnom strahu.

I u radnji je zatekla gužvu. Japanke su razgledale suvenire i cvrkutale jedna s drugom na svom ptičjem jeziku čekajući da muškarci obezbede hotelske sobe. Mija je videla policu punu košulja, ali nije mogla da joj priđe od znatiželjnih žena. Ispred kase protezao se dugačak red.

Šta da radim, Suzana? Moraš mi pomoći!

Pa, možda i hoće. Ako joj neko ponudi odgovarajući podsticaj, naravno, ali...

Jedini podsticaj koji želim je istina, hladno je izgovorila Suzana.

Neko se očešao o Miju, na vratima radnje. Okrenula se, spremna na sve.

Ako je to neki neprijatelj ili neprijatelj njenog momka, isteraće mu oči.

"Žao mi je", rekla je nasmešena, crnokosa žena. Držala je, kao i muškarac pre nje, jednu od onih bleštavih stvari. Okruglo stakleno oko buljilo je u Miju sa sredine tajanstvenog predmeta. Mogla je da vidi sopstveno sitno, tamno i zbunjeno lice. "Slikati, molim? Slikati mene i prijatelja?"

Mija nije znala šta žena govori, šta hoće, niti šta bleštava sprava treba da uradi. Znala je samo da je okružena preterano velikom gužvom, da ljudi ima na sve strane i da je ovo jedna velika ludnica. Kroz stakleno pročelje videla je da slična vreva vlada i na ulici. Videla je žuta i velika crna vozila sa neprozirnim prozorima (iako su oni unutra nesumnjivo mogli da vide šta se napolju dešava). Kraj ivičnjaka je grmelo ogromno srebrno vozilo.

Negde u blizini digla se stravična buka. Mija nikada nije čula bušilicu pa je pomislila da čuje paljbu iz brze pucaljke. Niko od prolaznika nije zalegao na pločnik; svi su mirno šetali.

Kako će sama stići do Diksi Piga? Ričard P. Sajr je rekao da je siguran kako će joj Suzana pomoći da ga nade, ali se Suzana već duže vreme nije oglašavala. Mija je bila na ivici panike.

Suzana je baš u tom trenutku progovorila.

Spremna sam da ti se nađem, odvešću te do mirnog mesta gde ćeš povratiti dah i srediti problem s košuljom, ako mi pošteno odgovoriš na neka pitanja?

O čemu?

O bebi, Mija i o majci. O sebi.

Već sam to učinila!

Ne bih se složila. Mislim da ne pripadaš redu elementarnih demona baš kao... ni ja. Hoću istinu.

Zašto?

Hoću istinu, ponovila je Suzana. Zatim se ućutala, odbijajući da odgovori na Mijina pitanja. Mija se slomila kad joj je prišao još jedan nasmešeni čovečuljak sa još jednom bleštećom stvari. Činilo joj se da sama neće moći da prođe hotelskim predvorjem: kako li će tek doći do tog Diksi Piga?

Posle toliko godina u (Fediku) (Neskladu) (Zamku nad ambisom), prisustvo tolikog mnoštva je izluđivalo. Kad bolje razmisli, zašto ne bi otkrila ono malo što zna toj tamnoputoj mršavici? Ona, Mija, ničija kći, majka jednoga, čvrsto je držala kontrolu. Kakve štete može imati od otkrivanja istine?

U redu, rekla je. Daću ti to što tražiš, Suzana ili Odeta ili kogod da si.

Samo mi pomozi. Odvedi me na to mirno, skrovito mesto.

Suzana Din je istupila.

8

Pored pijano bara bio je ženski toalet, odmah iza pijaniste. Zatekla je dve žutokože, crnokose, kosooke gospe pored umivaonika. Jedna je prala ruke dok je druga udešavala kosu. Bučno su cvrkutale na svom ptičjem jeziku.

Nisu obraćale pažnju na kokudžin gospu koja je prošla kraj njih ka kabinama.

Trenutak kasnije su izašle, ostavivši je u blaženoj tišini narušenoj tihom muzikom iz zvučnika.

Mija je shvatila kako brava funkcioniše. Zaključala je vrata. Spremala se da sedne na klozetsku šolju kad joj je Suzana poručila: Prevrni je naopako.

Šta?

Košulju, ženo. Prevrni je naopako, u ime oca!

Mija nije razumela. Bila je preneražena.

Košulja je bila grubo tkana kalumka, kakvu su, za hladnijih dana, nosila oba pola na pirinčanim poljima Kale. Odeta Holms bi rekla da ima okruglu kragnu. Nije imala dugmad pa se mogla lako obući naopaku, ali...

Suzana se nestrpljivo oglasila:

Hoćeš li stajati tako dok se ne smrkne? Obuci je naopako! I uvuci krajeve u farmerke.

Z... Zašto?

Tako ćeš bolje izgledati, smesta joj je odgovorila Suzana, krijući pravi razlog. Htela je da osmotri telo ispod pojasa. Ako su noge bile Mijine, nije ni čudo što su bile bele. Bila je opčinjena (i pomalo zgađena) idejom da je postala dvobojna mešanka.

Mija je oklevala. Prstima je trljala krvave mrlje na izgužvanoj košulji, tačno iznad leve dojke. Iznad srca. Da je obuče naopako! U predvorju joj je kroz glavu prošlo tuce polusvarenih ideja (najupotrebljivija je bila ona o opčinjavanju ljudi u radnji kornjačicom), ali oblačenje košulje naopako nije bila među njima. Što je samo pokazalo, pretpostavila je, razmere panike.

Ali sad...

Da li joj je Suzana zbilja potrebna u ovom prenaseljenom i zbunjujućem gradu, tako različitom od tihih odaja zamka i još tiših ulica Fedika? Zar ne može sama od Šezdeset prve ulice i Leksingvorta?

Leksingtona, rekla je žena zarobljena u njoj. Leksingtona. Stalno to zaboravljaš, zar ne?

Da. Da, baš tako. Nije bilo razloga da zaboravlja tako jednostavnu stvar.

Možda nije bila u Morhausu. Ni u Morhausu niti u bilo kojoj kući, ali nije bila glupa. Pa zašto...

Šta je? Pitala je. Zbog čega se smeješ?

Ništa, odgovorila je žena unutar nje... smejući se. Smeh je ličio na prezrivo cerekanje. Miji se to nije dopadalo. Gore, u sobi 1919, Suzana je vrištala na nju obuzeta mešavinom užasa i gneva, optužujući je za izdaju ljubljenog čoveka i svog vođe. Mija se postidela pred njom. To joj nije prijalo. Ali se bolje osećala kad je žena u njoj bespomoćno urlala i plakala. Smeh je činio nervoznom. Ova verzija tamnopute žene pokušavala je da preokrene situaciju; možda je mislila da je već preokrenula. Što je, naravno, bilo nemoguće, ona je pod kraljevom zaštitom, ali...

Reci mi zašto se smeješ!

O, to nije tako važno, rekla je Suzana. Samo što je sad zvučala kao ona druga, Deta. Mija je mrzela tu drugu. Malo je zazirala od nje. Setila sam se onog baje Sigmunda Frojday slatkišu. Bio je bleskast, al’ nije bio glup.

Reko je da kad neko stalno nešto zaboravlja, možda to radi zato što želi da na to zaboravi.

To je glupo, hladno je odgovorila Mija. Otvorila su se vrata nedaleko od kabine u kojoj su njih dve tako lepo razgovarale. Dve nove dame su ušle u toalet, ne, najmanje tri ili čak četiri, cvrkučuči na ptičjem jeziku. Cerekale su se tako da je Mija stisnula zube. Zašto bih želela da zaboravim mesto na kome će mipomoći da seporodim?

Pa, taj Frojd, taj inteligentni, bleskasti, bečki ljubitelj cigareta, tvrdi da ispod uma postoji još jedan um, zove ga nesvest ili podsvest, uglavnom je u pitanju neka jebena svest. Ne tvrdim da tako nešto postoji, već on to kaže.

(Potroši dan, rekao joj je Edi, to je sigurno. Potrudiće se da ga posluša.

Samo se nadala da na taj način neće doprineti Džejkovoj i Kalahanovoj pogibiji.)

Taj bleskasti Frojd, nastavila je Deta , tvrdi da je nesvest ili podsvest često pametnija od one na vrhu. Donji deo uma brže se probija kroz razne naplavine od gornjeg. Možda tvoja podsvest shvata ono što ti stalno govorim, da je tvoj pobro Sajr obična lajava i lažljiva strvina koja će ti na kraju maznuti bebu. Ne znam šta će ondak s njomy možda će je iseći} baciti u onaj sud i njome naraniti vampire kao verne pse. Tvoja beba će mu onda doći ko zamena za one konzerve, nešto kao Alpo ili Purina⁶ za vampire...

Umukni! Umukni, pogana lažljivice!

Oči su joj zaigrale kad su se žene ptice glasno nasmejale pored umivaonika, pribojavajući se da joj ne iscure iz duplji. Htela je da izleti napolje, da ih zgrabi za kosu i da im razlupa glave o ogledala. Htela je da ih lupa sve dok im krv i mozak ne prsnu do tavanice.

Mirno, mirno, oglasila se žena unutar nje. Sad je zvučala kao Suzana.

Laže! Ta kučka LAŽE!

Ne, odgovorila je Suzana tako samouvereno da se ledena strela zebnje zabila u Mijino srce.

Samo govori ono što misli, tu nema zbora, ali ne laže. Hajde, Mija, prevrni majicu.

Žene ptice su prhnule iz toaleta posle poslednje i najbučnije provale smeha.

Mija je svukla majicu preko glave, ogolivši Suzanine grudi. Imale su boju kafe sa primesom mleka. Njene oduvek sitne bradavice sada su bile mnogo veće, vapile su za gladnim usnama.

Majica je sa unutrašnje strane imala mnogo sitnije, smeđe mrlje. Obukla je i otkopčala dugmad na farmerkama da bi uvukla majicu. Suzana je opčinjeno posmatrala kožu iznad stidnih dlačica. Koža joj je posvetlela tako da je podsećala na mleko sa malo dodate crne kafe. Ispod njih su bile bele noge žene koju je srela na bedemima zamka. Znala je da bi, kad bi Mija spustila farmerke do članaka, ugledala izubijane i izgrebane potkolenice koje je već videla kad je Mija, prava Mija, gledala preko Nesklada ka crvenom sjaju iznad kraljevog zamka.

Suzana se silno uplašila. Ubrzo je pronašla razloge svog straha. Da je od Mije samo pozajmila deo nogu koji je Odeta Holms izgubila pod kompozicijom podzemne železnice kad je Džek Mort gurnuo na šine, bila bi bela samo od kolena naniže. Medutim i njene butine su pobelele. Isti proces je zahvatio i njeno međunožje. Prolazila je kroz čudesni preobražaj.

Krade ti telo, veselo se ubacila Deta. Uskoro ćeš imati i beli stomačić... bele sise... beli vrat... bele obraze...

Prestani, upozorila je Suzana, ali kada je Deta Voker slušala njena upozorenja?

Njena ili bilo čija?

Na kraju ćeš, kao šlag na tortu, dobiti beli mozak, devojko! Mijin mozak!

Zar to neće biti zabavno? Sto posto! Bićeš Mija od glave do pete! Niko neće da te dira kad sedneš u prednji deo autobusa!

Majica je prešla preko butina; farmerke su bile zakopčane. Mija je sela na šolju. Na vratima ispred nje bio je nažvrljani grafit: BANGO TVOR ČEKA KRALJA!

Koje taj Bango Tvor? pitala je Mija.

Nemam pojma.

Ja mislim... Bilo je teško, ali je Mija nekako skupila snage da to izgovori.

Mislim da ti dugujem zahvalnost.

Suzanin odgovor bio je hladan i brz.

Zahvali mi se istinom.

Prvo mi reci zašto si mi uopšte pomogla, posle onog...

Mija ovaj put nije završila misao. Volela je da o sebi misli kao o hrabroj osobi, onoliko odvažnoj koliko je to bilo potrebno njenom momku, ali ovaj put nije mogla da završi.

Nakon što si izdala čoveka kog volim ljudima koji su ništa drugo do pešadija Grimiznog Kralja? Nakon što si odlučila daje u redu da oni ubiju mogda bi ti zadržala svog momka? To bi htela da znaš?

Mija je teško podnosila ove prekore, ali je trpela. Morala je da trpi.

Da gospo, ako baš želite da znate.

Ovaj put joj je odgovorila ona druga, za nju karakterističnim, grubim, kreštavim, nasmejanim, trijumfalnim i otrovnim, glasom, gorim od vriskavog smeha žena ptica. Mnogo gorim.

Zato što su se moji momci izvukli, eto zašto. Pregazili su tvoje šeprtlje!

Digli su u vazduh sve one koje nisu izbušili!

Ovo je duboko uzdrmalo Miju. Bez obzira da li je to bilo tačno ili ne, zla i dobro raspoložena žena je verovala da jeste. Ako su Roland i Edi Din još uvek među živima, možda Grimizni Kralj nije baš tako jak i svemoguć kao što joj je rečeno? Zar je moguće da je grešila u pogledu...

Prestani, prestani, ne možeš da misliš na taj način!

Pomogla sam ti iz još jednog razloga. Zla žena je nestala. Ona druga se vratila. Bar na neko vreme.

Iz kog?

To je i moja beba, rekla je Suzana. Ne želim da bude ubijena.

Ne verujem ti.

Ipak je verovala. Zato što je žena unutar nje bila u pravu: Mordred Desčejn od Gileada i Nesklada pripadao je obema ženama. Ona loša nije marila, ali ova druga, Suzana, očigledno je osećala privlačnu moć momka. Ako je imala pravo u pogledu Sajra i onih koji su je čekali u Diksi Pigu.. ako su bili lažovi i prevaranti...

Prestani. Prestani. Nemam gde da odem.

Imaš gde, brzo je reagovala Suzana. S Crnom trinaesticom možeš otići bilo gde.

Ne razumeš. Pratio bi me. Pratio bi je.

Imaš pravom ne razumem. Razumela je, ili je bar mislila da razume, ali...

Edi je rekao, Potroši dan.

U redu, pokušaću da ti objasnim. Ni ja ne razumem sve, neke stvari su mi nepoznate, ali ću ti reći ono što znam.

Hvala t...

Suzana nije stigla da završi. Ponovo je propadala, kao Alisa u zečjoj rupi.

Kroz šolju, kroz pod, kroz cevi ispod njega, u drugi svet.

9

Na kraju dugog poniranja nije se obrela u zamku, ne i ovaj put. Roland im je ispričao nekoliko priča iz godina lutanja, o vampirskim medicinskim sestrama i malim doktorima Elurije, hodajućim vodama Istočnog Dauna i priču o nesrećnoj prvoj ljubavi. Ovo je pomalo ličilo na pad u jednu od takvih priča. Ili u jednu od instant- opera („vesterna za odrasle", kako su ih zvali) na još relativno novoj televiziji ABC: Šugarfut sa Taj Hardinom, Maverik sa Džejmsom Garnerom i, lični favorit Odete Holms, Čejen, sa Klintom Vokerom. (Odeta je napisala jedno pismo programskom odboru ABC-ja, predloživši im da jednim potezom, snimanjem serije o crnačkom kauboju lutalici smeštenoj u vreme posle građanskog rata, osvoje nove vrhunce i zadobiju novu publiku. Nikad nije dobila odgovor. Zaključila je da je pisanje tog pisma bilo gubljenje vremena, smešan pokušaj.) Videla je štalu sa konjima za iznajmljivanje i tablom JEFTINA OPRAVKA KONJSKE OPREME. Na hotelu je pisalo TIHE SOBE, DOBRI KREVETI.

Nabrojala je najmanje pet saluna. Ispred jednog od njih vrteo se zarđali robot na škripavim gusenicama. Tresao je napred-nazad svojom sijaličastom glavom. Iz zvučnika u obliku roga nasred jednostavnog lica širio se glas:

"Devojke, devojke, devojkel Neke su humići a neki kubići, al' ko još za to mari, nema razlike, rade šta god hoćete bez zadrške, ne mogu reći ne.

Pružaju sve vrste zadovoljstva! Devojke, devojke, devojke! Neke su kubići a neke su prave, razlike nema kad do onog dođe! Rade šta god poželite!

Žele isto što i vi!"

Pored Suzane je koračala divna bela žena, nabreklog stomaka, izgrebanih nogu i svilenkaste crne kose. Prošle su pokraj trošne, lažne fasade FEDIK SALUNA MESTA ZA DOBAR PROVOD S BAROM I VODVILJOM. Nosila je izbledelu kariranu haljinu koja je na čudovišan, gotovo apokaliptičan način isticala njenu poodmaklu trudnoću. Izgrebane i iznošene čizmice zamenile su sandale sa bedema zamka. I Suzana je imala istu obuću.

Koračale su tupo trupkajući po drvenom šetalištu.

Iz jednog od napuštenih barova dopirala je iskidana džez numera. Suzana se setila stare pesme: Gomila mladića podvriskuje u Malamut salunu!

Provirila je između dvokrilnih vrata. Nije bila iznenađena kad je ugledala natpis MALAMUT SALUN.

Usporila je i pogledala kroz dvostruka vrata. Opazila je hromirani pijano koji je svirao sam od sebe. Prašnjave dirke su se dizale i spuštale. Golema me-hanička muzička kutija je zasigurno izrađena u pogonima Nort Central PozitronikSa. Skalamerija je uveseljavala praznu prostoriju sa mrtvim robotom i dva skeleta u poodmaklom procesu raspadanja, na prelazu iz kostiju u prašinu.

Na kraju jedine gradske ulice uzdizao se zid zamka. Bio je tako visok i širok da je zamračio veći deo neba.

Suzana se iznenada udarila pesnicom po glavi. Zatim je ispružila ruke i pucnula prstima.

"Šta radiš?" pitala je Mija. "Reci mi, preklinjem te."

"Hoću da znam da li sam ovde. Da li sam fizički prisutna."

"Jesi."

"Izgleda. Ali, kako?"

Mija je odmahnula glavom, što je značilo da ni ona ne zna. Suzana joj je verovala. Ni Deta nije reagovala.

"Ovo nije ono što sam očekivala", rekla je Suzana, osvrćući se oko sebe.

"Ovo ni najmanje ne odgovara mojim očekivanjima."

"Stvarno?" pitala je njena družbenica (ne preterano zainteresovanim tonom). Mija se kretala onim nespretnim ali čudnovato simpatičnim pačjim korakom tako karakterističnim za žene u poslednjem stadijumu trudnoće.

"Šta si očekivala, Suzana?"

"Očekivala sam nešto u većoj meri srednjovekovno. Više kao ono."

Pokazala je na zamak.

Mija je slegnula ramenima kao da hoće da kaže to ti je to, uzmi ili ostavi.

Rekla je, "Je l' ona druga s tobom? Ona gadna?"

Mislila je na Detu, naravno.

"Ona je uvek sa mnom. Ona je deo mene, baš kao što je momče deo tebe."

Umirala je od znatiželje da sazna kako Mija može biti trudna kad se nije pojebala.

"Uskoro ću se osloboditi momka", reče Mija. "Hoćeš li se ti ikad nje rešiti?"

"Mislila sam da jesam", poverila joj se Suzana. "Vratila se. Najviše zbog tebe."

"Mrzim je."

"Znam." Suzana je znala i više. Mija se plašila Dete. Plašila se mnogo, mnogo.

"Ako progovori, naši pregovori su okončani."

Suzana je slegnula ramenima.

"Ona dolazi i govori kad joj se svidi. Ne traži odobrenje."

Ispred njih je bio luk sa znakom:

STANICA FEDIK

JEDNOŠINAC PATRICIJA ISKLJUČEN IZ SAOBRAĆAJA

ČITAČ OTISAKA PALCA NE RADI

POKAŽITE KARTE

NORT CENTRAL POZITRONIKS VAM SE ZAHVALJUJE NA ISKAZANOM STRPLJENJU

Znak nije zanimao Suzano koliko dve stvarčice na podu prljave stanične platforme: glava i ručica, ostaci istrulele dečje lutke i iscerena maska pored njih. Iako je izgledalo da je maska od čelika, najveći deo nje istrulio je baš kao da je od mesa. Iscereni zubi podsećali su na mačje čeljusti. Oči su bile staklene. Sočiva, smatrala je Suzana, nesumnjivo delo Nort Central Pozitroniksa. Oko maske je visilo nekoliko traka i krpica zelene tkanine, ostaci nekadašnje kapuljače. Suzani nije bilo teško da u mislima spoji ostatke lutke i Vuka; njena mama, kako je Deta volela da priča (naročito napaljenim dečacima na parkinzima drumskih svratišta), nije odgajala budale.

"Ovde ih dovode", rekla je. "Ovde Vukovi dovode blizance otete iz Kala Brin Stardžisa. Gde ih, šta već? operišu."

Njena družbenica je pokazala nešto na kraju jedine ulice u Fediku.

Poslednja zgrada pre bedema zamka bila je dugačko limeno zdanje od prljavog, talasastog lima, zarđalog, izuvijanog krova. Svi prozori sa njihove strane bili su zatvoreni. Na toj strani je bila duga čelična šipka sa privezanih sedamdesetak konja. Svi su bili sivi. Neki su se prevrnuli. Ležali su sa nogama uperenim u nebesa. Jedan ili dvojica okrenuli su glavu ka ženskim glasovima ukočivši se u tom položaju. To je bilo izuzetno neobično ponašanje za konje, ali oni i nisu bili pravi konji. To su bili roboti ili kiborzi. Ronald je za njih imao mnoštvo termina. Mnogi od njih su se odavno pokvarili ili istrošili.

Ispred zgrade bila je zarđala čelična tabla. Na njoj je pisalo:

NORT CENTRAL POZITRONIKS, LTD

Sedište Fedik

Eksperimentalna stanica luk 16

Režim maksimalne bezbednosti

USMENA LOZINKA I OTISAK OKA

"To je drugi Dogan, zar ne?" pitala je Suzana.

"Pa, jeste i nije", rekla je Mija. "To je, u stvari, Dogan nad Doganima."

"Ovde Vukovi dovode decu."

"Jašta, i dovodiče ih opet", rekla je Mija. "Kraljev rad će se nastaviti kad problemi koje je prouzrokovao tvoj prijatelj revolveraš budu rešeni. Ne sumnjam u to."

Suzana se znatiželjno zagledala u nju.

"Kako možeš tako pribrano da govoriš o tako okrutnim stvarima?" pitala je.

"Dovode decu i prazne im glave kao... kao tikve. Rade to deci koja nikom nisu naudila! Nazad šalju velike, balave idiote koji porastu do divovske veličine i umru u teškoj agoniji. Da li bi bila tako krvožedna, Mija, da je tvoje dete prebačeno preko jednog od tih sedala. Da vrišti tvoje ime, mašući ručicama?"

Mija se zacrvenela, ali je ipak izdržala Suzanin pogled.

"Svako mora da sledi put koji mu je ka odredila, Suzano od Njujorka. Moje je da rodim i odgajim momka i tako okončam pohod tvog dinha. I njegov život."

"Imponuje mi što svako zna šta mu je ka namenila", oglasila se Suzana.

"Zar ne misliš da je to divno?"

"Mislim da me zadirkuješ zato što me se plašiš", žustro je odvratila Mija.

"Samo napred, ako ćeš se zbog toga bolje osećati." Raširila je ruke i načinila blag, podsmešljiv naklon iznad svog velikog stomaka.

Stali su ispred radnje ŠEŠIRI & ŽENSKA ODEĆA, preko puta fedičkog Dogana. Suzana je pomislila:

Potroši dan, ne zaboravi daje to drugi deo tvog zadatka. Ubijaj vreme.

Neka to čudnovato telo koje delimo ostane što duže u kabini ženskog toaleta.

"Ne zadirkujem te", rekla je Suzana. "Samo želim da se poistovetiš sa svim unesrećenim majkama."

Mija je besno zavrtela glavom. Vrana kosa zalepršala joj je preko ušiju, šamarajući je po ramenima.

"Ja ne utičem na njihovu sudbinu, gospo, niti one na moju. Prištedeću svoje suze, blagodarim. Hoćeš li da čuješ moju priču?"

"Da, molim te."

"Hajde da sednemo, pošto su mi noge bolne i otečene."

10

Prošle su pored nekoliko trošnih fasada, dok se nisu skrasile u Džin-Papi salunu. Tamo su pronašle stolice sposobne da izdrža njihovu težinu. Salun im se nije dopao. Mirisao je na prašinu i smrt. Izvukli su stolice na trem.

Mija se spustila u svoju uz bučni uzdah olakšanja.

"Uskoro", rekla je. "Uskoro ćeš se poroditi, Suzano od Njujorka, a s tobom ću i ja."

"Možda, ali mi ništa nije jasno. Ponajmanje zašto se toliko žuriš u naručje tog Sajra ako znaš da služi Grimiznom Kralju."

"Ćuti!" rekla je Mija. Sedela je raširenih nogu. Posmatrala je pustu ulicu preko isturenog, golemog trbuha. "Kraljev čovek mi je pružio priliku da ostvarim svoju sudbinu. Ne Sajr već neko mnogo značajniji od njega. Neko kome se Sajr pokorava. Čovek po imenu Valter."

Suzana se trgnula na pomen Rolandovog drevnog neprijatelja. Mija je pogledala, počastivši je neprijatnim osmehom.

"Vidim da ti je njegovo ime poznato. Pa, možda će to skratiti naš razgovor.

Bogovi znaju da je već bilo previše priče; nisam ja za to stvorena. Stvorena sam da rodim momče i odgajim ga. Ništa više i ništa manje od toga."

Suzana je ćutala. Ubijanje je bilo njen zanat, a ubijanje vremena njen trenutni cilj. Mijina jednostranost počela je da joj smeta. Da i ne pominjemo koliko je plašila.

Mija je nastavila, kao da joj čita misli:

"Ja sam ono što sam i zadovoljna sam sobom. Šta me briga ako drugi nisu?

Pljujem ja na njih!"

Govori kao Deta Voker u najgorem raspoloženju, pomislila je Suzana, ali nije progovorila. Ćutanje je bilo bezbednija varijanta.

Mija je, posle kratke pauze, nastavila.

"Lagala bih ako bih rekla da boravak na ovom mestu kod mene ne izaziva izvesna sećanja. Jašta!" Neočekivano se nasmejala. Bio je to predivan i melodičan smeh.

"Ispričaj mi svoju priču", rekla je Suzana. "Ovaj put nemoj ništa izostaviti.

Imamo dovoljno vremena do obnavljanja trudova."

"Imamo li?"

"Imamo. Ispričaj mi."

Mija je neko vreme posmatrala ulici pokrivenu prašnjavim oganom i tužnom patinom samoće. Suzana je, čekajući početak priče, po prvi put opazila neobično odsustvo senki. Vidljivost je bila dobra uprkos odsustvu meseca. Ipak nije mogla reći da je bio dan.

Ovde nema vremena, šapnuo je unutrašnji glas, nepoznati glas. Ovo je mesto između, Suzana; mesto bez senkigdeje vreme zadržalo vazduk Mija je ispričala svoju priču. Trajala je kraće no što je Suzana očekivala (kraće nego što joj je odgovaralo, prekratko da potroši dan), ali je mnogo toga objašnjavala. Više nego što se Suzana nadala. Slušala je sa sve većim besom, što je bilo potpuno razumljivo. Tog kobnog dana u kamenom prstenu nije samo silovana. Pokradena je, bila je to najčudnija vrsta krađe koju je neka žena doživela.

Još uvek je trajala.

11

"Pogledaj tamo, molim te", rekla joj je žena golemog trbuha. "Pogledaj i vidi Miju kakva je bila pre no što se domogla svog imena."

Suzana je pogledala na ulicu. Isprva nije videla ništa osim napuštene zaprege, odavno presušenog pojila i bleštavi srebrni predmet, verovatno otpali komad kaubojske mamuze.

Pred njom se lagano oblikovala magličasta figura. Uobličila se u formi nage žene. Još pre no što se u potpunosti oblikovala bilo je jasno da je u pitanju žena neuporedive lepote. Nije mogla da proceni njenu dob. Crna kosa joj je milovala ramena. Trbuh joj je bio ravan i gladak. Pupak je podsećao na šoljicu u koju bi svaki muškarac koji je ikad voleo žene rado zavukao jezik. Suzana (ili možda Deta) je pomislila, Do đavola ija bih gurnula svoj. U međunožju prikaze nazirala se sočna pukotina. Sve u svemu, bila je neodoljivi mamac za posmatrače.

"Tako sam izgledala kad sam stigla ovamo"? rekla je trudna verzija prikaze iz stolice na tremu. Govorila je tonom žene koja pokazuje fotografije s odmora. Evo mene u Velikom kanjonu. Ovo sam ja kod Velike Kulijeve brane; evo me na glavnoj ulici Fedika. Kako vam se dopadam. I trudnica je bila prelepa, ali ne na isti, jezivi način karakterističan za prikazu na ulici.

Trudnici su se mogle odrediti godine, kasne dvadesete, na licu joj se ogledalo proživljeno iskustvo. Uglavnom bolno.

"Rekla sam ti da sam jedna od elementarnih, ona koja je vodila ljubav s tvojim dinhom, ali je to bila laž. Jasno mi je da si posumnjala. Nisam lagala zarad neke koristi, već da bi... ne znam... zbog čežnje, pretpostavljam.

Htela sam da beba na taj način bude moja, da..."

"Da bude tvoja od samog početka."

"Jašta, od početka, vaistinu." Posmatrali su nagu ženu koja se šeta ulicom, njišući rukama dok su joj se mišići na izduženim leđima grčili, a bokovi ljuljali s jedne na drugu stranu kao nezaustavljivo klatno. Nije ostavljala tragove na oganu.

"Rekla sam ti da je nakon povlačenja Prima izvestan broj bića iz nevidljivog sveta ostao. Većina je uginula, baš kao ribe i morska stvorenja zaostala na obali, nemoćna da se prilagode stranom elementu, vazduhu.

Ali, neka se uvek prilagode. Ja sam bila jedno od tih nesrećnih stvorenja.

Lutala sam uzduž i popreko po nepreglednim pustolinama. Uzimala bih ovaj oblik pri svakom susretu sa muškarcem."

Žena na ulici klizila je po oganu kao model po pisti (koji je zaboravio da navuče najnoviji pariski novitet). Predivne svilenkaste butine kretale su se stvarajući neopisive šupljine u obliku polumeseca. Krenula je natrag, očuju uprtih u daleku tačku na horizontu dok joj je kosa lepršala iza ušiju lišenih veštačkih ukrasa.

"Tucala sam se sa svakim ko je imao kurac", pripovedala je Mija. "Po tome sam slična elementarnom demonu koji je pokušao da se poševi s klincem a zatim uspeo da se porve sa tvojim dinhom. To mi je i pomoglo da smislim laž. Moram da kažem da je tvoj dinh baš zgodan dasa." Glas joj je ogrubeo od trunčice pohote. Suzanin podstanar, Deta, delila je njeno mišljenje.

Napućila je usne, gnusno se iscerivši.

"Tucala sam se s njima. Svi koji nisu uspeli da se otrgnu ispustili su dušu među mojim nogama." Izgovorila je ovo ravnodušnim glasom. Posle Velikog Kulijaposetili smo Josemit. Hoćeš li poručiti nešto svom dinhu, Suzana? Ako ga ikad ponovo sretneš?"

"Jašta, ako želiš."

"Nekad je znao čoveka, lošeg čoveka, zvanog Amos Dipapi, brata Roja Dipapija, koji je jahao sa Eldredom Džonasom u Mehisu. Tvoj dinh veruje da je Amos Dipapi izdahnu nakon ujeda zmije. To je na izvestan način tačno... samo što sam ja bila ta zmija."

Suzana nije ništa rekla.

"Nisam se s njima tucala zbog seksa, niti da bih im oduzela život, iako nisam marila kad bi ispustili dušu i kad bi njihovi mlohavi udovi kliznuli iz mene kao rastopljene ledenice. Sve do dolaska u Fedik nisam znala zašto sam se tucala s njima. U to davno doba ovde je još bilo ljudi; znaš, to je bilo pre dolaska Crvene smrti. Pored grada je zjapila pukotina, ali je most preko nje bio čvrst i prohodan. Ovdašnji živalj je pripadao žilavoj sorti.

Čuvali su svoj prag čak i nakon što su počele da kruže glasine o utvarama u zamku Neskl da. Vozovi su saobraćali, iako se više nisu pridržavali voznog reda..."

"A, deca?" pitala je Suzana. "Blizanci?" Nastavila je. "Vukovi?"

"Ništa od toga, to je bila daleka budućnost. Došli su tek dvanaestak vcko va kasnije. Slušaj me sad: jedan par u Fediku je dobio bebu. Nemas ti pojin.i Suzano od Njujorka o kakvom se čudu radilo u doba kad je većina parova bila sterilna baš kao elementarni. Retki plodni parovi dobijali su mutante ili monstrume tako grozne da bi ih sami roditelji pobili posle prvog udisaja.

Većina nije mogla da udahne vazduh. Ali ta beba!"

Sklopila je ruke. Oči su joj blistale.

"Bila je okrugla, ružičasta bez i najmanje mrlje na koži, jednom rečju savršena. Pogledala sam je samo jednom i shvatila zašto postojim. Nisam se tucala zbog seksa ili zato što sam se za vreme vrhunca osećala gotovo smrtnom, niti da bih donela smrt većini partnera već da bih dobila bebu kao što je njihcva. Da bih dobila Majkla."

Blago je oborila glavu i nastavila,

"Uzela bih ga, znaš. Otišla bih k njemu. Tucali bismo se dok ne poludi.

Šapnula bih mu da ubije svoju dragu. Kad bih otišla do čistine na kraju puta, tucali bismo se do njegove smrti, a beba, ta predivna ružičasta beba, bila bi moja. Shvataš li?"

"Da", rekla je Suzana. Bilo joj je muka. Ženska prikaza se, pred njihovim očima, okrenula i pošla u novi defile sredinom ulice. Robot za oglašavanje je dole niz ulicu i dalje uzvikivao svoju večnu reklamnu poruku: Devojke, devojke, devojke! Neke su humići, a neke kubići, a ko mari kad razlike nema nikakve!"

"Otkrila sam da im ne mogu prići", rekla je Mija. "Kao da je oko njih bio nevidljivi magični krug. Pretpostavljam da je za to bila odgovorna beba."

"Zatim je stigla kuga. Crvena smrt. Neki ljudi kažu da je nešto otvoreno u zamku, neka tegla demonskog sadržaja koja nije smela da bude otvorena.

Drugi su rekli da je pošast izmilela iz pukotine, iz takozvanog Đavolovog dupeta. Bilo kako bilo, to je bio kraj života u Fediku, života na rubu Nesklada. Mnogi su pobegli pešice ili na zapregama. Beba Majkl i njeni roditelji su ostali, čekajući voz. Svakodnevno sam bdela nad njima čekajući da se razbole. Čekala sam da crvene mrlje izbiju na bebinim slatkim obraščićima i dežmekastim ručicama, ali uzalud; bolest je zaobišla sve troje. Možda su i bili u magičnom krugu. Mislim da su morali biti. Stigao je voz. Patricije. Jednošinac. Znaš li..."

"Znam", rekla je Suzana. Znala je sve što je htela da zna o Blejnovoj družbenici. Jednom je put morao navesti do nje kao što je već naveo do Luda.

"Jašta. Ukrcali su se. Posmatrala sam ih sa staničnog perona, brišući nevidljive suze i cvileći nečujnim glasom. Otišli su sa malenim dečakom...

koji je tad već imao tri ili četiri godine. Pričao je i hodao. Odoše. Pokušala sam da ih pratim, Suzana, ali nisam mogla. Bila sam zarobljena u ovom gradu. Zarobljena spoznajom."

Suzana je sumnjala u to, ali je odlučila da to zadrži za sebe.

"Prolazile su godine, decenije i vekovi. U Fediku su ostali samo roboti i nespaljena tela žrtava Crvene smrti. Pretvorila bi se u skelete a zatim u prašinu.

"Ljudi su se vratili, ali se nisam usuđivala da im priđem zato što su to bili njegovi ljudi." Zastala je. "Njegovi."

"Ljudi Grimiznog Kralja."

"Jašta, oni sa krvavim rupama na čelu. Otišli su tamo." Pokazala je na fedički Dogan, Eksperimentalnu stanicu luk 16. "Uskoro su njihove proklete mašine proradile, kao da su još uvek verovali da mašine mogu da zadrže svet na okupu. Iako, valja znati, oni nisu verovali u zadržavanje sveta na okupu! Ne, ne oni! Doneli su krevete..."

"Krevete!" rekla je preneražena Suzana. Ženska prikaza na ulici izvela je još jednu gracioznu piruetu.

"Jašta, za decu. To je bilo mnogo pre no što su Vukovi počeli da ih dovlače, mnogo pre no što si postala deo dinhove priče. Kad se to vreme približilo, prišao mi je Valter."

"Možeš li da izbrišeš tu ženu s ulice?" prekinula je Suzana (prilično grubo).

"Znam da predstavlja tebe iz mlađih dana. Ne znam, ali me... kako da kažem... čini nervoznom. Možeš li je izbrisati?"

"Jašta, ako baš želiš." Mija je napućila usne i dunula. Neverovatno lepa žena, bezimeni duh, nestala je u oblačku dima.

Mija je neko vreme ćutala, prikupljajući rasute niti svoje priče. Zatim je nastavila,

"Valter... me je posmatrao drugačije od ostalih muškaraca. Oni s kojima sam se tucala do smrti videli su samo ono što su hteli da vide. Ili ono što sam ja htela da vide." Nasmejala se, pred navalom uspomena. "Neki su umrli misleći da tucaju svoje majke! Trebalo je da vidiš njihova lica!"

Osmeh joj je izbledeo. "Valter me je video."

"Kako je izgledao?"

"Teško je reći. Nosio je kapuljaču. Cerio se ispod nje. Stalno se cerekao.

Tamo je pregovarao sa mnom." Prstom je pokazala ka Fedik Dobar provod salunu. Prst joj je lako podrhtavao.

"Nije imao znak na čelu?"

"Nije. Sigurna sam da nije. Nije on bio jedan od onih koje padre Kalahan naziva niščim ljudima. Oni se bave Rušiocima. Isključivo Rušiocima."

Suzana se naljutila, iako se trudila da to ne pokaže. Mija je imala pristupa svim njenim sećanjima, kako najintimnijim uspomenama tako i tajnama kateta. To je kao da ste se vratili kući i zatekli provalnika kako u vašem donjem vešu pretura po vama najdražim stvarima.

To je bilo grozno.

"Valter je, pretpostavljam, ono što bi ti nazvala prvim ministrom Grimiznog Kralja. Obično putuje prerušen. U drugim svetovima je poznat po drugim imenima, ali je vazda naceren, nasmejan..."

"Sreli smo se nakratko", rekla je Suzana, "tada se zvao Fleg. Nadam se da ćemo se ponovo sresti."

"Ne bi se tome nadala, da ga zbilja poznaješ."

"Rušioci o kojima si govorila, gde su?"

"Zašto... zar ne znaš da su u Zemlji Gromova? U senovitim zemljama.

Zašto pitaš?"

Iz puke radoznalosti", rekla je Suzana. Učinilo joj se da čuje Edija. Pitaj sve što tipadne napamet. Potroši dan. Daj nam šanse da te stignemo. Nadala se da Mija ne može da čita njene misli dok su ovako razdvojene. Ako može, onda je na nizbrdici bez kočnica. "Vratimo se Valteru. Možemo li da pričamo o njemu?"

Mija je oklevajući pristala. Suzana joj nije verovala. Kada je Mija imala priču koju je neko hteo da posluša? Odgovor je, pretpostavila je Suzna, verovatno bio nikad. Pitanja koja je Suzana postavljala, sumnje koje je izražavala... sigurno je da su neke od njih prošle i Mijinom glavom. Ona bi ih brzo odbacila kao bogohulne, ali su morale da ostave nekog traga, ona nije bila glupa žena. Izuzev ako opsesija ne zaglupljuje. Suzana je pomislila da dosta toga govori u prilog te ideje.

"Suzana? Šta je bilo? Da ti bambur nije odgrizao jezik?"

"Ne, mislila sam da je njegov dolazak za tebe morao biti veliko olakšanje."

Mija je razmislila o tome, nasmejavši se. Osmeh je promenio. Ličila je na stidljivi i skromni devojčurak. Suzana je morala podsetiti sebe da joj ne sme verovati.

"Da! Bio je! Naravno da je bio!"

"Nakon što si shvatila svoju svrhu i bila zatočena njome... nakon što si videla kako se Vukovi spremaju za prikupljanje i mučenje dece... nakon toga je došao Valter. Bio je đavo, ali je mogao da te vidi. Saslušao je tvoju tužnu priču. Ponudio ti je nešto."

"Rekao je da će mi Grimizni Kralj dati bebu", rekla je Mija. Nežno je položila ruke na veliki loptasti stomak. "Mog Mordreda, čije vreme je konačno nastupilo."

12

Mija je ponovo pokazala na Eksperimentalnu stanicu luka 16. Na ono što je zvala Dogan nad Doganima. Na usnama joj je igrao poslednji ostatak osmeha, lišenog bilo kakve veselosti. Oči su joj blistale od straha i, možda, strahopoštovanja.

"Tamo su me promenili. Učinili su me smrtnom. Nekada je bilo mnogo sličnih mesta, moralo ih je biti. Kladila bih se u sat s garancijom da je ovo jedino preostalo u Unutrašnjem svetu, Srednjem svetu ili Kraju sveta.

Divno je i strašno. Tamo sam odvedena."

"Ne shvatam šta hoćeš da kažeš." Suzana je mislila na svoj Dogan.

Zasnovan, naravno, na Džejkovom Doganu. To je bilo čudno mesto, sa gomilom lampica i brojnim TV ekranima, ali ne baš zastrašujuće.

"Dole su prolazi koji sežu do ispod dvorca", rekla je Mija. "Na jednom kraju su vrata koja se otvaraju u Zemlji Gromova ka Kali, odmah ispod ivice tame. Njih koriste Vukovi kad kreću u napade."

Suzana je klimnula. To je dosta objašnjavalo.

"Da li decu dovoze istim putem?"

"Ne, gospo, blagodarim; kao i mnoga vrata, ona koja odvode Vukove iz Fedika u pravcu Kale, jesu prohodna samo u jednom pravcu. Kad kroz njih prođete, više nisu tamo."

"Zato što to nisu magična, zar ne?"

Mija se nasmešila. Klimnula je i potapšala sagovornicu po kolenu.

Suzana se uzbuđeno zagledala u nju.

"To je novi susret sa blizancima."

"Misliš?"

"Da. Samo što ovaj put Tvidldam i Tvidldi jesu nauka i magija. Racionalno i iracionalno. Razumno i ludo. Koju god kombinaciju termina da izabereš dobijaš dvostruko prokletu mešavinu."

"Zbilja? Misliš da je tako?"

"Da! Magična vrata, kako ona koja je Edi pronašao tako i ona pomoću kojih si me ti dovela u Njujork, prohodna su u oba pravca. Vrata koje je Nort Central Pozitroniks napravio kao njihovu zamenu nakon povlačenja magije... njima se ide samo u jednom smeru. Da li sam te lepo razumela?"

"Mislim da je tako, jašta."

"Možda nisu imali vremena da smisle kako da teleportaciju učine dvosmernim procesom. Vreme je otišlo dalje. U svakom slučaju, Vukovi Kale napuštaju Zemlju Gromova kroz vrata okrenuta Kali dok se u Fedik vraćaju vozom. Je l’ tako?"

Mija je klimnula.

Suzana više nije pokušavala da ubije vreme. Ovako pribavljene informacije u budućnosti se mogu pokazati neizmerno korisnim.

"Šta se dešava nakon što kraljevi ljudi, padreovi nišči ljudi, isprazne dečje mozgove? Pretpostavljam da ih šalju kroz vrata, ona ispod zamka do startne pozicije Vukova. Voz ih onda vraća kući."

"Jesje."

"Zbog čega sav taj trud oko vraćanja dece kući?"

"Gospo, to mi nije poznato." Progovorila je znatno tišim glasom. "Ispod zamka Nesklada postoje još jedna vrata. Još jedna vrata postoje u ruševnim sobama. Ona vode..." Oblizala je usne. "Vode u Todaš."

"Todaš?... Poznata mi je ta reč, ali ne shvatam šta je toliko strašno..."

"Postoje bezbrojni svetovi. Tvoj dinh ima pravo kad o tome priča. Čak i kad su bliski, kao neki od mnogobrojnih Njujorka, deli ih beskrajni prostor.

Pomisli na prostor između spoljnjeg i unutrašnjeg zida u kući, na mesto u kom večno vlada tama. Iako je uvek mračno ono nije prazno. Zar ne, Su Utami Todaša prebivaju monstrumi."

Ko je to rekao? Roland? Nije bila sigurna, a to ionako nije bilo važno?

Učinilo joj se da shvata Mijine reči. Bila je to strahovita spoznaja.

"Pacovi u zidovima, Suzana. Slepi miševi u zidovima. Sve vrste gladnih i krvožednih buba u zidovima."

"Dosta, shvatila sam."

"Vrata ispod zamka, ne sumnjam da su načinjena greškom, vode u nigdinu.

U tamu između svetova. U Todaš prostor. Taj prostor nije prazan."

Nastavila je još tišim glasom. "Ta vrata su rezervisana za najogorčenije neprijatelje Grimiznog Kralja. Bacaju ih u tamu u kojoj lutaju, slepi, izgubljeni, ludi, godinama. Na kraju ih uvek nešto pronađe i proždere.

Monstrumi kakve naši umovi ne mogu pojmiti."

Suzana je pokušala da zamisli takva vrata i ono što vreba iza njih. Nije to želela, ali se nije mogla obuzdati. Usta su joj se osušila.

Mija je nastavila istim tihim, užasnutim i poverljivim tonom,

"Ima mnogo mesta na kojima je stari narod pokušao da sjedini magiju i nauku, ali je ovo verovatno poslednje od njih." Klimnula je put Dogana.

"Valter me je tamo odveo, da bi me načinio smrtnom i zauvek otrgao od Prima."

Da bi me načinio sličnoj tebi."

13

Mija nije znala sve. Suzana je shvatila da je Valter/Fleg bezimenom duhu kasnije nazvanom Mija ponudio u osnovi faustovsku pogodbu. Akoodustane od svog gotovo večnog ali bestelesnog bivstvovanja i postane smrtna žena, zatrudneće i roditi dete. Valter joj je pošteno predstavio nesrazmeru između onog što će dobiti i onog što gubi. Njen porod neće odrasti kao normalne bebe, kao maleni Majkl viđen Mijinim nevidljivim, ali zadivljenim očima, uživaće u njemu samo sedam kratkih ali veličanstvenih godina!

Valter nije mnogo pričao. Dozvolio je Miji da oblikuje sopstvene slike: brinuće se o bebi i prati je, ne zanemarujući nežna milovanje sa zadnje strane kolena i ušiju; ljubiće je u slatku i osetljivu tačku između lopatica; šetaće držeći bebu za obe ruke dok trapavo tetura; čitaće joj i pokazivati Staru zvezdu i Staru majku na nebu i pripovedati o Rasti Semu koji od udovice krade naj-lepšu veknu hleba; zagrliće ga i okupati dečje obraze suzama zahvalnosti kad bude izgovorilo prvu reč, koja će, naravno, biti Mama.

Suzana je slušala ovu srceparajuću priču sa mešavinom sažaljenja i cinizma. Valter je obavio sjajan posao. Prodao je ideju puštajući kupca da sam razvije argumente i ubedi samog sebe. Čak je predložio prigodni, satanski period čuvanja: sedam godina. Potpišite se na isprekidanoj liniji, madam. Ne dajte da vam miris sumpora smeta; probao sam sve ali nikako da ga sasvim izbacim iz odeće.

Suzana je razumela suštinu dogovora, ali još uvek nije mogla da ga prihvati. Ovo stvorenje je odustalo od besmrtnosti za ljubav jutarnjih mučnina, nadutih i bolnih grudi i potrebe da piški na svakih petnaest minuta tokom poslednjim šest nedelja trudnoće. Čekajte ljudi, to nije sve!

Dve i po godine menjanja pelena natopljenih pišaćkom i govnima!

Ustajanje usred noći dok mališa urla zbog izbijanja prvog zuba (razvedri se mama, još samo trideset jedan zubić). Šta reći o magiji prvog povraćanja!

Ne zaboravimo prvi topli mlaz urina po nosu koje detence ispušta dok mu menjate pelenu!

Da, biće tu i magije. Iako nikada nije imala dete, Suzana je znala da će magije biti i u prljavim pelenama i grčevima samo ako je dete rezultat ljubavne veze. Ali, roditi dete da bi vam bilo oduzeto čim malo poraste, baš kad se približi uzrastu koje većina ljudi smatra dobom odgovornosti?

Dopustiti da nestane na crvenom horizontu Grimiznog Kralja? To je bila grozomorna ideja. Da li je Mija bila do te mere opčinjena predstojećim majčinstvom da nije shvatila da je i ono malo što joj je obećano u međuvremenu skraćeno? Valter/Fleg joj je prišao u Fediku nakon Crvene smrti obećavši joj sina na sedam godina. Ričard Sajr je, u telefonskom razgovoru u Plaza-Parku, spomenuo pet.

Mija je, u svakom slučaju, prihvatila uslove crnog čoveka. Koliko je bilo teško nagovoriti je na tako nešto? Načinjena je zbog majčinstva. Prizvana je iz Prima sa tim imperativom. Znala je svoju sudbinu sve otkad je ugledala savršenu ljudsku bebu Majkla. Kako je mogla reći ne? Kako, čak i da su joj ponudili tri godine ili samo jednu? Nije mogla da odbije pogodbu kao što ni dugogodišnji narkoman ne bi odbio ponuđeni špric.

Odveli su je u Eksperimentalnu stanicu luk 16. Obišla je to mesto u društvu nasmejanog, sarkastičnog (i nesumnjivo zastrašujućeg) Valtera, koji se ponekad predstavljao kao Valter od Kraja sveta, a ponekad kao Valter od Čitavog sveta. Videla je veliku sobu punu kreveta, spremnih da dočekaju kidnapovanu decu; iznad svakog je bila hauba od nerđajućeg čelika na metalnoj, višečlanoj motki. Nije htela da razmišlja o nameni te opreme.

Pokazao joj je i nekoliko prolaza ispod Zamka nad ambisom. Odveo je i na mesta obeležena snažnim i zagušljivim zadahom smrti. Ona, tamo je bilo crvene tame pa je ona...

"Da li si tad bila smrtna?" pitala je Suzana. "Zvučiš kao da si bila."

"Bila sam na putu", rekla je. "Radi se o procesu. Valter ga zove postankom."

"U redu. Nastavi."

Mijino sećanje se potom gubilo u mračnoj magli, to nije bio Todaš, ali ni naročito prijatno mesto. Bila je to neka vrsta amnezije i to crvene. Suzana odavno nije verovala toj boji. Da li je prelaz ove žene iz sveta duhova u materijalni svet, njeno putovanje ka Miji, obavljeno kroz neku vrstu portala? Putnica to nije znala. Sećala se mračnog perioda, nesvesti, pretpostavljala je, nakon kog se probudila

"... ovakva kakvu me danas vidiš. Izuzev što tad nisam bila trudna, naravno."

Mija, po Valterovim tvrdnjama, nije mogla začeti bebu, čak ni kao smrtna žena. Mogla ga je nositi, ali ne i začeti. Zbog toga je jedan od elementarnih demona učinio veliku uslugu Grimiznom Kralju. Prihvatio je Rolandovo seme u ženskom obliku, prenoseći ga Suzani u muškom. Za to je postojao još jedan razlog, kog Valter nije pomenuo. Nije ni morao, zato što je Mija već znala za njega.

"To je proročanstvo", rekla je, posmatrajući pustu ulicu Fedika bez senki.

Videla je tihog i zarđalog robota sličnog Andiju iz Kale. Stajao je ispred Fedik kafea, svratišta poznatog po DOBRIM I JEFTINIM OBROCIMA.

"Kakvo proročanstvo?" pitala je Suzana.

"Muškarac s kojim okončava linija Eldova treba da začne dete u incestu sa sestrom ili kćerkom. Dete će biti obeleženo. Poznaće ga po crvenoj peti.

Njemu je suđeno da prekrati dah poslednjem ratniku."

"Ženo, ja nisam Rolandova sestra ni kći! Možda ti je promakla sitna ali temeljna razlika u boji kože. Govorim o tome da je on beo a ja crna."

Proročanstvo se moglo i drugačije tumačiti. Porodice nastaju na mnogo načina. Krv je samo jedna od njih.

"Zar ti nije objasnio šta je dinh?" pitala je Mija.

"Naravno da jeste. To je reč za vođu. Da je na čelu neke zemlje a ne malobrojne revolveraške družine značila bi kralj."

"Vođa i kralj, vaistinu. Suzana, zar te reči ne mogu lako izmeniti mesta?"

Suzana je ćutala.

Mija je klimnula kao da je dobila zadovoljavajuć odgovor. Trgla se zbog iznenadne kontrakcije. Sačekala je da prođe i nastavila.

"Seme je Rolandovo. Mislim da je sačuvano uz pomoć nauke starog naroda dok se elementarni demon preobražavao iz žene u muškarca. To, međutim, nije najvažniji deo priče. Najvažnije je da je opstalo dok nije našlo ostatak sebe, predodređen ka."

"Moje jaje."

"Tvoje jaje."

"Kad sam silovana unutar kamenog prstena."

"Vaistinu."

Suzana je sedela, mozgajući. Konačno je podigla pogled.

"Izgleda mi da tvoja priča ne odstupa od onog što sam ti već rekla. Ranije ti se nije dopalo, pa neće ni ovaj put, ali, devojko, ti si samo bebisiterka."

Mija ovaj put nije gnevno reagovala, samo se nasmejala.

"Ko je imao menstruacije, paralelno sa jutarnjim mučninama? Ti. Kome je danas zaobljen stomak? Meni. Ti si bebisiterka, Suzano od Njujorka."

"Kako je to moguće? Znaš li to?"

Mija je znala.

14

Valter joj je rekao da će beba biti otposlata; biće poslata Miji ćeliju po ćeliju, red po red, kao faksom.

Suzana je otvorila usta s namerom da joj kaže da ne zna šta je faks, ali se predomislila. Shvatila je suštinu Mijine poruke. To je bilo dovoljno da se iznutra ispuni strašnom kombinacijom zebnje i gneva. Bila je trudna. I sad je, u pravom smislu te reči, trudna. Ali je beba:(faksom) poslata Miji. Da li je taj proces počeo brzo da bi se zatim usporio ili je krenuo sporo i docnije ubrzao? Ovo drugo, pomislila je. Vremenom se osećala sve manje trudnom.

Mala nabreklina na stomaku gotovo se izravnala. Sad je shvatala kako ona i Mija mogu osećati istu povezanost sa momkom: on je, zbilja pripadao i jednoj i drugoj. Prenesen je procesom sličnim... transfuziji krvi.

Izuzev što se pre oduzimanja krvi koja treba da se da nekom drugom od davaoca traži dozvola. To važi za doktore, naravno, ne i za neke od padre Kalahanovih vampira. Ti si mnogo bliža ovim drugim, zar ne, Mija?

"Nauka ili magija?" pitala je Suzana. "Šta ti je omogućilo da ukradeš moju bebu?"

Mija se blago zarumenela. Ipak je bila u stanju da se suoči sa Suzaninim pogledom.

"Ne znam", rekla je. "Verovatno kombinacija oba faktora. Prestani sa tim cmizdravim pravedništvom! U meni je, a ne u tebi. Hrani se mojom krvlju i kostima, a ne tvojim."

"Pa šta? Misliš da to menja stvar? Ukrala si ga, uz pomoć nekog prljavog čarobnjaka."

Mija je odlučno odmahnula glavom, kosa joj se uskovitlala oko lica.

"Nisi?" pitala je Suzana. "Zašto onda ti nisi jela žabe iz močvare i prasiće iz obora i bog te pita kakve sve odvratne stvari? Otkud potreba za svim tim maštarijama o trpezarijama u zamku, gde si navodno jela? Ukratko, šećeru, zašto je hrana tvog momka klizila kroz moje grlo?"

"Zato što... zato što..." oči su joj se napunile suzama. "Zato što je ovo zatrovana zemlja! Ispošćena zemlja! Oblast na rubu Nesklada, u kojoj caruje Crvena smrt! Nisam htela da hranim momka ovdašnjim plodovima!"

To je bio dobar odgovor, priznala je Suzana, ali nepotpun. I Mija je to znala. Beba Majkl, savršena beba Majkl, je začeta i odgajena ovde. Fino je napredovala kad je Mija poslednji put videla. Zašto lije suze ako je tako sigurna?

"Mija, lagali su te, govoreći ti o momku."

"Ne budi tako zla, kad ne znaš istinu!"

"Znam je." Nije lagala. Ali nije imala dokaz, prokletstvo! Kako dokazati predosećanje, čak i ovako snažno poput njenog?

"Fleg, Valter, ako ti se to više sviđa, obećao ti je sedam godina. Sajr je to skinuo na pet. Šta ako TI u Diksi Pigu uruče papir vredan TRI GODINE PODIZANJA DETETA SA TAKSENOM MARKICOM? Hoćeš li i to prihvatiti bez otpora?"

"To se neće dogoditi! Grozna si kao i ona druga! Zaveži!"

"Imaš petlju da me nazoveš groznom! Ti koja jedva čekaš da rodiš dete od kog se očekuje da pogubi sopstvenog oca."

"Baš me briga!"

"Rastrzana si, devojko između onog što bi volela da se dogodi i onog što će se stvarno dogoditi. Otkud znaš da ga neće ubiti pre nego što zaplače i načini prvi udisaj. Možda nameravaju da ga samelju i posluže poganim Rušiocima?"

"Umukni!"

"Poslužiće im kao superhrana. S njim u trbuhu možda će očas obaviti posao?"

"Umukni, rekla sam, umukni!"

"Stvar je u tome što ne možeš da znaš. Ti ništa ne znaš. Ti si samo bebisiterka, kućepaziteljka. Znaš da lažu, znaš da obmanjuju i nikad ne drža reč, ali im ti i pored toga hrliš u susret. A od mene tražiš da umuknem."

"Da! Da!"

"Neću", odgovorila je Suzana, zgrabivši je za ramena. Bila su čudesno koščata i vrela, kao da pati od groznice. "Neću, zato što je beba moja i ti to znaš. Mačka može da se porodi u rerni, curo, ali to ne znači da su mačići krofne."

U redu je, vratile su se na staro, na neobuzdanu provalu besa. Mijino lice se iskrivilo u nešto užasno i nesrećno. Suzani se učinilo da u njenim očima vidi beskrajnu, žudnu i tužnu figuru kakva je i sama nekad bila. I nešto drugo. Iskru koja se može razgoreti u uverenje. Ako dobije dovoljno vremena.

"Začepiću ti gubicu", zapretila je Mija. Ulica Fedika se rascepala baš kao bedem Zamka nad ambisom. Pukotina je bila puna zlokobne pomrčine.

Nije bila prazna. O, ne, nikako nije bila prazna. Suzana je to jasno osećala.

Padale su ka njoj. Mija ih je vukla ka sebi. Suzana je bezuspešno pokušala da se zadrži. Posrtale su u mraku dok joj je u glavi odjekivao refren, trčao je u beskrajnim, zabrinutim krugovima:

O, Suzana-Mija, moja podeljena dragana, Parkirala je kočije...

15

.. ispred DIKSIPIGA, godine...

Pre no što je iritirajući (ali beskrajno važni) džingl obišao poslednji krug u Suzana-Mijinoj glavi, pomenuta glava je u nešto udarila. Udarac je bio tako jak da joj je pred očima eksplodirala čitava galaksija sjajnih zvezda. Zgasle su pa je pročitala ogromna slova:

NK AWA

Povukla se nazad i pročitala BANGO TVOR ČEKA KRALJA! Grafit ispisan sa unutrašnje strane klozetskih vrata. Počela je da veruje da je vrata progone kroz život još otkad su se ona na ćeliji u Oksfordu, Misisipi, za njom zatvorila. Ova su bar bila zatvorena. Dobro je. Stekla je uverenje da zatvorena vrata donose manje problema. Uskoro će se otvoriti, pa će je spopasti silni problemi.

Mija:

Rekla sam ti sve što znam. Hoćeš li mi pomoći da stignem do Diksi Piga, ili da krenem sama? Mogu, ako budem morala. Uspeću uz pomoć kornjačice.

Suzana:

Pomoći ću ti.

Količina pomoći zavisiće od doba dana. Koliko vremena su proveli u kabini? Nije osećala noge od kolena nanižem i zadnjica joj se oduzela, što je bio dobar znak. Suzana nije mogla da proceni vreme u uslovima veštačkog osvetljenja.

Zašto ti je to važno? Sumnjičavo je upitala Mija. Zašto ti je toliko stalo da saznaš koliko ima sati?

Suzana je uspaničeno tragala za uverljivim objašnjenjem.

Zbog bebe. Ne zaboravi da sam njeno rodenje odgodila samo za izvesno vreme.

Nisam zaboravila. Zato i žurim.

U redu. Izvuci na videlo gotovinu koju nam je naš stari prijatelj Mats ostavio.

Mija je izvukla maleni svežanj novčanica. Posmatrala ih je sa nerazumevanjem.

Izvadi onu na kojoj piše Džekson.

Ja... Stidim se. Ne znam da čitam.

Pusti me da preuzmem kontrolu. Pročitaću.

U redu, u redu, smiri se. To je momak sa dugom sedom kosom počešljanom unazad kao kod Elvisa.

Neznam tog Elvisa...

Nije važno, toje ova prva. Dobro. Stavi ostatak keša u džep, fino i polako.

Drži dvadeseticu u ruci. U redu, napuštamo ovu zviždaonicu.

Šta je zviždaonica?

Umukni, Mija.

16

Ušle su u hotelsko predvorje. Koračale su lagano na nadutim, utrnulim nogama. Suzana se blago oraspoložila, videvši kako napolju pada mrak.

Nije uspela da potroši čitav dan, ali je utrošila najveći deo.

Ne!

U predvorju je vladala gužva, ali mnogo manja od pređašnjeg meteža.

Divna Evroazijka koja joj je pomogla da se smesti-smeste napustila je recepciju. Dva okretna muškarca u zelenim, raskošnim uniformama zvižducima su dozivali taksije za goste u smokinzima i dugim, šljaštećim haljinama. Idu na zabave, rekla je Suzana. Ili u pozorište.

O, prestani sa sumnjičenjem. Vodiš svoje dete u njegovu ili tvoju pogibiju.

Sigurna sam u to, ali ću se držati datog obećanja. Da, baš tako.

Mija je napustila hotel bez reči, bez izvinjenja. Skrenula je desno, uputivši se ka Drugoj aveniji, 2 Hamaršeld plazi i predivnoj pesmi ruže.

17

Na ćošku Druge i Četrdeset šeste ulice naišla je na stari crveni karavan parkiran na ivičnjaku. Ivičnjak je na tom delu bio žut. Čovek u plavom odelu, najverovatnije stražar, raspravljao se sa visokim bradonjom oko boje ivičnjaka.

Mija je osetila komešanje u sebi.

Suzana? Šta je bilo?

Onaj čovek?

Stražar? Je l' on?

Ne, već onaj bradati! Strašno liči na Henčika! Henčika iz klana Manijevih!

Zar ne vidiš?

Mija nije za to marila. Pretpostavila je da je parkiranje na žuto obeleženim delovima zabranjeno. Bradati je to znao, ali nije hteo da se pomeri.

Nastavio je da slaže stalke i razmešta slike po njima. Shvatila je da prisustvuje davnašnjem sukobu.

"Moram da vas kaznim, svešteniče."

"Samo vi radite svoj posao, pozorniče Benčik. Bog vas voli."

"Zbilja?"

"U redu."

"Dobro. Drago mi je da to čujem. Što se kazne tiče, pocepaćete je. Je l’ tako?"

"Bogu božje, a caru carevo. Tako kaže Biblija, blagoslovena i sveta knjiga božja."

"To ne mogu poreći", reče stražar Benčik. Potegao je debeli svežanj papira iz zadnjeg džepa i krenuo da žvrlja po njemu. Sve je ličilo na ustaljeni ritual. "Reći ću ti nešto Herigane, gradske vlasti će, pre ili kasnije, krenuti u ofanzivu i počistiti tvoje mršavo, sveto dupe. Želeo bih da se tom prilikom zateknem na ulici."

Iscepao je listić iz notesa, prišao vozilu i ugurao papirić ispod crnog brisača.

Suzana je razmišljala:

Dobija kaznu. I to ne prvu.

Mija se mimo svoje volje zainteresovala:

Šta piše na tom vozilu, Suzana?

Suzana je delimično istupila uz blag trzaj. Bilo je to čudno osećanje za Miju, kao golicanje unutar lobanje.

Suzana je zvučala nesigurno:

Piše CRKVA SVETOG BOGA-BOMBE, prečasni Erl Herigan. Piše i da će svi darodavci biti NAGRAĐEN I U RAJU.

Šta je raj?

Drugo ime za čistinu na kraju puta.

Tako znači.

Stražar Benčik se udaljio zadovoljan obavljenim poslom. Držao je ruke na leđima, dok mu se povelika zadnjica njihala u plavim pantalonama.

Prečasni Herigan je nameštao stalke. Jedna slika je prikazivala čoveka kog iz zatvora izvodi momak u beloj halji. Glava onog u beloj halji je svetlela.

Na drugoj je čovek u beloj halji okretao leđa monstrumu sa crvenom kosom i rogovima na glavi. Rogati monstrum je gnevno posmatrao sai Beluhalju.

Suzana, da li je to crveno stvorenje predstava Grimiznog Kralja u ovom svetu?

Suzana:

Verujem da jeste. To je satana, ako baš hoćeš da znaš, gospodar podzemnog sveta. Pobrini se da ti dobar momak dobavi taksi, šta čekaš? Upotrebi kornjačicu.

Ponovo se suočila sa sumnjom (Mija nije mogla protiv sebe): Zbilja?

Vaistinu! Jašta! Isusa mi Hrista, ženo!

U redu., u redu. Mija je zvučala pomalo postiđeno. Uputila se ka prečasnom Heriganu izvlačeči kornjačicu iz džepa.

18

Suzana je u magnovenju spoznala neophodni pravac akcije. Povukla se od Mije (valjda će moći da zaustavi taksi uz pomoć magične kornjače) i stisnutih očiju zamislila Dogan. Otvorila ih je u zamišljenom okruženju.

Ščepala je mikrofon pomoću kog je komunicirala s Edijem i pritisla klizni prekidač.

"Herigane!" povikala je u mikrofon. "Prečasni Erle Herigane! Da li si tu? Da li me čuješ, šećeru? Da li me čuješ?"

19

Prečasni Harigan je prekinuo posao da bi pogledao crnkinju, zbilja zgodnu ženu, nek je hvaljen bog, koja je ulazila u taksi. Taksi se odvezao. Imao je još mnogo posla pre početak večerašnje službe, kratki ples sa pozornikom Benčikom je bio samo uvodna numera, ipak je zastao posmatrajući taksi.

Da li mu se nešto upravo dogodilo?

Dogodilo...? Da li je moguće...?

Pao je na kolena nasred pločnika, ne obazirući se na prolaznike (jednako ravnodušne prema njemu). Sklopio je glomazne, hvalim-boga šake prinevši ih bradi. Znao je da Biblija uči da je molitva privatni čin koji se najbolje obavlja u ormanu. U skladu s tim uverenjem preklečao je dosta vremena u svom ormanu, ali je takođe verovao da bog želi da ljudi, s vremena na vreme, vide čoveka u molitvi zato što je većina njih, o, bogo, zaboravila kako to izgleda. Nije bilo boljeg, niti lepšeg mesta za razgovor s bogom od ovog ćoška Druge i Četrdeset šeste. Ovde se čulo to čisto i slatko pojanje.

Podizalo je raspoloženje i bistrilo um... i, onako uzgred, čistilo kožu. To nije bio glas božji. Prečasni Herigan nije bio bogohulan i glup, da tako nešto pomisli. To je mogao biti andeoski poj. Da, bogoy bogo-bombo, to je pesma serafimska!

"Bože, da li si upravo ispustio malenu božju-bombu na mene? Želim da znam čiji sam glas upravo čuo, tvoj ili moj?"

Nije bilo odgovora. Najčešće nije bilo odgovora. Razmisliće o ovome. U međuvremenu mora da pripremi propoved ili, ako ćemo biti banalni, mora da pripremi nastup.

Prečasni Herigan je prišao kombiju, po običaju parkiranom na žutoj liniji i otvorio zadnja vrata. Izvadio je pamflete, svilom prekrivenu činiju za priloge i grubu drvenu kocku, sanduk na koji će se uspeti. Možeš li se uspeti na njega i povikati aleluja?

Kad smo već kod toga, možeš li povikati amin, dobri brate?

KITICA: Komala-hajd-ogi

Opet je to neko drugi.

Možda poznaješ njeno ime i lice

Ali je to ne čini prijateljem

ODGOVOR: Komala-hajd-deset!

Ona nije tvoj prijatelj!

Ako je pustiš preblizu

Ponovo će te poseći.

Jedanaesta strofa
Pisac

1

Roland i Edi su po dolasku u poslovno središte Bridžtona, supermarket, vešeraj i iznenađujuće veliki dragstor, osetili isto; ne samo pojanje, već zgušnjavanje moći. Edi je pomislio na Tinkerbilov magični prah i Dambovo magično pero. Sve je ličilo na primicanje ruži, a ipak nije bilo to.

Edi je, vozeći od Ist Stonhema od jednog do drugog sporednog puta, prateći putokaze za Bridžton, osetio nešto drugo: neverovatnu svežinu ovog sveta. Letnje senke borovih šuma imale su posebnu snagu kakvu ranije nije iskusio, niti je smatrao mogućom. Posmatrao je ptice što leto preko neba i od najobičnijeg kopca bi mu zastao dah. Senke na du su imale posebni, baršunasti kvalitet. Kao da su ga mamile da se sagne, podigne ih i odnese da bi s njima zastro pod svog doma.

U jednom trenutku je pitao Rolanda oseća li on nešto od toga.

"Da", odgovorio je Roland. "Osećam, vidim, čujem... Edi, sve je tako opipljivo"

Edi je klimnuo. Uranjao je sve dublje u okolinu. Plašio se. Kao da je Kula isijavala zapanjujuću moć, nešto snažno i strahovito, veoma blisko ruži. Ali ne baš isto. Bliznakinja ruže? Možda je to u pitanju.

Roland se osvrtao po parkingu posmatrajući ljude koji su žurno promicali pod letnjim nebom punim zdepastih, sporih oblaka, nesvesni da čitav svet oko njih peva moćnu pesmu, i da svi oblaci lebde po istoj, drevnoj stazi na nebesima. Hitali su za svojim poslom potpuno neosetljivi na lepotu okoline.

Revolveraš reče, "Nekada sam mislio da bi najstrašnije bilo stići do Mračne Kule i pronaći praznu sobu na vrhu. Susresti se s mrtvim ili nepostojećim bogom svih univerzuma. Ali sad... recimo da gore ima nekog, Edi? Da svekolikim svetovima upravlja neko ko je..." Nije imao snage da završi ovu misao.

Edi je imao.

"Obična propalica? To je u pitanju? Bog nije mrtav, već je slabunjavo i zlobno stvorenje?"

Roland je klimnuo. Edi se približio poimanju njegovog temeljnog straha, ali ne u potpunosti.

"Kako je to moguće, Rolande? S obzirom na sve što osećamo?"

Revolveraš je slegnuo ramenima, kao da želi da kaže kako je sve moguće.

"Ne vidim kakvog izbora imamo."

"Nikakvog", odgovorio je Roland, ravnodušnim glasom. "Sve stvari služe zraku."

Činilo im se da tajanstvena, moćna, raspevana sila stiže putem koji je vodio na zapad od trgovačkog centra, prema šumama. Put se zvao Kanzas roud.

Edija je to ime podsetilo na Doroti, Tota i Blejna jednošinca.

Pomerio je automatski menjač u položaj za vožnju i pošao lagano napred.

Srce mu je tuklo laganim, snažnim otkucajima. Pitao se da li se Mojsije ovako osećao kad se približavao plamenom grmu otelotvorenju svemogućeg boga. Da li se Jov tako osećao kad se probudio i suočio sa lepim i blistavim strancem u taboru, s anđelom s kojim će se porvati.

Verovatno su se ovako osećali. Bio je siguran da će se jedan deo njihovog putovanja okončati, da će se suočiti sa još jednim odgovorom.

Bog živi na Kanzas roudu, u gradu Bridžton, Mejn? Ova rečenica mu nije zvučala neverovatno.

Nemoj me spržiti munjom, pomislio je Edi, okrenuvši se ka zapadu. Čeka me dragana, nemoj me ubiti, ko god ili šta god da si.

"Čoveče, tako se plašim", rekao je.

Roland ga je čvrsto stegnuo za ruku.

2

Pet kilometara posle trgovačkog centra naišli su na zemljani put. Skrenuo je levo, u borovu šumu. Pre toga su bez zaustavljanja prošli pored brojnih skretanja. Edi je znao gde treba da stane.

Spustili su prednje prozore na automobilu. Čuli su vetar među drvećem, prodorni zov svrake, ne tako daleko zujanje motornog čamca i brundanje jordovog motora. To su bili jedini zvuci, ako izuzmemo stotinak hiljada glasova koji pevaju u gruboj harmoniji. Na raskrsnici je stajao znak sa šturim natpisom: privatni put. Edi je klimnuo.

"Tu smo."

"Da, znam. Kako ti je noga?"

"Boli me. Ne brini se zbog toga. Hoćemo li?"

"Moramo", rekao je Roland. „Bio si u pravu kad si nas ovamo doveo. Ovde je druga polovina ovog" Potapšao se po džepu s ugovorom o prenosu vlasničkih prava nad praznim placem na Tet korporaciju.

"Misliš da je taj tip, King, blizanac ruže."

"Vaistinu." Roland se nasmejao zbog sopstvenog izbora reči. Edi je pomislio da je to jedan od najtužnijih osmeha koje je ikada video. "Preuzeli smo akcenat i govor Kale, zar ne? Prvo Džejk, a za njim i ostali. To će vremenom nestati."

"Pred nama je dug put", rekao je Edi. To nije bilo pitanje.

"Jašta. Biće opasno. Ipak... možda ništa opasnije od ovog. Da krenemo?"

"Još malo. Rolande, sećaš li se Mozesa Karvera. Suzana ga je jednom spomenula?"

"Opunomoćenik... što će reći, poslovan čovek. Preuzeo je brigu o porodičnim poslovima nakon smrti sai Holmsa, zar ne?"

"Tako je. On je i Suzanin kum. Rekla je da mu u potpunosti veruje. Sečaš se kako se naljutila na Džejka kad joj je rekao da Mozes Karver možda krade kompanijin novac?"

Roland je klimnuo.

"Verujem u njen sud", rekao je Edi. "A, ti?"

"I ja."

"Ako je Karver pošten, mogao bi zastupati naše interese u ovom svetu."

Ova priča je delovala tanušno u poredenju sa silom koja se manifestovala svuda oko njih, ali je Edi ipak smatrao važnom. Možda će imati samo jednu šansu da zaštite ružu i osiguraju njen trajni opstanak. Moraju promišljeno delati, uvažavajući volju sudbine.

Drugim rečima, moraju voditi računa o ka.

"Suz kaže da je Holms Dental, u času kad je oteta iz Njujorka, vredela između osam i deset miliona. Ako je Karver dobar koliko se nadam da jeste, kompanija sad vredi između dvanaest i četrnaest miliona."

"Da li je to mnogo?"

"Jašta", odgovorio je Edi, šireći ruke ka horizontu. Roland je klimnuo.

"Glupo je pričati o korišćenju zarade akumulirane prodajom zubarske veštine u svrhu očuvanja brojnih univerzuma, ali upravo to pokušavam da radim. Novac koji joj je ostavila vila Zubićka može biti samo početni kapital. Na primer, Majkrosoft. Sećaš se da sam Taueru skrenuo pažnju na to ime?"

Roland je klimnuo.

"Polako, Edi. Uspori malo, molim te."

"Žao mi je", rekao je Edi i duboko udahnuo.

"To je zbog ovog mesta. Poj. Lica... vidiš li lica u drveću? U senkama?"

"Vidim ih veoma dobro."

"Opčinjava me. Slušaj me. Govorim o ujedinjenju Holms Dental i Tet korporacije. Naše poznavanje budućnosti od toga može stvoriti jedan od najmoćnijih tandema u istoriji. Možemo stvoriti giganta ravnog Sombra korporaciji... i samom Nort Central Pozitroniksu."

Roland je slegnuo ramenima, zatim je digao ruku kao da ne shvata kako Edi može da govori o novcu u prisustvu tako neizmerne sile što sledi pravac kretanja zraka. Zar ne oseća kako ih podilaze trnci, podiže kosa na glavi, sinusi peckaju i kako svaka šumska senka postaje znatiželjno lice... zar nema osećaj da se neizbrojivo mnoštvo skupilo da posmatra izvođenje ključne scene.

"Znam kako se osećaš, ali je to i te kako važno", insistirao je Edi. "Veruj mi, značajno je. Na primer, možemo postati dovoljno veliki i kupiti Nort Central Pozitroniks pre no što preuzme značajniju ulogu u svetu. Rolande, mogli bi da ga zauzdamo, baš kao što se i najveća svetska reka može zauzdati jednim potezom lopate na izvorištu, gde je samo slabašni potočić."

Rolandove oči su napokon zablistale. "Mogli bi ga preuzeti", rekao je. "i iskoristiti u borbi protiv Grimiznog Kralja. To je moguće izvesti."

"Šta god da je moguće, ne zaboravi da ne igramo za 1977. ili 1987. iz koje ja dolazim ili 1999. u koju je otišla Suzi."

Edi je shvatao da je u tom svetu Kalvin Tauer možda mrtav i da je Aron Dipno gotovo sigurno preminuo, nakon izvođenja poslednje akcije u drami o Mračnoj Kuli, izbavljenja Donalda Kalahana iz ruku Hitlerove braće.

Obojica su nestala sa scene. Stupili su na čistinu na kraju puta zajedno sa Gašerom i Hatsom, Beni Slajtmenom, Suzan Delgado (Kala, Kalahan, Suzan, Suzana) i Tik-Takom, čak i Blejnom i Patricijom. Pre ili kasnije, Roland i njegov ka-tet će stupiti na istu čistinu. Na kraju će, ako budu neizmerno srećni i ludo hrabri, ostati samo Mračna Kula. Ako uberu Nort Central Pozitroniks u pupoljku, možda će spasti sve srušene zrake. Ako u tome ne uspeju, dva preostala mogla bi da održe Kulu; ružu u Njujorku i čoveka po imenu Stiven King u Mejnu. Edi nije imao dokaza za ovu tvrdnju... ali je duboko verovao u nju.

"Govorimo o vekovima, Rolande."

Roland je lako udario pesnicom o instrument tablu starog forda i klimnuo.

"Na tom placu se može podići bilo šta, shvataš li? Bilo šta. Zgrada, park, spomenik. Nacionalni gramofonski institut. Bilo šta dok ruža stoji nedirnuta.

Taj momak, Karver, može ozakoniti Tet korporaciju, možda u saradnji sa Aronom Dipnoom..."

"Tako je", rekao je Roland. "Dipno mi se dopada. Ima pošteno lice."

Edi se slagao s njim.

"Bilo kako bilo, mogu sastaviti pravne papire koji će se pobrinuti za ružu, da ruža opstane bez obzira na okolnosti. Imam osećaj da će tako i biti, 2007,2057,2525,3700... ma, do đavola, 19 000. godine... Mislim da će uvek biti tamo. Možda je krhka, ali je besmrtna. Moramo valjano i brzo obaviti posao. Ovo je ključni svet. U njemu nema naknadnih intervencija, nema dodatnog rezbarenja dok se ključ ne okrene. U ovom svetu nema popravki."

Roland je razmislio o ovome i pokazao na zemljani put koji je nestajao među drvećem. Na šumu znatiželjnih lica i raspevanih glasova. Sveukupni sklad je ispunjavao život toplinom i svrhom, punom istine u službi Belog.

"Šta je s čovekom koji živi na kraju ovog druma, Edi? Ako je čovek u pitanju."

"Mislim da jeste, i ne samo zbog Džona Kelama. Osećam to ovde." Edi je pokucao po grudima iznad srca.

"Kao i ja."

"Tako veliš, Rolande?"

"Jašta, baš tako. Šta misliš, da li je besmrtan? Videh svašta za mojih dana i čuh razne priče, ali nijednu o čoveku koji večno živi."

„Mislim da ne mora biti besmrtan. Samo piše prave priče. Neke priče žive večno."

Iskra razumevanja je blesnula u Rolandovim očima. Konačno, pomislio je Edi. Konačnoje shvatio.

Koliko je njemu trebalo da pojmi i usvoji to saznanje? Dobri bog zna da ga je morao uočiti znatno ranije, posle toliko proživljenih čudesa, ali mu je poslednji korak stalno izmicao. Čak ga ni otkriće da je padre Kalahan iskočio iz korica knjige Jerusalimovo nije nateralo da ga pređe. Načinio ga je tek kad je saznao da je Ko-Op Siti Bronks, a ne Bruklin/Bar u ovom svetu. Najvažnijem od svih.

"Možda nije kući", rekao je Roland dok je čitav svet čekao na njih. "Možda čovek koji nas je smislio nije kući."

"Znaš da jeste."

Roland je klimnuo. U očima mu je blesnulo staro svetlo. Odblesak vatre koja nikad nije zgasnula, one koja mu je osvetljavala put duž zraka od početka pohoda u Gileadu.

"Vozi onda!" povikao je promuklim glasom. "Vozi, u očevo ime! Ako je bog, naš bog, pogledaću ga u oči i pitati za put do Kule!"

"Zar ga nećeš prvo pitati za put do Suzane?"

Edi je požalio zbog ovog pitanja čim mu je izletelo iz usta. Molio se u sebi da mu revolveraš ne odgovori.

Roland je ćutao. Samo je kružio preostalim prstima desne ruke: Hajde, idemo.

Edi je gurnuo automatsko kvačilo u položaj za vožnju i skrenuo na zemljani put. Vozio je kroz slojeve moćne, raspevane sile koja ih je prožimala kao vetar, pretvarajući ih u nešto nematerijalno poput misli ili sna u umu nekog uspavanog boga.

3

Put se račvao posle nekoliko stotina metara. Edi je skrenuo levo, iako na znaku nije pisalo King. U retrovizoru je video samo oblak prašine. Slatko pojanje slivalo se sa svih strana, prodirući u njega. Kosa mu je bila nakostrešena, mišići su mu podrhtavali. Pomislio je da podigne pištolj ali je odustao zato što bi ga verovatno ispustio. Ako bi ga i uspeo zadržati u ruci, ciljanje bi bilo nemoguće. Nije znao kako ljudi u blizini tog pojanja mogu jesti i spavati a da ne govorimo o pisanju priča. King nije bilo blizu tog zvuka; ako je Edi bio u pravu, on je bio njegov izvor.

Šta je sa njegovom porodicom, ako takva postoji? Šta je sa susedima, ako nje nema?

Stigli su do prilaznog puta koji je vodio udesno, i...

"Edi, stani." Roland je progovorio tuđim glasom. Preplanuli ten stečen u Kali nije mogao skriti ekstremno bledilo.

Edi se zaustavio. Roland je pokušao da otvori vrata. Nije uspeo pa se ispružio kroz prozor sve do struka (čuo je kako kopča na kaišu udara o hromirani prozorski okvir) i povratio po oganu. Ispraznio se i sručio na sedište. Izgledao je iscrpljeno i uzvišeno. Pogledao je Edija blistavim, plavim, drevnim očima.

"Vozi dalje."

"Rolande, jesi li siguran..."

Roland je samo zavrteo prstima. Gledao je pravo ispred sebe kroz prašnjavi vetrobran.

Hajde, hajde. U ime tvog oca!

Edi je dodao gas.

4

Agenti za nekretnine takvu kuću zovu ranč. Edi nije bio iznenađen.

Očekivao je raskošnije zdanje. Podsetio je sebe da nisu svi pisci bogati, što verovatno naročito važi za mlade pisce. Njegov drugi roman je nekom igrom slučaja postao zanimljiv bibliomanijacima, ali je Edi sumnjao da je King nešto zaradio od sličnih tržišnih kretanja. Od nadoknade za autorska prava, ako je to bio pravi naziv.

Ispred kuće je stajao novi čiroki džip sa privlačnim indijanskim ornamentima sa strane, nagoveštavajući da Stiven King ipak nije gladni umetnik. U prednjem dvorištu je bilo drveno igralište sa dosta razbacanih plastičnih igračaka. To je oneraspoložilo Edija. Kala ga je, između ostalog, naučila da prisustvo dece komplikuje stvari. Ako je suditi po igračkama ovde je bilo male dece. U goste im dolazi par muškaraca naoružanih velikim kalibrima. Ljudi koji, u ovom trenutku, nisu baš pri čistoj svesti.

Edi je ugasio motor. Svraka je zakreštala. U blizini je prozujao motorni čamac. Po zvuku bi se reklo da je bio jači od onog koji su ranije čuli. Sunce se iza kuće ogledalo na plavoj vodenoj površini. Glasovi su pevali Hajd, hajd-hajd-komala.

Čuo se metalni škljocaj. Roland je otvorio vrata i izašao napolje, blago se nakrenuvši: bol u kuku, propali zglobovi. Edi se oslonio na utrnule noge, tvrde poput štapova.

"Tabi? Jesi li to ti?"

Glas je došao s desne strane kuće. Ispred glasa i njegovog vlasnika išla je senka. Edi nikad ranije nije bio tako uplašen i opčinjen senkom. Mislio je, bez trunke sumnje:

Evo mog stvoritelja. Evo njega, jašta, vaistinu. Glasovi su pojali, Komalahajd-tri, evo mog tvorca.

"Jesi li zaboravila nešto, draga?" Poslednju reč je izgovorio otegnutim glasom, baš kako bi je rekao i Džon Kelam. Za njom se pojavio i kućevlasnik. Video ih je i zastao. Video je Rolanda i zastao. Raspevani glasovi su stali s njim, učinilo im se da je i zvuk motornog čamca prestao.

Jedan trenutak je čitav svet visio na šarci. Okrenuo se i dao u beg. Bio je brz, ali je Edi stigao da uoči strašnu munju prepoznavanja na njegovom licu.

Roland je sunuo za beguncem, kao mačka za pticom.

5

Sai King je bio čovek, a ne ptica. Nije znao da leti, niti je imao kud da beži.

Travnjak iza kuće se blago spuštao. Zelenilo je ružilo usamljeno betonsko ostrvce koje je moglo biti bunar ili odvodni kanal s pumpom. Iza travnjaka je bila malena plaža, pretrpana igračkama. Na njenom kraju je počinjalo jezero. Čovek je stigao do obale i zagazio u vodu. Okrenuo se tako naglo da je zamalo izgubio ravnotežu.

Roland se zaustavio na pesku. Revolveraš i Stiven King su nemo posmatrali jedan drugog. Edi je stajao desetak metara iza Rolanda, posmatrajući obojicu. Poj se obnovio, kao i zujanje motornog čamca.

Možda i nisu prestajali, ali Edi nije u to verovao.

Čovek u vodi je stavio ruke preko lica kao dete.

"Ti nisi tu", rekao je.

"Jesam, sai." Rolandov glas je bio blag i pun strahopoštovanja. "Skini ruke s očiju, Stivene od Bridžtona. Skini ih i dobro me pogledaj."

"Ovo bi mogao biti slom živaca", rekao je čovek u vodi, ali je ipak lagano spustio ruke. Nosio je debele naočari sa ozbiljnim, tamnim ramom. Kosa je bila crna ili tamnosmeđa. I brada je bila crna, prošarana prvim, sjajnim sedinama. Nosio je farmerke i majicu sa natpisom RAMONS i ROCKET TO RUSSIA i GABA-GABA-HEJ. Još nije bio debeo, ali je imao mali stomačić, uobičajeni pratilac srednjih godina. Bio je visok i bled koliko i Roland. Edi se nije mnogo iznenadio kad je video da Stiven King liči na Rolanda. S obzirom na razliku u godinama nisu mogli proći kao blizanci, ali otac i sin? Da. Bez problema.

Roland se tri puta kucnuo po grlu, zatim je odmahnuo glavom. To nije bilo dovoljno. Neće ići. Edi je s mešavinom fascinacije i užasa posmatrao kako revolveraš pada na kolena usred gomile drečavi'h, plastičnih igračaka i prinosi ruku čelu.

"Zdravo da si, pripovedaču", rekao je. "Pohode te Roland Desčejn od Gileada i Edi Din iz Njujorka. Hoćeš li nam se otvoriti, ako se mi tebi otvorimo?"

King se nasmejao. S obzirom na snagu Rolandovih reči, Edi je taj zvuk smatrao šokantnim.

"Ja... čoveče, ovo ne može biti istina." Nastavio je da priča sa samim sobom: "Ili ipak jeste?"

Roland je, klečeći na kolenima, nastavio kao da se čovek u vodi nije nasmejao niti progovorio.

"Prihvatate li ono što smo i šta činimo?"

"Bio bi revolveraš, kad bi postojao." Zurio je u Rolanda kroz debele naočari. "Revolveraš u potrazi za Mračnom Kulom."

To je to, pomislio je Edi dok se glas dizao a sunce odražavalo na plavoj vodi. Više nema dileme.

"Vaistinu, sai. Tražimo pomoć i podršku, Stivene od Bridžtona. Hoćeš li nam je dati?"

"Gospodine, ne znam ko je vaš prijatelj, ali što se vas tiče... čoveče, ja sam vas stvorio. Ne možete stajati tu zato što postojite samo ovde." Udario se pesnicom posred čela, kao da parodira Rolandov gest. Zatim je pokazao na kuću. Na dom u rančerskom stilu. "I tamo. I tamo si, takođe. U fioci radnog stola, ili u kutiji u garaži. Ti si medu nesvršenim rukopisima. Nisam mislio o tebi... već..."

Glas mu je bio veoma tanak. Zaljuljao se kao da cuje slabu ali divnu muziku, kolena su mu popustila. Pao je.

Rolande!" povikao je Edi, bacivši se napred. "Čovek doživljava jebeni srčani udar!" Već je znao (ili se samo nadao) da nije u pravu. Poj je bio jači nego ikad, a lica u drveću i senkama veoma jasna.

Revolveraš se nagnuo dole i ščepao Kinga, koji je lagano podrhtavao, ispod pazuha.

"Samo se onesvestio. Ko bi ga mogao kriviti? Pomozi mi da ga unesem u kuću."

6

Iz glavne spavače sobe pružao se lep pogled na jezero. Na podu je bio grozan purpurni tepih. Edi je seo na krevet odakle je kroz vrata kupatila gledao kako King skida vlažne patike i ostalu odeću. Za trenutak se sklonio iza vrata da bi zamenio mokri donji veš suvim. Nije negodovao zbog Edijeve odluke da pođe za njim u spavaću sobu. Nakon što se povratio, nije bio u nesvesti duže od trideset sekundi, ponašao se jezivo mirno i pribrano.

Izašao je iz kupatila i prišao stolu.

"Ko je smislio ovu šalu?" pitao je. Preturao je, tražeći suve farmerke i novu majicu. Kingov dom je Edija upućivao na novac, prilično veliku sumu novca. Ko zna na šta ga je upućivala njegova odeća. "Da li je ovo maslo Meka Mekačona i Flojda Kaldervuda?"

"Ne poznajem tu dvojicu. Ovo nije šala."

"Možda i nije, ali taj čovek ne može biti stvaran." Obukao je farmerke.

Ediju se obraćao pribranim glasom. "Hoću da kažem, pisao sam o njemu!"

Edi je klimnuo.

"Shvatam. Ali se on brzo prilagođava. Putujem s njim već..." Koliko? Edi nije znao. "... Neko vreme", završio je. "Pisali ste o njemu, da li ste pisali o meni?"

"Osećate li se zapostavljenim?"

Edi se nasmejao, ali se uistinu osećao zapostavljenim. Malčice. Možda King još nije stigao do njega. Ako je to bio slučaj, nije baš bezbedan, zar ne?

"Ovo ne liči na slom živaca", rekao je King, „pretpostavljam da čovek i ne može da zna."

"Nemate vi slom živaca. Razumem kako se osećate, sai. Taj čovek..."

"Roland, Roland od... Gileada?"

"Vaistinu."

"Nisam siguran da li još čuvam deo o Gileadu", rekao je King. "Proveriću priču, ako je pronađem. Ali ne zvuči loše, kao u 'Nema balzama u Gileadu."

"Ne razumem vas."

"U redu je, ni ja ne razumem samog sebe." King je pronašao cigarete, pal mal, na stolu i zapalio jednu. "Završite ono što ste hteli da kažete."

"Provukao me je kroz vrata između mog i njegovog sveta. Mislio sam da doživljavam slom živaca." Edi nije bio prevučen iz ovog sveta, već iz nekog veoma bliskog. U to doba je vapio za heroinom, krizirao je, ali je situacija bila dovoljno komplikovana i bez dodatnog sranja. Ipak, morao je da ga pita nešto pre no što se pridruže Rolandu i otpočnu prave pregovore.

"Recite mi nešto, sai King, da li znate gde je Ko-Op Siti?"

King je premeštao novčiće i ključeve iz mokrih u suve farmerka. Zatvorio je desno oko braneći se od dima cigarete u desnom uglu usana. Zastao je, zagledavši se u Edija podignutih obrva.

"Da li je ovo trik pitanje?"

"Nije."

"Nećeš me upucati tom revolverčinom ako pogrešim?"

Edi se blago nasmejao. Za jednog boga, King nije bio neprijatan baja.

Zatim se prisetio da je bog ubio njegovu sestru, koristeći se pijanim vozačem kao oruđem i njegovog brata Henrija, takođe. Bog je napravio Enrikea Balazara i spalio Suzan Delgado na lomači. Osmeh mu je izbledeo.

Ipak je rekao,

"Ovde neće biti pucanja, sai."

"U tom slučaju, verujem da je Ko-Op Siti Bruklin. Ako je suditi po naglasku odatle i ti dolaziš. Da li sam osvojio vašarsku gusku?"

Edi se trgao, kao iglom uboden.

"Šta?"

"To je moja majka stalno govorila. Kad bi moj brat Dejv i ja uradili sve zadatke tačno, iz prve, rekla bi 'Momci dobićete vašarsku gusku.' To je šala. Hoću li dobiti nagradu?"

"Da", rekao je Edi. "Naravno."

King je klimnuo i ugasio cigaretu.

"Ti si dobar momak. Za tvog ortaka ne marim mnogo. Nikad i nisam. To je jedan od razloga zbog kojih sam odustao od te priče."

Edi se ponovo iznenadio. Ustao je s kreveta da bi prikrio reakciju.

"Odustao si?"

"Jesam. Zvala se Mračna Kula. Zamislio sam to kao moju verziju Gospodara prstenova, moj Gormengas, moje remek-delo. U dvadeset drugoj vam ne nedostaje ambicija. Ubrzo sam shvatio da je zamisao prevelika za moj mali mozak. Isuviše... ne znam... drugačija? To je odgovarajuća reč. Takođe," suvo je dodao, „izgubio sam nacrt."

"Šta si uradio?"

"Zvuči ludo, zar ne? Ali pisanje ume da bude luda stvar. Da li znaš da je Ernest Hemingvej jednom izgubio čitavu zbirku kratkih pripovedaka u vozu?

"Zaista?"

"Zaista. Nije imao rezervu, kopije. Samo, puf, ode. To se i meni desilo.

Jedne lepe, pijane noći, možda sam bio i na meskalinu, više se ne sećam, uradio sam valjan nacrt za fantastični ep od pet do deset hiljada strana. Bio je to dobar nacrt, rekao bih. Uobličio sam čitavu zamisao. Sa mnogo stila.

Zatim sam ga izgubio. Verovatno je odleteo sa motocikla po povratku iz nekog jebenog bara. To mi se nikad nije dogodilo. Obično sam jako pažljiv sa svojim radovima."

"Uh-uh", prokomentarisao je Edi. Hteo je da ga pita Da nisi u to vreme možda video neke momke u drečavim odelima i luksuznim limuzinama? Nišče' ljude da ih tako nazovem? Nekog sa crvenom tačkom na čelu?Liče na krvavi kružič? Ima liy krače rečenoy bilo kakvih znakova da ti je neko maznuo nacrt Neko koje hteo da bude siguran da se Mračna Kula nikad neče završiti?

"Hajdemo u kuhinju. Treba da pregovaramo." Edi je žarko želeo da zna o čemu će pregovarati. Moraće dobro da paze šta rade, zato što je ovo stvarni svet u kom nema vraćke.

7

Roland nije znao kako da napuni i pokrene novi aparat za kafu na kuhinjskom pultu. Pronašao je izlupano lonče na polici, slično onom koje je Alejn Džons poneo sa sobom u Mehis kad je tamo otišao s momcima da broji stoku. Sai Kingov šporet je koristio struju, ali je i dete moglo shvatiti princip rada. Lončić se zagrejao kad su Edi i King ušli u kuhinju.

"Ja ne pijem kafu", rekao je King i prišao frižideru (široko zaobilazeći Rolanda). "Obično ne pijem pivo pre pet po podne, ali ću danas odstupiti od tog pravila. Gospodine Din?"

"Kafu, moliću."

"Gospodine Gilead?"

"Desčejn, sai King. I ja ću kafu, blagodarim."

Pisac je otvorio konzervu koristeći se ugrađenim prstenom na vrhu (Roland je pomislio da je ta stvarčica istovremeno đavolski pametna i idiotski rasipna). Usledilo je šuštanje, praćeno prijatnim mirisom (komalahajd'hajđ) kvasca i hmelja. King je iz prvog gutljaja ispraznio više od pola limenke, obrisao je penu s brkova i odložio konzervu na radnu površinu.

Još uvek je bio bled, ali pribran i uravnotežen. Revolveraš je pomislio da mu ne ide loše, bar zasad. Da li je moguće da je negde u dubljim slojevima uma i srca King očekivao njihov dolazak? Da li ih je čekao?

"Imate ženu i decu", rekao je Roland. "Gde su?"

"Tabitini su severno odavde, blizu Bangora. Moja kći je provela proteklu nedelju kod nane i deke. Tabi je povela najmlađeg, Ovena, on je još beba.

Otišli su pre jednog sata. Treba da pokupim sina, Džoa, za..." Pogledao je na sat. "Za jedan sat. Hteo sam da završim s pisanjem, pa smo ovaj put koristili oba automobila."

Roland je razmišljao. Možda govori istinu. King im je indirektno saopštavao da će ga uskoro potražiti, ako mu se nešto desi.

"Ne mogu da verujem da mi se ovo dešava. Da li vas nerviraju ovakvr izjave? U svakom slučaju, ovo i previše liči na jednu od mojih priča da bi se kvalifikovalo za stvarni događaj."

"Kao Jerusalimovo, na primer", napomenuo je Edi.

King je podigao obrve.

"Znači, znate za nju. Da li na mestu iz kog dolazite postoji Književnička gilda?" Sručio je u sebe ostatak piva. Bio je veoma talentovan za piće, pomislio je Edi. "Pre par sati sam na drugoj strani reke čuo sirene i ugledao golemi stub dima. Vido sam ga iz kancelarije. Pomislio sam da je u pitanju požar izazvan gasom, možda u Harisonu ili Stonhemu, ali mi sad ništa nije jasno. Da li to ima neke veze s vama, momci? Ima, je l’ da?"

Edi je rekao,

"Piše je, Rolande. Ili je bar nekada pisao. Kaže da je digao ruke od nje.

Zove se Mračna Kula. Što znači da zna."

King se nasmejao. Roland je pomislio da po prvi put izgleda uplašeno, ako zanemarimo trenutak kad je izbio iza kuće, susrevši se s njima, naravno.

Trenutak suočavanja sa tvorevinama sopstvene mašte.

Šta sam ja? Njegova tvorevina?

Ideja mu je izgledala u isti mah pogrešno i ispravno. Mozgao je o tome i zaradio mešavinu glavobolje i mučnine u stomaku.

"On zna", rekao je King. "Ne sviđa mi se te replika, momci. Kad neko u priči kaže, On zna, sledeća replika je obično 'Moramo da ga ucmekamo'."

"Veruj mi, kad ti kažem", rekao je Roland. Govorio je naglašavajući sva ku reč. "Sai, King vaše ubistvo je poslednje što bi nam palo na pamet. Vasi neprijatelji su naši neprijatelji, a oni koji vam pomognu na životnoj stazi sti naši prijatelji."

"Amin", dodao je Edi.

King je otvorio frižider odakle je izvukao još jedno pivo. Unutra je bilon mnogo sličnih, što nije promaklo Rolandu. Stajali su u pravilnim, ledenim redovima. Unutrajebilo više pivanegobilo čega drugog. "Usvakom slučaju rekao je, "bolje je da me zovete Stiv."

8

"Upoznajte me s pričom u kojoj se pojavljujem", zatražio je Roland.

King se naslonio na radnu površinu u kuhinji tako da je vrhom glave presekao sunčev zrak. Progutao je gutljaj piva, razmišljajući o Rolandovom zahtevu. Edi je tada po prvi put opazio. Bila je nejasna, isprva je mislio da je prašnjava crna senka samo kontrast izazvan sunčevom svetlošću. Nešto se svijalo oko njega. Neraspoznatljivo. Jedva prisutno. Ipak je bilo tu.

Podsećalo ga je na tamu koja se krije iza predmeta u Todašu. Da li senka potiče iz tog meduprostora? Ne baš.

Jedva je prisutna.

Ali je ipak tu.

"Znaš", rekao je King, "nisam neki pripovedač. To zvuči kao paradoks, ali nije, zbog toga i pišem."

Da li govori Rolandovim ili mojim naglaskom. Edi nije znao. Tek znatno kasnije će shvatiti da govori kao svi oni, čak i Roza Munjoz, padreova kućepaziteljka u Kali.

Pisac se iznenada ozario.

"Znate šta, zašto ne bih potražio rukopis? Dole imam pet kutija s propalim pričama. Mračna Kula je sigurno u jednoj od njih." Propale. Propale priče.

Edi nije mario zbog neprijatnog prizvuka. "Možete ih čitati kad krenem po klinca." Nacerio se, pokazujući krupne, krive zube. "Uz malo sreće možda vas neću zeteći ovde. Tako ću moći da nastavim posao pretvarajući se da se nismo sreli."

Edi je pogledao Rolanda, koji je lagano odmahnuo glavom. Kafa je vrila na šporetu.

"Sai King..." počeo je Edi.

"Stiv."

"U tom slučaju, Stive. Imamo važan posao. Zanemarimo pitanje poverenja, u velikoj smo žurbi."

"Naravno, naravno u stisci ste s vremenom", rekao je King, nasmejavši se.

Zvučao je šarmantno i malčice bleskasto. Ediju se učinilo da je pivo počelo da deluje. Posumnjao je da je njihov tvorac ispičutura. Nije mogao biti siguran posle tako kratkog poznanstva, ali je bilo nekih znakova. Nije se bogzna kako sećao engleskog iz škole, ali je zapamtio da su neki učitelji govorili da pisci stvarno vole da piju. Hemingvej, Fokner, Ficdžerald, onaj momak s Gavranom. Pisci vole da piju.

"Ne smejem se vama, momci", rekao je King. "Religija mi zabranjuje da se podsmevam ljudima koji idu okolo s pištoljčinama za pojasom. U mojim knjigama su ljudi gotovo uvek u trci s vremenom. Hoćete li da čujete prvi red Mračne Kule V?"

"Naravno, ako ga se sećate", rekao je Edi.

Roland je ćutao, ali su mu oči živo bleštale ispod sedinama prošaranih obrva.

"O, sećam se. To je možda najbolji početak koji sam napisao." Odložio je pivo i podigao ruke. Podigao je prva dva prsta. Bili su blago savijeni kao veliki znaci navoda. "Čovek u crnom bežao je kroz pustinju, a revolveraš ga je pratio. Ostatak je možda bio mačji kašalj, ali, čoveče, ovo je bilo moćno." Spustio je ruke i dohvatio pivo. "Po četrdeset treći put, da li se ovo zbilja dešava?"

"Da li se čovek u crnom zvao Valter?" pitao je Roland.

King je trznuo limenkom. Prosuo je nešto piva po sebi, ovlaživši čistu majicu. Roland je klimnuo, kao da je zadovoljan odgovorom.

"Nemoj više da padaš u nesvest", zamolio ga je Edi, s naznakom ironije.

"Jedanput je bilo dovoljno. Impresioniran sam." King je klimnuo i potegao još jedan gutljaj. Tokom te kratke pauze povratio je nešto kontrole nad sobom.

Pogledao je na sat. "Hoćete li mi zbilja dopustiti da pokupim sina, gospodo?"

"Da", rekao je Roland.

"Da li..." King je zastao da razmisli, zatim se nasmejao. "Da li biste se kladili u sat s važećom garancijom da će tako biti?"

Roland je odgovorio, bez traga osmeha, „Kladio bih se."

"Onda, u redu. Sledi Mračna Kula, u skraćenoj verziji Riders dajdžesta. Ne zaboravite da nisam neki usmeni pripovedač. Daću sve od sebe."

9

Roland ga je slušao kao da svi svetovi od njega zavise. Bio je prilično siguran u to. King je svoju verziju Rolandovog života počeo logorskim vatrama. To je prijalo revolverašu zato što je potvrđivalo Valterovu, u osnovi, ljudsku prirodu. Odatle je, po Kingovim rečima, priča išla unazad do susreta sa neu-glednim farmerom na rubu pustinje. Braunom.

Život za tvoj usev, čuo je Roland posle toliko godina i Život za tvoj.

Zaboravio je Brauna i njegovog ljubimca, pripitomljenog gavrana Zoltana, ali ovaj stranac nije.

"Dopadalo mi se", rekao je King, "kako priča ide unazad. To je, sa čisto tehničke strane, jako interesantno. Počeo sam u pustinji, zatim sam kliznuo stepenicu niže do tvog sastanka sa Braunom i Zoltanom. Zoltan je, uzgred budi rečeno, ime folk pevača i gitariste kog sam upoznao na Univerzitetu Mejn. Bilo kako bilo, priča se iz težačke kolibe seli još jedan stepenik niže do tvog dolaska u grad Tal... krštenom po rok grupi..."

"Džetro Tal," rekao je Edi. "Prokletstvo, naravno! To ime mi se oduvek činilo poznatim! Šta je sa ZZ Topom, Stive? Znaš li za njih?" Edi je pogledao Kinga. Nasmejao se suočen sa piščevim nerazumevanjem.

"Mislim da još nije došlo njihovo vreme. Ako i jeste, još nisi čuo za njih."

Roland je zavrteo prstima: Hajde, idemo. Odmerio je Edija prekornim pogledom, nemom porukom da prekine s upadicama.

"Posle Rolandovog dolaska u Tal, priča klizi još jedan stepenik niže. Saznajemo kako je Nort, žderač korova, umro. Valter ga je uskrsnuo. Jasno ti je šta me tu zbunjuje, zar ne? Početak priče je dat u formi sećanja. Radnja teče unazad."

Rolanda nisu zanimali ovi tehnički detalji koje je King smatrao tako očaravajućim; ne zaboravimo da se ovde govorilo o njegovom životu. Koji se, bar s njegove tačke gledišta, odvijao unapred. Bar dok nije stigao do Zapadnog mora i do vrata pomoću kojih je prevukao svoje saputnike.

Izgledalo je da Stiven King ne zna ništa o vratima. Pisao je o postaji i Rolandovom sastanku sa Džejkom Čembersom; pisao je o njihovom putu u planine a zatim kroz njih; opisao je kako je Džejk izdan od strane čoveka kome je verovao i kog je voleo.

Kingu nije promaklo kako je Roland oborio glavu za vreme ovog dela priče. Progovorio je sa neobičnom blagošću.

"Gospodine Desčejn, ne treba da se toliko stidite. Ne zaboravite da sam vas ja naterao na to."

Roland nije bio siguran u to.

King je pisao o Rolandovim pregovorima sa Valterom usred gomile prašnjavih kostiju, o glasu tarota i strašnoj viziji u kojoj je revolveraš izrastao probivši krov univerzuma. Pisao je kako se Roland probudio posle duge noći pune gatanja. Bio je mnogo stariji, dok su od Valtera ostale samo kosti. Na kraju sam, rekao je King, napisao kako Roland prilazi ivici vode i seda.

"Rekao si, 'Voleo sam te, Džejk'."

Roland je kratko klimnuo.

"Još uvek ga volim."

"Govoriš kao da on stvarno postoji."

Roland se zagledao u njega.

"Da li ja postojim? Da li ti postojiš?"

King je ćutao.

"Šta se zatim dogodilo?" pitao je Edi.

"Zatim sam, senjor, ostao bez nacrta, ili sam se uplašio, ako vam se to više dopada, i prestao s pisanjem."

Edi je poželeo da što pre završe s pričom. Video je izdužene senke na kuhinjskom podu. Hteo je da što pre pode za Suzanom. Plašio se da ne stignu prekasno. Mislio je da imaju prilično dobru ideju kako će napustiti ovaj svet. Nadao se da će ih Stiven King otpratiti do Tartlbek Lejna u Lovelu, gde je stvarnost istanjena i gde, po rečima Džona Kelama, ima mnogo dolazećih. King će ih rado odbaciti do tamo. Rado će ih se ratosiljati. Ma kako nestrpljiv bio, znao je da ne mogu odmah poći.

"Prestao si zato što si izgubio skicu", rekao je Roland.

"Nacrt. Ali to nije bio pravi razlog." King se dohvatio trećeg piva. Edi je pomislio da nije čudo što čovek postaje dežmekast oko struka; već je popio kalorični ekvivalent vekne hleba i načeo veknu broj dva. "Obično ne radim na osnovu nacrta. Nemojte me držati za reč, ali je to možda bio jedini put.

Stvar je postala isuviše velika. Isuviše čudna. Ti si postao problem, ser ili sai, ili kako već nazivaš sebe." King se nacerio. "Ma o kakvoj tituli da se radi, ja je nisam izmislio."

"Ne još, rekao bih", napomenuo je Roland.

"Zamišljen si kao književni ekvivalent Čoveka bez imena Serđa Leonea."

"Govori o špageti vesternima", umešao se Edi. "Isuse, naravno! Gledao sam ih na stotine u Mažestiku sa bata Henrijem, dok je Henri još uvek bio kući. Išao sam sam ili sa prijateljem, Čagijem Koterom kad je Henri otišao u Nam. To su bili filmovi za dečake."

King se smeška.

"Jakako" rekao je, "ali, se moja žena pali na njih, pa ti vidi."

"Strava ženska!" otelo se Ediju.

"Jašta je, Tab je strava mačkica." King se zagledao u Rolanda. "Bio si okej kao Čovek bez imena, izmaštana verzija Klinta Istvuda. Bilo je lepo družiti se s tobom."

"Tako si me zamislio?"

"Da. Promenio si se. Preobrazio si se nezavisno od mene. Više nisam znao da li si heroj, antiheroj ili nikakav heroj. Prekretnica je nastupila kad si pustio dečka da padne."

"Rekao si da si me ti naterao na to."

Pogledao je Rolanda pravo u oči, plavetnilo je udarilo na plavetnilo usred beskrajnog niza glasova, King je rekao:

"Slagao sam te, brate."

10

Jedno vreme su ćutali, razmišljajući o Kingovim rečima. Pisac je prvi prekinuo tišinu,

"Prestao sam da pišem o tebi kad si počeo da me plašiš. Strpao sam te u kutiju i odložio u orman bacivši se na pisanje kratkih priča za muške časopise." Razmišljao je i klimnuo. "Stvari su se promenile otkad sam te se ratosiljao, prijatelju, i to nabolje. Počeo sam da prodajem radove. Zaprosio sam Tabi. Nedugo potom započeo sam rad na Keri. To nije bio moj prvi roman, ali je prvi kog sam prodao. On me je izbacio na vrh. I sve to nakon oproštaja s Rolandom, ćao, neka su ti srećni puti. Ali to nije bio kraj.

Jednog lepog dana, posle šest-sedam godina, obišao sam kuću i ugledao tebe na jebenom prilaznom putu, velikog ko kuća, kako je majka često govorila. Najoptimističkiji zaključak je da si halucinacija izazvana prekomernim radom. Ne verujem u to. Kako bih mogao?" Kingov glas je bivao sve jači, sve neprijatniji.

Edi je znao da nije reč o strahu, već o ogorčenju.

"Kako da poverujem u to kad vidim senku koju bacaš i krv na nozi..."

Pokazao je na Edija.

"Ili prašinu na tvom licu?" Ovaj put je pokazao na Rolanda. "Oduzeli ste mi sve opcije, osećam kako mi se um... ne znam kako bih to rekao... ugiba?

Da li je to prava reč? Mislim da jeste. Ugiba se."

"Nisi ti tek tako prestao", rekao je Roland, ne obazirući se na poslednje piščeve reči. S punim pravom ih je pripisao napadu samosažaljenja.

"Nisam?"

"Mislim da pismeno pripovedanje liči na guranje. Guraš nešto, možda, uprkos antistvaralačkoj sili. I jednog dana osetiš kako te nešto s one strane gura nazad."

Ediju se učinilo da King jako dugo razmišlja o ovome. Napokon je klimnuo.

"Možda si u pravu. Ako ćemo pravo, to je bilo više od uobičajenog ispraznog osećanja. Navikao sam se na njega, iako mi se danas javlja ređe nego pre. To je... Ne znam. Jednog dana zatekneš sebe kako lupkaš po dirkama bez ikakvog zadovoljstva. Vidik ti se muti. Pripovedanje te više ne uzbuđuje. Da stvar bude gora, sine vam nova ideja. Sjajna i bajna, sveža i bez ijedne ogrebotine stoji nasred izložbenog prostora. Niste stigli da je pokvarite, bar ne još i... pa..."

"Osećate kako vas nešto gura nazad." Nastavio je Roland potpuno ravnodušnim glasom.

"Tako je." King je govorio tako tiho da ga je Edi jedva čuo. "ZABRANJEN PROLAZ. NE PRILAZI. VISOKI NAPON." Zastao je. "Možda čak i OPASNO PO ŽIVOT."

Ne bi ti se dopala ta bleda sen što se kovitla oko tebe, pomislio je Edi. Taj crni nimbus. Ne, sai, siguran sam da bi te oneraspoložila. Šta ja to vidim?

Cigarete? Pivo? Nešto gore s čim se stalno družiš? Automobilsku nesreću nakon pijane noći? Koliko će vremena proći do tada? Koliko godina?

Pogledao je na sat iznad Kingovog kuhinjskog stola. Trgnuo se, shvativši da je već petnaest do četiri.

"Rolande, dan odmiče. Čovek mora po svoje dete." Moramo pronaći moju ženu pre no što Mija rodi zajedničku bebu i Gri-mizni Kraljproceni da mu Suzana više nije potrebna.

Roland je rekao,

"Samo još malo." Oborio je glavu ne prozborivši ni reč. Razmišljao je.

Pokušavao je da pronađe prava pitanja. Možda je samo jedno ono pravo.

Bilo je važno, Edi je znao da je važno zato što više nikad neće moći da se vrate u deveti juli godine 1977. Možda će moći da se vrate u taj dan u nekom drugom svetu, ali ne u ovom. Da li Stiven King postoji u tim svetovima? Možda ne postoji. Verovatno ne postoji.

Dok je Roland razmišljao, Edi ga je pitao da li mu ime Blejn išta znači.

"Ne. Ništa naročito."

"Šta je s Ludom?"

"To me podseća na ludiste. To je bila religiozna sekta. Okupljala je mrzitelje mašina, zar ne? Potiču iz devetnaestog veka ili su još stariji.

Mislim da su u devetnaestom veku jurišali na fabrike i uništavali mašine."

Nasmejao se, pokazujući niz krivih zuba. "Mislim da je to bio ondašnji Grinpis." , "Beril Evans? Da li vam to ime nešto znači?"

"Ne."

"Henčik? Henčik od Manija?"

"Ne. Šta su Maniji?"

"To je preterano komplikovana priča. Šta je sa Klaudijom i Ines Bečmen?

Da li to ime..."

King je prsnuo u smeh, prenerazivši Edija. Iznenadio je i samog sebe, ako je suditi po spisateljevom izrazu lica.

"Dikijeva žena!" povikao je. "Otkud znaš za nju?"

"Ne znam. Ko je taj Diki?"

"Ričard Bečmen. Prva dela sam objavljivao u mekom povezu pod pseudonimom. Koristio sam prezime Bečmen. Jedne noći sam se napio i izmislio detaljnu autorsku biografiju. Ričard je pobedio leukemiju, ura za Dikija. Bilo kako bilo, Klaudija je njegova supruga. Klaudija Ines Bečmen.

Što se tiče tog i, o tome ništa ne znam."

Edi je osetio kako mu se golemi, nevidljivi kamen podiže sa grudi i nestaje iz njegovog života. Klaudija Ines Bečmen ima samo osamnaest slova. Neko je dodao slovo i, zašto? Da bi ih bilo devetnaest, naravno. Klaudija Bečmen je samo ime, Klaudija i Ines Bečmen je pak... ka-tet.

Pomislio je da su upravo dobili jednu od stvari zbog koje su došli. Da, Stiven King ih je stvorio. Bolje reći, stvorio je Rolanda, Džejka i oca Kalahana. Do ostalih još nije stigao. Pomerao je Rolanda kao figuru na šahovskoj tabli: idi u Tal, Rolande, spavaj sa Ali, Rolande, goni Valtera preko pustinje.

Rolande. Dok je pomerao glavnog junaka duž table i sam King je pomeran.

Dokaz za to je dodatno slovo u imenu supruge njegovog pseudonima.

Nešto je htelo da od Klaudije Bečmen napravi devetnaesticu. Pa…

"Stive."

"Da, Edi od Njujorka." King se nasmejao.

Edijevo srce je snažno tuklo u grudima.

"Šta ti znači broj devetnaest?"

King je razmišljao. Napolju je vetar njihao grane, motorni čamci su zujali a svraka kreštala. Uskoro će nastupiti vreme roštilja, a zatim put do grada i koncert na trgu. Dnevna rutina u ovom najboljem Ili bar najstvarnijem od svih svetova.

King je odmahnuo glavom, a Edi ispustio uzdah razočarenja.

"Izvini. To je prost broj, ništa osim toga. Prosti brojevi su me očaravali još od časova matematike kod gospodina Sojčaka u Lisabonskoj gimnaziji.

Mislim da sam toliko imao kad sam upoznao suprugu, ali se ona možda ne bi složila. Svadljiva je po prirodi."

"Šta je sa devedeset devet?"

King je dobro razmislio, nešto je brojao prstima.

"Đavolska starost. 'De-vedeset devet godina na staroj gomili stenja' Pesma.

Mislim, 'Olupina stare devedeset devetke' Ili možda 'Olupina Hesperusa.

Devedeset devet boca piva na zidu, skinuli smo jednu, obišla je krug pa je ostalo devedeset osam' Osim toga, nada ⁷ "

Ovaj put je King pogledao na sat.

"Ako uskoro ne pođem, Beti Džons će me nazvati da proveri da nisam zaboravio da imam sina. Da znate, od mene se očekuje da pokupim Džoa i pređem dvesta kilometara na sever. Biće bolje da prestanem s pivom. Lakše bih prestao da nemam par naoružanih utvara u kuhinji."

Roland je klimnuo. Izvadio je metak iz opasača, nehajno ga zakotrljavši između palca i kažiprsta leve ruke.

"Samo još jedno pitanje, ako dozvolite. Posle toga će svako krenuti svojim putem." King je klimnuo.

"Pitaj." Pogledao je treću konzervu piva. Ispraznio je u sudoperu sa tužnim izrazom lica.

"Da li si napisao Mračnu Kulu V?"

Edi nije shvatao svrhu ovog pitanja. Kingove oči su zablistale, razvukao je usne u širok osmeh.

"Ne," rekao je. "Ako ikad napišem knjigu o pisanju, što bih mogao da učinim. Podučavao sam druge pre no što sam se posvetio ovom poslu, to ću i navesti. Ni tu, niti ijednu drugu. Znam da postoje pisci koji zbilja pišu, ali ja nisam od te fele. U stvari, kad god ostanem bez inspiracije, povučem se u zaklon priče. Ono što tad napišem je obično sranje."

"Ne razumem o čemu govori", rekao je Edi.

"To je kao... hej, to je moćno!"

Metak se sa svog mesta između palca i kažiprsta, bez ikakvog napora premestio na ostale prste. Šetao se preko Rolandovih ustalasanih zglobova.

"Da", složio se Roland, "moćno je, zar ne?"

"Tako si hipnotisao Džejka u postaji. Naterao si ga da se seti svoje smrti."

I Suzanu. Pomislio je Edi. Na isti način je hipnotisao i Suzanu, samo ti još ne znaš za to, sai King. A mozda i znaš. Možda duboko unutar sebe sve znaš.

"Okušao sam hipnozu", rekao je King. "U stvari, kao dečak sam pozvan na binu na vašaru u Topšamu. Iluzionista je hteo da me navede da kokodačem kao kvočka. Nije upalilo. To je bilo u vreme pogibije Badija Holija. I Biga Bopera. I Rikija Valansa. Todana! O, Nesklade!"

Naglo je odmahnuo glavom kao da nastoji da razbistri misli. Podigao je pogled sa razigranog taneta na Rolandovo lice.

"Da li sam nešto rekao?"

"Ne, sai." Roland je pogledao dole, na razigrano tane, šetalo je levo-desno, King je pošao njegovim primerom.

"Šta se dešava dok stvarate priču?" pitao je Roland. "Moju priču, na primer?"

"Stvori se odnekud", rekao je King. Govorio je tihim, smetenim glasom.

"Nahrupi u mene, to je dobar deo, i zatim izlazi dok je pomeram prstima.

Nikada ne stiže iz glave. Izlazi iz pupka, odnekud. Poznavao sam jednog urednika... mislim da se zvao Maksvel Perkins... pozvao je Tomasa Vulfa..."

Edi je znao šta Roland radi. Pomislio je da ne bi bilo dobro da ga prekida, ali nije mogao da se uzdrži.

"Ruža", rekao je. "Ruža, kamen i nepronađena vrata."

Kingovo lice je zasjalo od zadovoljstva, ali njegov pogled ni za tren nije napuštao razigrani metak na revolveraševim zglobovima.

"U stvari, reč je o kamenu, listu i vratima", rekao je. "Ruža mi se više dopada."

Bio je u potpunosti zaokupljen metkom. Ediju se pričinilo da čuje povlačenje svesnog dela piščevog uma. Palo mu je na pamet da bi slučajni zvuk, poput zvonjave telefona, u ovom kritičnom momentu mogao da promeni pravac njihovog postojanja. Ustao je, kretao se tiho, uprkos natečenoj i bolnoj nozi, i prišao aparatu na zidu. Uvijao je i natezao žicu sve dok nije popustila.

"Ruža, kamen i nepronađena vrata", složio se King. "To bi mogao biti Volfi, tako je. Maksvel Perkins ga je zvao 'daškom božanskog vetra.

O izgubljeni i vetrom ožaljeni! Sva zaboravljena lica! O, Nesklade!"

"Kako dolazite do priče, sai?" tiho je upitao Roland.

"Ne volim nju-ejdžere... sve to nije važno, aktivirajmo pejdžere... ali oni to zovu kanalisanje i to... baš tako izgleda... kao nešto usmereno, u kanalu..."

"Ili na zraku?" pitao je Roland.

"Sve stvari služe zraku", odgovorio je pisac i uzdahnuo. Bio je to strahovito tužan zvuk. Edi je osetio žmarce i kostrešenje svake dlačice na telu.

11

Stiven King je stajao pod zrakom popodnevnog sunca. Osvetljavao je njegov obraz, krivinu levog oka i boru u uglu usana. Pretvarao je svaku sedu vlas na levoj strani brade u svetlosnu liniju. Stajao je na svetlu, koje je naglašavalo tamu oko njega. Disanje mu se usporilo na tri-četiri udisaja u minutu.

"Stivene", obratio mu se Roland. "Da li me vidiš?"

"Živeo, revolverašu, vidim te veoma dobro."

"Kada si me prvi put video?"

"Ne pre današnjeg dana."

Roland je delovao iznenađeno i pomalo razočarano. To nije bio odgovor koji je očekivao. Nastavio je.

"Video sam Kutberta, a ne tebe." Pauza. "Ti i Kutbert ste lomili hleb, mrveći ga ispod vešala. Taj deo sam već napisao."

"Jašta, baš tako je bilo. Kad su obesili kuvara Haksa. Bili smo derani. Da li ti je Bert ispričao tu priču?"

King nije odgovorio.

"Video sam Edija. Video sam ga veoma dobro." Pauza. "Katbert i Edi su blizanci."

"Rolande..." Edi je počeo tihim glasom. Roland ga je utišao divljim odmahivanjem glave. Spustio je metak s kojim je hipnotisao Kinga na sto.

King je nastavio da posmatra mesto na kom je bio, kao da ga još vidi.

Verovatno ga je video. Čestice prašine poigravale su oko njegove tamne i neuredne ćube.

"Gde si bio kad si video Katberta i Edija"

"U ambaru." Kingov glas se spustio do nivoa šapata. Usne su mu drhtale.

"Ujna nas je tamo poslala zato što smo pokušali bekstvo."

"Koga?"

"Mene i mog brata Dejva. Uhvatili su nas i vratili natrag. Rekli su nam da smo loši, loši dečaci."

"Morao si da odeš u ambar."

"Tako je, i da sečem drva."

"To je bila tvoja kazna."

"Da." Suza mu je zaiskrila u uglu levog oka. Kliznula je niz obraz do ivice brade. "Pilići su pocrkali."

"Pilići u ambaru?"

"Da, oni." Suze su krenule u nizu.

"Šta ih je pobilo?"

"Ujka Oren kaže da su pocrkali od ptičjeg gripa. Oči su im izbuljene. Oni su... malčice zastrašujući."

Mnogo više od malčice, pomislio je Edi, posmatrajući piščevo uplakano i bledo lice.

"Ne smeš da izađeš iz ambara?"

"Ne dok ne isečem svoj deo drva. Dejvid je svoja isekao. Na mene je red. U pilićima ima paukova. Paukovi su im u utrobi. Male crvene tačkice. Liče na čestice crvenog bibera. Ako padnu na mene, zaraziču se gripom i umreti. I ne samo to, vratiću se."

"Zašto?"

"Postaću vampir. Biću njegov rob. Možda i njegov pisar. Njegovo ljubimče, pisac."

"Čiji?"

"Gospodara paukova. Grimiznog Kralja, Kulator."

"Hriste, Rolande", prošaputao je Edi. Drhtao je. Šta su pronašli? Čije gnezdo su uznemirili? " Sai King, Stive, koliko si tad imao, imaš godina?"

"Imam sedam." Pauza. "Upiškio sam se u pantalone. Ne želim da me paukovi ujedu. Crveni paukovi. Tada si ti došao, Edi, Izbavio si me."

Široko mu se osmehnuo, obrazi su mu blistali od suza.

"Spavaš li, Stivene?" pitao je Roland.

"Jašta."

"Idi dublje."

"Dobro."

"Brojaću do tri. Na tri ćeš prodreti do najdubljih dubina."

"Dobro."

"Jedan... dva... tri."

Kingova glava je pala napred na tri. Brada mu je počivala na grudima. Iz usta mu je pocurila srebrnkasta nit pljuvačke, njihala se kao klatno.

"Nešto smo saznali", Roland se obratio Ediju. "Možda nešto od najveće važnosti. Grimizni Kralj ga je dodirnuo u ranom detinjstvu, ali mi se čini da smo ga pridobili na našu stranu. Bolje reći, ti si ga pridobio, Edi. Ti i moj stari prijatelj, Bert. To ga čini izuzetnim."

"Više bih se ponosio iskazanim heroizmom kad bih ga se sećao", rekao je Edi. Zatim: "Shvataš li da se ja nisam ni rodio kad je ovaj momak imao sedam?"

Roland se nasmejao.

"Ka je točak. Odavno ga okrećeš pod različitim imenima. Katbert je jedno od njih, čini mi se."

"Šta je s onom pričom da je Grimizni Kralj 'Kulator?"

"Nemam pojma."

Roland se obratio Stivenu Kingu.

"Koliko puta je, po tvom mišljenju, Gospodar Nesklada pokušao da te ubije, Stivene? Da te ubije i zaustavi tvoje pero? Da zatvori tvoja problematična usta, posle prvog pokušaja u ujkinom ambaru?"

King je neko vreme brojao i odmahnuo glavom.

"Delah", rekao je.

Edi i Roland su izmenjali poglede.

"Da li te je uvek neko spasavao?" pitao je Roland.

"Jok, sai, nije tako bilo. Nisam ja bespomoćan. Ponekad se sklonim u stranu."

Roland se nasmejao, suvim smehom, sličnom prasku grančice prelomljene preko kolena.

"Znaš li ko si ti?"

King je odmahnuo glavom. Napućio je donju usnu kao obesno dete.

"Znaš li ko si ti?"

"Otac na prvom mestu. Muž na drugom. Pisac na trećem. Zatim brat. Posle toga nemam šta da kažem. Dobro?"

"Ne. Nije dobro. Znaš li ko si ti?"

Usledila je duža pauza.

"Ne. Rekao sam vam sve što znam. Prestanite da me zapitkujete."

"Prestaću kad mi kažeš istinu. Znaš li..."

"Da, dobro, znam na šta ciljate. Zadovoljni?"

"Ne još. Reci mi ko..."

"Ja sam Gan, ili neko posednut Ganom. Ne znam šta je od toga tačno, možda i nema razlike." Zaplakao se. Lio je gorke i velike suze. "Ali nisam Dis, okrenuo sam leđa Disu, odbacio sam Dis. To je trebalo da budedovoljno, ali nije. Ka nikada nije zadovoljna, pohlepna stara ka, to je ona rekla, zar ne? To je rekla Suzan Delgado pre no što si je ubio ili sam je ja ubio, ili je Gan ubio. 'Pohlepna stara ka. Oh, kako je mrzim.' Naterao sam je da to kaže bez obzira na to ko je ubio, zato što je mrzim, istina je.

Odupirem se pritisku i nalozima ka i činiću to dok ne stignem do čistine na kraju puta."

Roland je seo za sto. Prebledeo je na pomen Suzaninog imena.

"Ka ne prestaje da me opseda, da me traži. Sprovodim je, stvoren sam za to. Ka izlazi iz mog pupka kao traka. Ja nisam ka, niti sam ta traka, ona samo prolazi kroz mene. Mrzim je, mrzim je! Pilići su bili puni paukova, shvataš li, puni paukova!"

"Prekini da cmizdriš", rekao je Roland (sa čudesnim odsustvom simpatije, po Edijevom mišljenju), pa se King ućutao.

Revolveraš je razmišljao i podigao glavu.

"Zašto si prestao da pišeš priču nakon mog izlaska na Zapadno more?"

"Jesi li gluv? Zato što nisam hteo da budem Gan. Okrenuo sam leđa Disu, hteo sam da učinim isto u odnosu na Gan. Volim ženu. Volim decu. Volim da pišem priče, ali ne želim da pišem tvoju priču. Živim u strahu. Traži me.

Kraljevo oko."

"Ali ne otkad si prestao", rekao je Roland. "Ne, od tada me ne traži, od tada me ne vidi."

"Ipak moraš da nastaviš."

Lice mu se iskrivilo u ružnu grimasu. Činilo se da trpi veliki bol. Zatim se izravnalo, povrativši pređašnji, sneni izraz.

Roland je podigao unakaženu desnicu.

"Kad počneš, ispripovedaćeš kako sam ostao bez prstiju. Hoćeš li zapamtiti?"

"Jastogovišta", rekao je King. "Odgrizla su ti prste."

"Otkud znaš?"

King se blago nasmejao. Imitirao je blago šuštanje vetra.

"Vetar mi je šapnuo", rekao je.

"Gan je porodio svet i otišao dalje", odgovorio je Roland. "To želiš reći?"

"Jašta, svet bi pao u ambis da ne beše kornjače grdne. Završio je na njenim leđima, umesto da padne."

"Tako smo čuli, blagodarimo. Počećeš sa jastogovištima koja će mi otfikariti prste."

"Dad-a-džam, dad-a-džing, prokleti jastozi ti otfikariše prste", reče King.

"Da."

"Uštedeo bi mi silan trud da si umro, Rolande, sine Stivenov."

"Znam. Isto važi i za Edija i ostatak mog društva." Daleki nagoveštaj osmeha dotakao je revolveraševe usne. "Zatim, posle jastogovišta..."

"Stiže Edi, stiže Edi", prekinuo ga je King. Načinio je blagi, sneni pokret desnicom, kao da poručuje da sve zna i da Roland ne treba da traći vreme.

"Zatvorenik, Diler i Gospa od Senki. Pekar, lekar, apotekar." Nasmejao se.

"Tako pevuši moj sin Džo. Kada?" Roland je iznenađeno žmirnuo.

"Kada, kada, kada," King je podigao ruke. Edi je zaprepašćeno posmatrao kako se toster, mala pekara i kutija sa osušenim sudovima dižu i lebde u vazduhu.

"Da li me pitaš kad možeš da ponovo počneš?"

"Da, da, da." Iz lebdeće kutije sa osušenim posuđem izdigao se nož.

Preleteo je čitavu sobu. Završio je let podrhtavajući u zidu. Ostali predmeti su se nežno vratili na svoja mesta.

Roland je rekao,

"Slušaj pesmu kornjače, krik medveda."

"Pesmu kornjače, krik medveda. Maturin iz romana Patrika O'Brajena.

Šardik iz romana Ričarda Adamsa."

"Da. Kad ti kažeš."

"Čuvari zraka."

"Da."

"Mog zraka."

Roland ga je pomno posmatrao.

"Zbilja to kažeš?"

"Da."

"Neka ti bude. Vratićeš se pisanju kad god čuješ pesmu kornjače ili krik medveda."

"Vidi me kad god otvorim oko ka tvom svetu." Pauza. "O..o."

"Znam. Pokušaćemo da te zaštitimo u tim trenucima, baš kao što nameravamo da zaštitimo ružu."

King se nasmejao.

"Volim ružu."

"Da li si je video?" pitao ga je Edi.

„Naravno da jesam, u Njujorku. Posle UN Plaza hotela. Nekada je tu bila poslastičarnica. Tom i Džeri. Ruža je rasla pozadi. Sada je na praznom placu, gde je nekad bila poslastičarnica."

"Pripovedaćeš našu priču dok se ne umoriš", rekao je Roland. "Kad više ne budeš mogao, kad pesma kornjače i krik medveda oslabe, odmorićeš se.

Produžićeš, kad budeš u stanju da produžiš. Ti..."

"Rolande?"

"Sai King?"

"Poslušaću vas. Slušaću pesmu kornjače. Nastaviću s pisanjem kad je čujem. Ako budem živ. Ali i ti moraš slušati. Njenu pesmu."

"Čiju?"

"Suzaninu. Beba će je ubiti ako ne požurite. Moraš pažljivo osluškivati."

Edi je preplašeno odmerio Rolanda. Revolveraš je klimnuo. Bilo je vreme da pođu.

"Slušaj me, sai King. Dobro nam je u Bridžtonu, ali sad moramo poći."

"Važi", rekao je King. Izgovorio je to sa tako primetnim olakšanjem da se Edi umalo nasmejao.

"Ostaćeš ovde, tu gde si se zatekao,sledećih deset minuta. Razumeš li me?"

"Da."

"Zatim ćeš se probuditi. Divno ćeš se osećati. Nećeš se sećati naše posete, osim u najdubljim dubinama uma."

"U glibu."

"U glibu, nego šta. Na površini ćeš misliti da si malo odremao. Da si usnio okrepljujući, divni san. Pokupićeš sina i otići tamo gde si naumio. Divno ćeš se osećati. Nastavićeš sa svojim životom. Napisaćeš mnoštvo priča, ali će sve imati manje ili više veze sa ovom. Shvataš li?"

"Jašta", rekao je King. Glasom je tako podsećao na neraspoloženog i umornog Rolanda da su niz Edijeva leđa ponovo jurnuli žmarci. "Ono što je viđeno može biti izbrisano. Ono što je poznato može postati nepoznato."

Zastao je. "Izuzev u slučaju smrti."

"Jašta. Kad god čuješ kornjačinu pesmu, ako je tako doživljavaš, obnovićeš rad na našoj priči. Jedinoj priči koju moraš ispripovedati. Mi ćemo pokušati da te zaštitimo."

"Bojim se."

"Znam, ali ćemo pokušati..."

"Ne od toga. Bojim se da neću moći da je završim." Spustio je glas. "Bojim se da će Kula pasti i da ću ja biti odgovoran zbog toga."

"To zavisi od ka, a ne od tebe", rekao je Roland. "Ili mene. To mi je jasno.

A sad..." Klimnuo je Ediju i ustao.

"Čekaj", rekao je King.

Roland ga je odmerio, uzdignutih obrva.

"Imam pravo na poštanske privilegije, ali samo jednom."

Zvuči kao zatvorenik u logoru za ratne zarobljenike, pomislio je Edi. Rekao je:

"Ko je zadužen za odobravanje tvojih poštanskih privilegija, Stive?"

Kingovo čelo se nabralo.

"Gan?" pitao je. "Da li je to Gan° Čelo mu se ispeglalo, na usnama mu se pojavio širok osmeh nalik sunčevom zraku koji se probio kroz omotač jutarnje magle. "Mislim da sam to ja!" rekao je. "Mogu poslati pismo samom sebi... možda i mali paket... ali samo jednom." Osmehnuo se još šire i toplije. "Sve ovo... liči na neku bajku, zar ne'°

"Da, naravno", rekao je Edi, misleći na staklenu palatu na koju su nabasali na kanzaškom autoputu.

"Šta ćeš?" pitao ga je Roland. "Kome ćeš poslati poštu?"

"Džejku", smesta je odgovorio King.

"Šta ćeš mu reći?"

Kingov glas se preobrazio u Edijev glas. Nije to bila imitacija, već do tančina tačna kopija. Edi se sledio, slušajući ga.

"Did-a-čam, did-a-či", pevušio je King, "na brini, imaš ključ!"

Čekali su nastavak, ali ga nije bilo. Edi je pogledao Rolanda. Sad je na mlađeg došao red da izvede požurujući gest rukom. Roland je klimnuo, pa su pohrlili ka vratima.

"To je bilo jebeno jezivo", rekao je Edi.

Roland nije odgovorio.

Edi ga je uhvatio za ruku.

"Nešto mi je palo na pamet, Rolande. Mogao bi mu, dok je pod hipnozom, naložiti da ostavi duvan i piće. Pogotovo cigarete. Isuviše često se druži s njima. Jesi li video tu kuću? Svuda ima jebenih pepeljara."

Roland nije zvučao zabrinuto.

"Edi, ako sačekaš da ti se pluća formiraju duvan ne skraćuje život već ga produžava. Zbog toga u Gileadu puše svi izuzev najsiromašnijih. Čak se i oni ponekad ogrebu za neki dim. Duvan štiti od svih loših isparenja. Veliki broj opasnih insekata izbegava njegov miris. To je opšte poznato."

"Zdravstvene vlasti Sjedinjenih Država s radošću bi saslušale ono što zna svako živi u Gileadu", suvo je rekao Edi. "Šta je s pićem? Šta ako se posle neke pijanke prevrne džipom ili izbije na autoput vozeći u pogrešnom pravcu i napravi čeoni sudar?"

Roland je kratko razmišljao i odmahnuo glavom.

"Petljao sam po njegovom umu i ka, koliko sam nameravao. Koliko sam se usuđivao. Povremeno ćemo ga proveravati... zašto odmahuješ glavom? On stvara priču!"

"Možda, ali nećemo moći da ga proveravamo za dvadeset dve godnu osim ako ne napustimo Suzanu... a to nikada neću učiniti. Kad jcdnom skočimo napred u 1999, nema nam povratka. On stvara našu priču."

Roland nije odgovorio. Samo je posmatrao domaćina naslonjenog leđima na kuhinjski element. Spavao je na nogama, otvorenih očiju, dok mu je kosa pala po čelu. King će se probuditi za sedam-osam minuta. Neće se sećati Rolanda i Edija... uz uslov da dotle odu, naravno. Edi nije verovao da će revolveraš ostaviti Suz u nevolji... ali, zar nije već pustio da Džejk propadne u ambis? Dečaka je nekada davno progutala tama.

"U tom slučaju, moraće da se sam snalazi", rekao je Roland. Edi je ispustio uzdah olakšanja. "Sai King."

"Da, Rolande."

"Zapamti, kad čuješ pesmu kornjače, moraš dići ruke od svih drugih stvari i pripovedati ovu priču."

"Hoću. Bar ću pokušati."

"Dobro."

Pisac je nastavio:

"Kugla mora biti uništena."

Roland se namrštio.

"Koja kugla? Crna trinaestica?"

"Ako se probudi, postaće najopasnija stvar u univerzumu. Budi se. Na nekom drugom mestu. U nekom drugom gde i kada."

"Zahvaljujem se na vašem proročanstvu, sai King."

"Did-a-tu, did-a-tuš. Odnesite loptu do dvostruke Kule."

Roland je samo odmahnuo glavom, ne krijući zbunjenost.

Edi je stavio pesnicu na čelo, blago se sagnuvši.

"Živeo, revolverašu."

King se mlako nasmešio, kao da mu sve zvuči besmisleno. Nije progovorio ni reč.

"Dugi dani i prijatne noći", rekao mu je Roland. "Prestani da brineš zbog pilića."

Srceparajuća iskra nade osvetlila je piščevo bradato lice.

"Zbilja to kažete?"

"Zaista. Nadam se da ćemo se sresti na putu pre no što se sretnemo na čistini." Revolveraš se okrenuo na petama i izašao iz piščevog doma.

Edi je poslednji put osmotrio visokog, malčice zdepastog muškarca koji je stajao gurajući kuhinjski element uskom zadnjicom. Pomislio je: Kada ta budem video sledeći put, Stivi, ako se to ikada desi, brada će ti biti uglavnom seda, lice izborano... a ja ću još uvek biti mlad. Kakav ti je krvni pritisak, sai? Da li je dovoljno dobar da izdržiš sledećih dvadeset dvegodine? Nadam se. Šta je s tvojom čukom? Da li je bilo obolelih od raka u tvojoj porodici. I ako ih je bilo, da li su uspeli da se izbore s njim?

Ovo nije bilo vreme za slična pitanja. Ili bilo koja druga. Pisac će se uskoro probuditi i nastaviti svoj život. Edi je krenuo za dinhom u kasno popodne, zatvorivši vrata za sobom. Ka je, izgleda, znala šta radi, kad ih je poslala ovamo umesto u Njujork.

12

Edi je zastao pored vozačkog sedišta Kelamovih kola i pogledao preko krova na revolveraša.

"Da li si zapazio onu stvar oko njega? Crnu izmaglicu?"

"Todanu, svakako. Hvala ocu što je još slaba."

"Šta je todana? Zvuči kao Todaš."

Roland je klimnuo.

"To je varijacija te reči. Znači mrtvačka vreća. Žigosan"

"Isuse", rekao je Edi. "Slaba je, kažem ti."

"Ali je tu."

Roland je otvorio vrata.

"Mi tu ništa ne možemo. Ka određuje vreme svakom muškarcu i ženi.

Hajdemo, Edi."

Sad, kad su bili spremni da krenu na put, Edi je bio čudnovato neodlučan.

Osećao je da nije završio sa sai Kingom. Mrzeo je pomisao na tu mračnu auru.

"Šta je sa Tartlbek Lejnom i dolazećima? Hteo sam da ga pitam..."

"Naći ćemo ga."

"Siguran si? Mislim da moramo da posetimo to mesto."

"Slažem se. Hajdemo. Imamo mnogo posla."

13

Stiven King otvorio oči odmah nakon što su zadnja svetla starog forda skrenula sa prilaznog puta. Prvo je pogledao na sat. Bilo je skoro četiri.

Trebalo je da pođe po Džoa još pre deset minuta, ali se uspavao. Bila je to prijatna dremka. Divno se osećao. Okrepljeno i neobično pročišćeno.

Pomislio je, Ako bi svaka dremka imala ovakav učinak, spavanje bi trebalo propisati zakonom na nacionalnom nivou.

Možda. Beti Džons će se ozbiljno zabrinuti ako ne vidi čiroki džip na prilaznom putu do četiri i trideset. King je dohvatio telefon u nameri da je pozove, ali mu se pogled zadržao na notesu ispod njega. Na svakom listiću je pisalo PAŽNJA SVIM PUVADŽIJAMA. Sitna pažnja od svastike.

Pobledeo je. Uzeo je notes i olovku. Pribeležio je:

Did-a-čam, did-a-či, ne brini imaš ključ.

Zastao je, osmotrio napisano i dodao:

Did-a-čady did-a-čed, pogledaj Džejk! Ključ je crven!

Nastavio je, posle kraće pauze:

Did-a-čamy did-a-čiy daj dečaku plastični ključ.

Osmotrio je svoje delo s dubokom naklonošću. Gotovo ljubavlju.

Svemogući bože, kako se lepo osećao! Stihovi nisu značili ništa, ali je njihovo pisanje izazvalo zadovoljstvo na rubu ekstaze.

King je pocepao papiriće.

Zgužvao ih je.

Pojeo.

Na trenutak su mu se zaglavili u grlu i zatim, blup!, odoše. Dobro je!

Zgrabio je ključeve džipa sa drvenog nosača za ključeve (u obliku ključa) i požurio napolje. Pokupiće Džoa. Vratiće se ovamo i spakovati. Zatim će večerati u Miki-Kioovom Južnom Parizu. Ispravka, Miki-Diovom. Bio je u stanju da sam smaže dva poveća hamburgera i krompiriće. Prokletstvo, kako se dobro oseća!

Stigao je do Kanzas rouda i skrenuo ka gradu. Upalio je radio i uhvatio Mekojse i njihovu „Hang On, Sloopy", vazda sjajnu numeru. Misli su mu odlutale. To mu se često događalo dok sluša radio. Uhvatio je sebe kako razmišlja o likovima stare priče, Mračna Kula. Nije ih mnogo ostalo; većinu je pobio. Čak je i dečak stradao. Verovatno nije znao šta će s njim.

Zbog toga se najčešće ratosiljavate likova, jednostavno ne znate šta ćete s njima. Kako se ono zvaše, Džek? Ne, to je opsednuti tata iz Isijavanja. U Mračnoj Kuli se pojavljuje Džejk. Odličan izbor imena za priču za vestern motivima, nešto nalik Vejnu D. Overholzeru ili Reju Hoganu. Da li je moguće da se Džejk vrati u priču, možda kao duh? Naravno da jeste. Dobra stvar kod priča o natprirodnom, mozgao je King, jeste što niko ne mora zauvek da umre. Mogu se uvek vratiti, kao onaj momak Barnabas u Mračnim senkama. Barnabas Kolins je bio vampir.

"Klinac može postati vampir", rekao je King, nasmejavši se. "Pazi, Rolande, ručak je poslužen, to ćeš biti ti!" Ta ideja mu se nije dopala. Šta, onda? Ništa mu nije palo na pamet, ali se nije brinuo. Nešto će već smisliti.

Verovatno kad to najmanje očekuje; dok hrani mačku, presvlači bebu ili dok se dokono šeta, baš kao što je Oden rekao u toj pesmi o patnji.

Danas neće patiti. Danas se odlično oseća.

Jašta, zovite me Tigar Toni.

Mekojse je zamenio Troj Šondel. Pevao je „This time".

Ta Mračna Kula je bila zanimljiva stvar. Pomislio je, Mogao bih je iskopati, kad se vratimo sa severa. Pogledaću je.

To nije loša ideja.

KITICA: Komala-haj-forca

Pozdravljamo našeg tvorca

Što načini muškarca i ženu

Što načini velike i male

ODGOVOR: Komala-hajd fon al

Načinio je velike i male!

A velika ruka Ipak upravlja svim njima.

Dvanaesta strofa
Pisac Džejk i Kalahan

1

Don Kalahan je često sanjao o povratku u Ameriku. Snovi bi obično počinjali šetnjom ispod visokog, kristalnog pustinjskog neba punog mekih oblaka koje bejzbol igrači zovu „anđeli" ili u njegovom krevetu u parohijskom domu Jerusalimova u Mejnu. Bez obzira na lokaciju, preplavilo bi ga olakšanje, javila bi mu se želja za molitvom. O, hvala ti bože. Hvala ti bože, ovoje bio samo san, konačno sam budan.

Bio je budan, nesumnjivo.

Napravio je pun krug u vazduhu i video kako Džejk ispred njega čini to isto. Izgubio je sandalu. Čuo je Ojev lavež i Edijev gromki protest. Čuo je trube taksi vozila, tu uzvišenu njujoršku uličnu muziku, i nešto drugo: propovednika. Ako je suditi po glasu, bio je usred propovedi, u trećoj brzini. Možda i na preteranom broju obrtaja...

Kalahan je člankom zapeo o ram nepronađenih vrata. Iz te tačke je nahrupila plima strahovitog bola. Zatim je članak (i oblast oko njega) utrnuo. Usledila je brza paljba todaških zvona, kao kad ploču od trideset tri obrtaja pustite na četrdeset pet. Našao se usred sukobljenih vazdušnih struja. Miri-sao je benzin i izduvne gasove, umesto ustajalog vazduha Pećine vrata. Prvo ulična muzika; potom i ulični parfem.

Na trenutak su postojala dva propovednika. Henčik iza njega je grmeo

"Čuvaj se vrata se otvaraju!", a onaj ispred: "Reci BOGO, brate, takoje, reci BOGO na Drugoj aveniji!"

Još blizanaca, pomislio je Kalahan, imao je vremena za to, zatim su se vrata zatvorila pa je jedini bukač u službi božjoj bio onaj na Drugoj aveniji.

2

Imao je vremena da pomisli, Dobro došao kući, kučkin sine, dobrodošao u Ameriku, pre no što je aterirao.

Bio je to jak udarac, ali se dočekao uglavnom na ruke i kolena. Farmerke su donekle (iscepale su se) zaštitile ova poslednja, ali je na pločniku ostala velika količina kože sa dlanova. Čuo je moćni i nepokolebljivi poj ruže.

Prevrnuo se na leđa i pogledao ka nebu. Ječao je od bola, dižući krvave, bolne ruke ispred lica. Kapljica krvi sa levog dlana skliznula je niz sveštenikov obraz kao grimizna suza.

"Jebote. Odakle si ti stigo, prijatelju?" pitao je zaprepašćeni crnac u sivoj radnoj odeći. Samo je on zapazio Kalahanov dramatični povratak u Ameriku. Zurio je u čoveka na pločniku razrogačenih očiju.

"Iz Oza", rekao je Kalahan, uspravivši se u sedeći položaj.

Šake su ga žestoko bolele. Javio se i povređeni članak. Žustro je negodovao, odašiljući talase bola u savršenom sazvučju sa ubrzanim radom srca.

"Produži, čoveče. Idi. Dobro mi je, ne sekiraj se."

"Šta god ti kažeš, brate. Do viđenja."

Čovek u sivom radnom odelu, pazikuća na kraju smene, nagađao je Kalahan, produžio je dalje. Osmotrio je sveštenika po poslednji put, još uvek smeten ali već u procesu racionalizacije, i obišao malenu skupinu oko uličnog propovednika. Već sledećeg trenutka iščezao je u gomili.

Kalahan se uspravio na noge i stao na jednu od stepenica što vode ka Hamaršeld plazi. Pogledom je tragao za Džejkom. Nije ga video. Osvrnuo se, tražeći nepronađena vrata, ali su i ona nestala.

"Slušajte me, prijatelji! Slušajte, kažem bog, kažem božja Ijubav; kažem recite aleluja."

"Aleluja", ponovi jedan od okupljenih, s mlakim entuzijazmom.

"Kažem amiti, hvala ti brate! Slušajte me sad zato što Amerika u ovom času polaže TEST i Amerika PADA na tom TESTU! Ovoj zemlji treba BOMBA, ali ne nu-kle-arna več BOGO-BOMBA, recite mi aleluja?"

"Džejk!" povikao je Kalahan. "Džejk, gde si? Džejk!"

"Oj." To je bio Džejk. Vrištao je. "Oj, PAZI SE!"

Čuo se iskidano, nervozno lajanje koje bi Kalahan svuda prepoznao. Zatim vrisak škripećih guma. Pisak sirene... Udarac.

3

Kalahan je zaboravio na povređeni članak i bolne dlanove. Trkom je zaobišao propovednikovo maleno stado (svi su okrenuli leđa svešteniku koji je prekinuo govor) i ugledao Džejka na Drugoj aveniji ispred žutog taksija koji se zaustavio ukoso na par centimetara od njegovih nogu.

Plavičasti dim se još uvek dizao oko zadnjih guma. Vozačevo lice bilo je bleda zevajuća rupa u obliku slova O. Bambur je čučao među Džejkovim nogama. Životinja je izgledala prestrašeno ali neozleđeno.

Udarac se ponovio. To je bio Džejk. Udarao je stisnutim pesnicama po haubi taksija.

"Govnaru," urlao je na prebledelog vozača sa druge strane stakla. Bup!

"Zašto nisi." Bup!„... gledao gde..." BUP! „... jebeno VOZIŠ!" BUP-BUP!

"Ne daj se, Čoli!" povikao je neko od preko puta, gde se već okupilo tridesetak radoznalaca, željnih zabave.

Vrata na taksiju su se otvorila. Iz vozila je izašao dugi, visoki čovekhelikopter.

Nosio je dašiki preko farmerki i goleme patike sa znakom bume ranga. Na glavi je imao fes. Taj odevni predmet pojačavao je utisak izuzetnr visine, ali nije bio u potpunosti zaslužan za njega. Kalahan je procenio da bradonja ima skoro dva metra. Žestoko je grdio Džejka.

Kalahan se uputio ka njima. Žurno je šljapkao po pločniku ne obraćajući pažnju na bosu nogu I ulični propovednik se zaputio prema tački sukoba.

Još jedan automobil se zaustavio iza taksija. Vozač je isključivo vodio računa o ličnom, prebukiranom, večernjem rasporedu. Legao je na trubu i spustio prozor urlajući

"Pomu i Abdula, blokiro si put!"

Džejk nije obraćao pažnju na tu buku. Ključao je od besa. Udario je obema rukama o haubu taksija kao RakoRizo u Ponoćnom kauboju BUP!

"Zamalo što nisipregazio mogprijatelja, govnaru, da li si i za trenutak POGLEDAO..." BUP! "...gde VOZIŠ7."

Vozač ga je uhvatio za desni zglob sprečivši ga da ponovo udari po haubi.

Dečak je očigledno bio spreman da lupa sve dok ne zadovolji povređenu dušu.

"Prestani s tim, mala barabo!" povikao je ogorčenim i iznenađujuće visokim glasom. "Kažem ti..."

Džejk je koraknuo unazad, oslobodivši se stiska. Zatim je tečnim pokretom, isuviše hitrim za Kalahanovo oko, potegao ruger iz futrole ispod pazuha uperivši ga vozaču u lice.

"Šta ćeš sad da mi kažeš?" povikao je Džejk. "Šta? Da si vozio prebrzo i umalo pregazio mog prijatelja? Da ne želiš da umreš na ulici sa rupom u glavi? ŠTA ćeš sad da mi kažeš?"

Neka žena na drugoj strani Druge avenije videla je pištolj ili zapazila ubilački bes u Džejkovom glasu. Vrisnula je i počela da beži. Nekolicina posmatrača se povela za njenim primerom. Ostali su namirisali krv i prišli pločniku. Jedan od radoznalaca, mladić sa prevrnutim kačketom, povikao je:

"Ajde, momče! Izluftiraj mozak prokletom goniču kamila!"

Vozač je ustuknuo par koraka. Podigao je ruke u visinu ramena.

"Nemoj da pucaš, dečače! Molim te!"

"U tom slučaju se izvini!" besneo je Džejk. "Izvini se ako želiš da živiš! I njemu! I njemu!" Dečak je bio bled kao smrt, ako izuzmemo nekoliko crvenih tačka na jagodicama. Oči su mu bile široke i vlažne. Donu Kalahanu se najmanje dopalo lelujanje revolverske cevi. "Izvini se zbog svoje vožnje, bezočni mamojepcu! Odmah! Odmah"

Oj je žalobno zacvileo,

"Ejk!"

Džejk je oborio pogled ka bamburu. Taksista je to iskoristio i skočio da mu oduzme pištolj. Kalahan ga je pogodio pristojnim aperkatom pa se dugajlija prostro po haubi. Fes mu se otkotrljao s glave. Vozač iza taksije je imao obe strane slobodne za preticanje, ali je ipak ostao na mestu pritiskajući sirenu i urlajući

"Pomeri se ortak, pomeri se!" Neki od gledalaca sa druge strane ulice aplaudirali su kao da prisustvuju dobrom boks meču u Medison skver gardenu. Kalahan je pomislio: Bože, ovo mesto je ludnica. Da li sam to i ranije znao pa zaboravio ili sam tek sad shvatio?

Ulični propovednik, bradonja s dugom sedom kosom koja mu se spuštala do ramena, stajao je sad iza Džejka. Kad je dečak podigao oružje, sveštenik je nežno položio ruku na njegov zglob.

"Vrati ga u futrolu, dečače", rekao je. "Odloži ga, nek je hvaljen Isus."

Džejk ga je pogledao i video ono što je nedugo pre toga videla i Suzana: čoveka jezivo sličnog Henčiku od Manija. Poslušao ga je. Sagnuo se i prihvatio Oja. Bambur je zacvileo, istegao je dugi vrat i počeo da liže dečakov obraz.

Kalahan je prihvatio vozača za ruku, povevši ga ka automobilu. Iz džepa je izlovio novčanicu od deset dolara, polovinu prikupljenog kapitala za ovaj mali safari.

"Gotovo je", rekao je vozaču. Nadao se da mu se obraća umirujućim glasom. "Nema povreda, nema štete. Najbolje je da svako pođe svojim putem..." Zaurlao je u pravcu neumornog trubača: "Sirena ti radi, kretenčino, zašto ne isprobaš svetla?"

"Mali kopilan mi je zapretio pištoljem", rekao je taksista. Rukom je pipao po glavi, tražeći fes.

"To je samo igračka", nastavio je Kalahan pribranim tonom. "Dobija se u kompletu i sklapa iz nekoliko komada. Ne ispaljuje ni kapisle. Uveravam te..."

"Hej, ortak!" povikao je uliči propovednik. Taksista je pogledao u nje govom pravcu. Sveštenik je držao crveni fes. Vozač ga je vratio na glavu, slo mu je pomoglo da dođe sebi. Pribrao se još više kad mu je Kalahan gurnuo deseticu u ruku.

Momak iza taksija je vozio golemi, vremešni linkoln. Ponovo je zatrubio.

"Možeš da mi ga posisaš, majmune?" izdrao se taksista. Kalahan je zumalo lo prsnuo u smeh. Krenuo je ka momku u linkolnu. Kad je taksita pokušao mali mu se pridruži, Kalahan ga je zaustavio, spustivši mu ruku na rame.

"Pusti me da ovo sredim. Ja sam čovek vere. Mogu da nateram lav.i jagnje gnje da zajedno spavaju."

Ulični propovednik im je prišao dovoljno blizu da čuje ovaj razgovor Džejk se povukao u drugi plan. Stao je pored propovednikovog kombija komhin , proveravao Ojeve noge, tragajući za povredama.

"Brate!" ulični propovednik se obratio Kalahanu. "Mogu li da te pitam mi kojoj veri pripadaš? Za tvoje, aleluja, videnje svemogućeg?"

"Ja sam katolik" odgovorio je Kalahan. "Prema tome, svemogućeg smatram muškarcem."

Ulični propovednik mu je pružio veliku, izboranu šaku. Stegao ga je izuzetno snažno, baš kao što je Kalahan očekivao. Čovekov način govora kombinovan sa blagim južnjačkim akcentom podsetio je Kalahana na petla Sofronija junaka starih crtaća.

"Ja sam Erl Herigan", rekao je propovednik, nastavljajući da mrvi Kalahanove prste. "Iz Crkve svetog boga-bombe, Bruklin, Amerika. Drago mi je što smo se upoznali, oče."

"Ja sam u nekoj vrsti samonametnute penzije", rekao je Kalahan. "Ako baš želite, zovite me padre ili samo Don. Don Kalahan."

"Hvaljen Isus, oče Done!"

Kalahan je uzdahnuo. Moraće da se navikne na oca Dona. Prišao je linkolnu. Taksista je, u međuvremenu, nestao u saobraćaju.

Vozač linkolna izašao je iz kola pre no što mu se Kalahan obratio. Po visini je odgovarao Kalahanovoj predstavi visokog čoveka. Imao je skoro dva metra i poveći stomak.

"Gotovo je", rekao je Kalahan. "Predlažem ti da se vratiš u automobil i odeš odavde."

"Ništa nije gotovo, dok ja ne kažem", zarežao je gospodin Linkoln. "Pribeležio sam Adbulin broj; sad hoću da mi ti, Sparki, kažeš ime i adresu tog klinca s psom. Hoću da vidim pištolj koji je, uh, uh! JAO! JAAAO! Pusti!"

Prečasni Erl Herigan zgrabio je jednu od gospodin Linkolnovih ruku, zavrnuvši mu je izaleda. Izvodio je nešto maštovito s njegovim palcem.

Kalahan nije mogao da vidi šta. Palac je, uglavnom, stajao pod neobičnim uglom.

"Bog te mnogo voli", rekao je Herigan. Šaptao je gospodinu Linkolnu u uvo. "Ono što želi za uzvrat, brbljivi seronjo, jeste da kažeš aleluja i nastaviš svojim putem. Hoćeš li reći aleluja?"

"JAO, JAAAO, pusti me! Policija! POLICIIIJA!"

"Jedini policajac koji bi mogao naići je pozornik Benčik. Već mi je napisao kaznu i otišao. Sad verovatno sedi kod Denija i ždere pirošku sa dvostrukim sledovanjem slanine, neka je hvaljen Gospod. Bolje ti je da razmisliš o mom predlogu." Kalahan je stegnuo zube, reagujući na praskavi zvuk odnekud iza gospodin Linkolnovih leđa. Nije hteo da zna da li je palac gospodina Linkolna odgovoran za taj zvuk, ali nije znao šta bi drugo moglo biti.

Gospodin Linkoln je nakrivio glavu put neba ispustivši otegnuti vapaj čistog bola.

"Jaoooooooj"

"Hoću da čujem aleluja, brate", posavetovao ga je prečasni Herigen, "ili ćeš, neka je hvaljen Gospod, odneti palac kući u prednjem džepu košulje."

"Aleluja", procedio je gospodin Linkoln. Lice mu je poprimio oker nijansu.

Kalahan je pomislio da se bar nešto od tog efekta može biti pripisati narandžastim uličnim svetlima koje su zamenile fluorescentne lampe njegove epohe. Njima se ipak nije moglo sve pripisati.

"Dobro! Sad reci amin. Posle toga ćeš se bolje osećati."

"A-amin."

"Hvaljen gospod! Hvaljen Isss-sss-sss- us!"

"Pusti me... pusti moj palac."

"Hoćeš li da se izgubiš odavde i okončaš blokadu raskrsnice, ako te poslušam?"

"Da!"

"Bez idi mi, dođi mi ili 'oću-neću, nek je hvaljen Isus?"

Dar Herigan se nagnuo još bliže gospodinu Linkolnu, usne su mu se zaustavile tik pored velikog žutonarandžastog masnog čepa zaglavljenog u gospodin Linkolnovom uvu. Kalahan ih je posmatrao s nepodeljenom pažnjom. Zaboravio je na sva nerešena pitanja i nepostignute ciljeve. Padre je napola poverovao da bi se Isusova priča drugačije završila da je Erl Herigan igrao u njegovom timu. Tog dana bi Pilat visio na krstu.

"Prijatelju, uskoro će početi da padaju bombe: božje bombe. Moraćeš da izabereš da li ćeš biti među onima koji će, neka je hvaljen Isus, s nebesa bac.iu te bombe ili ćeš u selima ispod, biti raznesen u komadiće. Znam da ovo nije vreme i mesto da prideš Hristu. Hoćeš li mi obećati da ćeš bar razmislih oovome, ser?"

Izgleda da je gospodin Linkoln bio malčice prespor za prečasnog Heregina na. Uvaženi je uradio nešto zarobljenoj šaci iza Linkolnovih leđa.

Gsopodin Linkoln je ispustio još jedan, nemi vrisak.

"Rekoh, hoćeš li razmisliti o ovim stvarima?"

"Da! Da! Da!"

"Ulazi u kola i beži odavde. Bog te blagoslovio."

Herigan je pustio gospodina Linkolna. Ovaj se žurno udaljio od njega i ušao u svoj automobil. Trenutak kasnije, jurio je Drugom avenijom, velikom brzinom.

Herigan se obratio Kalahanu, "Katolici će otići u pakao, oče Don. Oni su idolopoklonici, bez izuzetka.

Klanjaju se Marijinom kultu. I papi! Ne pokušavajte da sa mnom raspravljate o rijemul Poznavao sam neke fine katolike. Ne sumnjam da ste vi jedan od njih. Možda bih vas snagom molitve mogao navesti na preobraćenja. Ako omanem, ispratiću vas molitvom u plamenove."

Osvrnuo se ka pločniku ispred onog što se danas zove Hamaršeld plaza.

"Ostadoh bez pastve."

"Žao mi je", rekao je Kalahan.

Harigan je slegnuo ramenima.

"Ljudi leti retko prilaze Isusu", hladno je primetio. "Malo razgledaju izloge, da bi se odmah zatim vratili grehu. Zima je pravo vreme za krstaški pohod... u hladnim noćima moraš imati mestašce sa toplom supom i još toplijom božjom reči." Pogledao je na Kalahanove noge i rekao: "Izgleda da si ostao bez jedne sandale, moj žgoljavi prijatelju." Nova truba zapištala je na njih iz taksija neverovatnog izgleda. Podsećao je Kalahana na novu verzija starog Folksvagenovog mini-busa. Putnici su gnevno urlali, pokazujući na njih. Sigurno im nisu čestitali rođendan. "Vera nas neće još dugo štititi, moramo se pomeriti s kolovoza."

4

"Bambur je neozleđen", rekao je Džejk, spuštajući Oja na pločnik. "Otkačio sam, zar ne? Žao mi je."

"To je u potpunosti razumljivo", uveravao ga je prečasni Herigan. "Kako zanimljiv pas! Nikad nisam video sličnog, nek je hvaljen Isus!" Nagnuo se ka Oju.

"On je mešanac", tvrdo je izgovorio Džejk, "ne voli strance."

Oj je smesta pokazao koliko ne voli i zazire od stranaca. Podigao je glavu i priljubio uši uz lobanju da bi ga Herigan lakše pomazio. Iscerio se na propovednika kao da su stari prijatelji. Kalahan se za to vreme osvrtao okolo. Bili su u Njujorku. Njegovi stanovnici su razvili sklonost ka gledanju svog posla. Džejk je, ipak, potegao pištolj. Kalahan nije znao koliko ljudi ga je videlo, ali je znao da je samo jedan dovoljan. Neko je sigurno javio gde treba, možda baš pozorniku Benčiku kog je pomenuo Herigan. To bi ih uvalilo u nevolju za koju nisu imali vremena.

Pogledao je Oja i pomislio, Učini mi uslugu i ne govori ništay važi? Džejk će možda uspeti da te provuče kao novu vrstu korgija ili hibrid border kolija, ali čim progovoriš, ode mast u propast. Učini mi uslugu i ćuti.

"Dobra kuca", rekao je Herigan. Propovednik se uspravio, a Džejkov prijatelj nekim čudom nije odgovorio glasnim „Oj!" "Imam nešto za tebe, oče Don. Samo trenutak."

"Ser, stvarno se..."

"Imam nešto i za tebe, sinko, nek je hvaljen Isus, dragi bože! Ali prvo... brzo ću ja to..."

Herigan je otrčao do otvorenih vrata nepropisno parkiranog dodža. Ušao je u kombi i krenuo da pretura.

Kalahan je neko vreme čekao, ali ga je ubrzo savladala panična žurba.

"Ser, žao mi je, ali..."

"Evo ih!" povikao je Herigan. Izašao je iz kombija, noseći iznošene braon mokasine. "Ako nosiš manji broj od dvanaestice, gurni novine unutra. Ako nosiš veći, nemaš sreće."

"Dvanaestica je moj broj", rekao je Kalahan uz 'Hvaljen nek je Bog i 'Blagodarim’ Najbolje se osećao u jedanaest i po, ali je i ovo bilo sasvim prihvat-ljivo. Obuo ih je sa iskrenom zahvalnošću. „Sad stvarno..."

Herigan se obratio dečaku, "Žena za kojom tragate je pre pola sata ušla u taksi, baš na mestu na kom ste se svadali." Nasmejao se, posmatrajuči brzu smenu raspoloženja na Džejkovom licu, prvo zaprepašćenje, a zatim radosl. "Rekla je da ona druga ima kontrolu, da ćete vi znati na koga mislim i dn znate gde se zaputila."

"Naravno, u Diksi Pig," rekao je Džejk. "Leksington i Šezdeset prvi. Padre, možda još uvek možemo da je stignemo, ali samo ako odmah poctciuo Ona..."

"Ne", rekao je Herigan. "Žena koja je razgovarala sa mnom, čuo sam je unutar moje glave jasno kao zvonjavu zvona, neka je hvaljen Isus, reče da prvo morate da posetite hotel."

"Koji hotel?" pitao je Kalahan.

Herigan je pokazao ka Četrdeset šestoj i Plaza Park Hajatu.

"To je jedini u okolini... i ona je došla iz tog pravca."

"Hvala ti", rekao je Kalahan. "Da li je objasnila zašto moramo ići tamo?"

Nije", iskreno je odvratio Herigan, "verujem da ju je ona druga dohvatila i ućutkala. Ušla je u taksi i otišla svojim putem!"

"Kad govorimo o odlasku.." počeo je Džejk.

Herigan je klimnuo ali je istovremeno preteći podigao prst.

"Kako god, ali ne zaboravite da će božje bombe pasti. Zaboravite na priču o kiši blagoslova, smišljena je za metodističke mlakonje i episkopalne ljigavce! Bombe će padati! Pa, momci?"

Okrenuli se se k njemu.

"Namirisao sam vaš znoj, nek je hvaljen Isus, i znam da ste božja deca baš kao i ja. Ali šta ćemo s damom? Damama ako ćemo pravo. Verujem da ih je bilo bar dve. Šta ćemo s njima?"

"Žena koju si sreo je s nama", rekao je Kalahan posle kraćeg oklevanja.

"Ona je u redu."

"Nisam baš siguran", rekao je Herigan. "Knjiga nas uči, hvalite gospoda i njegove svete reči, da se čuvamo nepoznate žene, čak i kad s njenih usana teče med, zato što su joj stopala ukorenjena u smrti, a njeni koraci vode u pakao. Sklanjaj joj se s puta i noću ne prilazi vratima njenog doma."

Govorio je, blagosiljajući ga mlitavo podignutom rukom. "Ne citiram baš tačno. Pamćenje me ne služi kao u mladosti kad sam sa tatom obilazio jug i izvikivao reč božju, ali ste shvatili suštinu."

"Knjiga izreka", rekao je Kalahan.

Herigan je klimnuo.

"Peto poglavlje." Okrenuo se i pogledao zgradu koja se iza njegovih leđa uzdizala u noćno nebo. Džejk je krenuo dalje, ali ga je Kalahan zaustavio dodirom. Dečak je podigao obrve, ali je sveštenik samo odmahnuo glavom.

Nije znao šta da mu kaže. Bio je siguran da još uvek nisu završili sa Heriganom.

"Ovaj grad je pun greha i zasićen porokom", konačno je progovorio propovednik. "To je Sodoma na polovini školjke, Gomora na graham krekeru, spremna za božje bombe koje će sigurno pasti s nebesa, aleluja, slatki Isuse, amin. Ovo je dobro mesto. Kažem dobro mesto. Osećate li tu dobrotu, momci?"

"Da", rekao je Džejk.

"Čujete li je?"

"Da", uglas su rekli Džejk i Kalahan.

"Amin! Mislio sam da će utihnuti kad su nekada davno srušili malu poslastičarnicu. Ali nisu. Ti anđeoski glasovi..."

"Tako govori Gan duž zraka", rekao je Džejk.

Kalahan se okrenuo prema njemu. Dečak je nakrenuo glavu na jednu stranu, učinilo mu se da je dečak u transu.

Džejk je rekao:

"Tako govori Gan, glasom kan kalaha, koje neki zovu anđelima. Gan poriče kan toi; radosnim srcem bezgrešnih poriče Grimiznog Kralja i sam Nesklad."

Kalahan ga je zaprepašćeno posmatrao uplašenim očima. Herigan je mirno klimnuo kao da je već slušao slične stvari. Možda i jeste.

"Na tom mestu je ostao prazan plac posle rušenja poslastičarnice. Na njemu je izgradeno ovo. 2 Hamaršeld plaza. Pomislih, 'Utihnuće, pa ću se preseliti zato što je Satanin zagrljaj prejak i njegova kopita ostavljaju preduboke tragove u zemlji. Gde on stane cveće više ne cveta a usevi ne rastu' Možete li reći selah?" Podigao je ruke. Izborane, staračke šake tresle su se nagoveštavajući Parkinsonovu bolest. Ispružio ih je ka nebu u prastarom gestu slave i predaje. "Ali ona i dalje poje", rekao je, spustivši ih.

"Selah", promrmljao je Kalahan. "Vaistinu, blagodarimo."

"To je cvet", rekao je Herigan, „jednom sam ušao unutra da ga vidim. Bio je u predvorju, nek neko kaže aleluja, ja kažem u predvorju između uličnih vrata i liftova što vode na gornje spratove gde se obavi bog te pita koliko finansijskih prljavština. Tamo je baštica koja raste na suncu što prodire sa visokih prozora. Baštica zaštićena baršunastim konopcima i znakom na kom stoji DAR TET KORPORACIJE, U ČAST PORODICE ZRAKA I U ZNAK SEĆANJA NA GILEAD."

"Zaista?" rekao je Džejk. Širok osmeh mu je zasjao na licu. "Zbilja je tako kao što kažete, sai Hering?"

"Dabogda crko ako lažem. Bogo bomba! Sred raznolikog cveća raste samotna divlja ruža. Tako je divna da se zaplakah kao oni pored vode Vavilona, velike reke što teče pored Siona. Ljudi što odande izlaze i ulaze, oni sa aktovkama punim satanskih papira, mnogi od njih takođe zaplakaše.

Zaridaše i odjuriše za svojim poslovima kao da za bolje ne znaju."

"Znaju", tiho je rekao Džejk. "Znate šta mislim, gospodine Herigane?

Mislim da je ruža tajna koju čuvaju u srcu. Ako je neko ugrozi, većina će ustati da je zaštiti. Boriće se do smrti." Pogledao je Kalahana. "Padre, moramo poći."

"Da."

"Nije loša ideja", složio se Herigan, „moje oči vide pozornika Benčika. Ide pravo ovamo. Ne bi bilo loše da nestanete pre no što stigne. Drago mi je da tvoj mali krzneni prijatelj nije povređen, sinko."

"Hvala, gospodine Herigan."

"Hvaljen nek je Gospod, al' je on pas koliko i ja, zar ne?"

"Tako je, ser", rekao je Džejk, široko se osmehnuvši.

"Pazite se te žene, momci. Utisnula mi je misao u glavu. Ja to zovem veštičarenjem. Bilo ih je dve."

"Bliznakinje kažeš, jašta", reče Kalahan. Zatim je (ne znajući šta radi dok sve nije bilo gotovo) opisao znak krsta u vazduhu ispred propovednika.

"Nevernik ili ne, tek hvala na tvom blagoslovu", rekao je očigledno dirnuti Erl Herigan. Obratio se njujorškom patroldžiji veselim glasom, "Pozorniče Benčik! Lepo je videti vas. Imate nešto džema na okovratniku, nek je hvaljen Gospod!"

Džejk i Kalahan su se neopaženo iskrali dok je pozornik Benčik tražio ostatke džema na okovratniku uniforme.

5

"Vidiii", rekao je Džejk upola glasa dok su šetali ka sjajno osvetljenoj platnenoj nadstrešnici iznad hotelskog ulaza. Nasmejani muškarci u smokinzima i žene u večernjim haljinama iskrcavali su se iz bele limuzine, dvaput veće od svake koju je Džejk ranije video (video je priličan broj, otac ga je jednom vodio na dodelu nagrade Emi). Putnici su izlazili u naizgled beskrajnoj povorci.

"Da, naravno", rekao je Kalahan. "Kao da smo na rolerkosteru, zar ne"'

Džejk je rekao, "Ne znam šta tražimo ovde. Ovo je bio Rolandov i Edijev posao. Nas dvojica trebalo je da posetimo Kalvina Tauera."

"Neko je očigledno imao drugačije mišljenje."

"Pa, trebalo je da dvaput razmisli", neraspoloženo je prokomentarisao Džejk. "Dečak i sveštenik sa jednim pištoljem? To je neka šala. Kakve su nam šanse ako je Diksi Pig pun vampira i niščih ljudi koji se dosađuju ubijajući slobodno vreme?"

Kalahan nije komentarisao, iako se užasavao od same pomisli na spasavanje Suzane iz Diksi Piga.

"O kakvom Ganu si malopre bulaznio?"

Džejk je odmahnuo glavom.

"Ne znam, ne sećam se najbolje svojih reči. Mislim da to ima veze s dodirom, padre. Da li znaš od koga potiču te reči?"

"Od Mije?"

Dečak je klimnuo. Oj je poslušno grabio iza njega, njuškajući Džejkovlist.

"Hvatam i nešto drugo. Stalno vidim crnca u zatvorskoj ćeliji. Uključen je radio, obaveštavajući ga da su svi ti ljudi mrtvi, Kenedijevi, Merlin Monro, Džordž Harison, Piter Selers, Jicak Rabin, ma o kome da se radi. Mislim da je to zatvor u Oksfordu, Misisipi, u kom je neko vreme ležala Odeta Holms."

"Ali ti vidiš muškarca. Ne Suzanu, već muškarca."

"Tako je. Ima brčiće i smešne male naočari sa zlatnim okvirom, kao čarobnjak iz bajke."

Stali su ispred sjajnog hotelskog ulaza. Vratar u zelenoj šljaštećoj uniformi snažno zviznu u malu srebrnu zviždaljku, zaustavljajući žuti taksi.

"To je Gan, šta misliš? Da li je crnac u ćeliji Gan?"

"Ne znam." Džejk je nemoćno odmahnuo glavom. "Hvatam i nešto u vezi s Doganom, ali veoma zbrkano."

"I to dolazi od dodira."

"Da, ali ne od Mije ili Suzane, ili tebe ili mene. Mislim..." glas mu se utišao. "Neophodno je da saznam ko je taj crnac i šta nam znači, zato što ono što vidim dolazi od Mračne Kule." Zagledao se u Kalahana s ozbiljnim izrazom na licu. "Na neki način smo joj sve bliži. Jako je opasno da ka-tet bude ovako razbijen."

"U neku ruku smo nadomak cilja."

6

Džejk je, odmah po prolasku kroz pokretna vrata, u celosti i neosetno preuzeo kontrolu. Spustio je bambura na pod predvorja. Kalahan je zaključio da dečak nije svestan transformacije, što je bilo dobro. U suprotnom, samopouzdanje bi ga moglo napustiti...

Oj je nežno njuškao sopstveni odraz na zelenom staklu predvorja. Zatim je pošao za Džejkom ka recepciji, tiho kuckajući kandžama po crno-belim mermernim pločama. Kalahan je išao iza njega svestan da se nalazi u budućnosti. Pokušavao je da ne bude previše upadljiv.

"Bila je ovde", rekao je Džejk. "Padre, gotovo da je vidim. Obe, nju i Miju."

Džejk je stigao do recepcije pre no što je Kalahan odgovorio.

"Izvinite, gospoja", rekao je. "Zovem se Džejk Čembers. Da li imate neku poruku ili paket za mene? Najverovatnije od Suzane Din ili od gospođe Mije."

Žena je sumnjičavo gledala Oja. Bambur je uzvratio pogled uz široki osmeh, koji je otkrio brojne zube. Možda je to uznemirilo službenicu.

Okrenula se i smrknuto osmotrila ekran kompjutera.

"Čembers?" pitala je.

"Tako je, gospoja." Govorio je najboljim hoću da se dobro slažem sa odra slima tonom. Dugo ga nije upotrebljavao, pa je strahovao da ga neće pronaći. Ipak, našao ga je bez problema.

"Imam nešto za vas. To nije ostavila žena već neki Stiven King." Nasmešila se. "To verovatno nije onaj čuveni pisac? Poznajete li ga?"

"Ne, gospoja", rekao je Džejk. Bacio je hitar pogled na Kalahan.Niko od njih doskora nije čuo za Stivena Kinga. Znao je da pominjanjc tog imena n.i može izazvati nervozu kod njegovog saputnika. Kalahan nije pokazao nervozu. Stisnuo je usne u tanku liniju.

"Pa", rekla je, "pretpostavljam da je to često ime, zar ne? Sigurna sam da širom Sjedinjenih Država ima dosta normalnih Stiven Kingova koji bi želeli da onaj poznati...ne znam...malo oladi."

Izveštačeno se nasmejala. Kalahan se pitao šta je tako uznemirilo. Možda Oj, koji što ga duže gledate, sve manje liči na psa? Padre nije u to verovao, smatrao je da je verovatno reč o Džejku. Imao je nešto što ga je odvajalo od drugih dečaka. Nešto ga je činilo veoma različitim. Setio se kako poteže ruger i nišani nos nesrećnog taksiste.

Reci mi da si vozio prebrzo i umalo pregazio mog prijatelja! vrištao je, s pobelelim prstom na obaraču. Reci mi da ne želiš da umreš na ulici sa rupom u glavi!

Da li je to reakcija prosečnog dvanaestogodišnjaka na zamalo izbegnutu saobraćajnu nesreću? Nikako. Službenica ima pravo da bude nervozna. Što se njega tiče, shvatio je da su im šanse u Diksi Pigu veće nego što je mislio.

Nešto veće.

7

Džejk je, osetivši krizu, počastio službenicu najboljim hoću da se dobro slažem sa odraslima osmehom. Kalahanu je taj osmeh izgledao kao Ojev: previše zubato.

"Samo trenutak", rekla je.

Dečak je pogledao Kalahana kao da želi da mu kaže, Ne znam šta je s njom. Padre je slegnuo ramenima i nemoćno raširio ruke.

Recepcionerka je prišla ormanu iza nje. Otvorila ga je i pregledala sadržaj kutije. Vratila se stolu sa kovertom na kojoj je bio logotip hotela. Na prednjoj strani je bilo Džejkovo ime, i još nešto. Izdaleka je ličilo na mešavinu rukopisa i štampanog teksta:

Džejk Čembers

Ovo je istina

Gurnula mu je koverat preko recepcije pazeći da ne dodirne dečaka.

Džejk ga je uzeo i opipao prstima. Unutra je bilo parče papira i još nešto.

Čvrsta, uska, traka. Razderao je omot i izvukao papir. Unutra je bila i tvrda, pravougaona, hotelska kartica za otvaranje vrata. Poruka je bila ispisana na starom papiriću sa natpisom PAŽNJA SVIM PUVADŽIJAMA. Imala je samo tri reda:

Did-a-čam, did-a-či, ne brini imaš ključ.

Did-a-čad, did-a-čed, pogledaj Dzejk, Ključ je crven!

Kartica je pred njegovim očima promenila boju. Sad je bila crvena kao krv.

Pocrvenelaje tek kad sam pročitao poruku, pomislio je Džejk. Taj neobični događaj ga je malo razveselio. Podigao je pogled. radoznao da sazna da li je službenica videla preobražaj kartice, ali se ona posvetila nečemu s druge strane recepcije. Kalahan je posmatrao par žena koje su došle s ulice.

Možda je sveštenik, mozgao je Džejk, ali nije izgubio poštovanje prema lepoti.

Pogledao je papir na vreme da pročita poslednji red.

Did-a-čam, did-a-či, daj dečaku plastični ključ.

Roditelji su mu pre par godina za Božić poklonili Tiko komplet za mlade hemičare. Uz pomoć knjižice s instrukcijama napravio je bočicu nevidljivog mastila. Reči napisane tom tečnošću bledele su isto tako brzo kao ove na poruci. Poruka se ipak mogla pročitati ako biste veoma pažljivo pogledali papir ispisan mastilom iz božićnog kompleta. Ovo je, pak, nestajalo bez traga. Džejk je znao zašto. Poslužilo je svojoj svrsi. Za njom više nije bilo potrebe. Pogledao je red o crvenom ključu. I on je bledeo, u skladu s njegovom pretpostavkom. Odslužio je svoje. Samo je prvi red opstao, kao neka vrsta podsetnika:

Did-a-čam, did-a-či, ne brini imaš ključ.

Da li je Stiven King poslao ovu poruku? Džejk je sumnjao u to. To su najverovatnije uradili drugi akteri, možda Roland ili Edi. Piščevo ime su upotrebili da bi mu privukli pažnju. Od dolaska ovamo susreo se sa dve stvar i koje ga izuzetno ohrabrile. Prva je bila neprekinuti poj ruže. Bio je jači no ikad iako je na praznom placu izgrađen golemi oblakoder. Druga je bilo saznanje da je Stiven King očigledno živ, dvadeset četiri godine nakon što je stvorio Džejkovog saputnika. Više nije bio samo pisac već čuveni pisac.

Odlično. To je značilo da događaji kloparaju ispravnim kolosekom, Uhvatio je oca Kalahana za ruku. Poveo ga je u pravcu prodavnice i raspevanog klavira. Oj ih je sledio tapkajući pored Džejkovog kolena .

Pored zida........su naišli na red hotelskih telefona.

"Kad se operaterka javi, reci joj da želiš da razgovaraš sa prijateljicom, Suzanom Din, ili njenom prijateljicom, Mijom."

"Pitaće me za broj sobe", rekao je Kalahan.

"Reci joj da si ga zaboravio, ali da je negde na devetnaestom spratu."

"Otkud..."

"Biće devetnaesti, veruj mi."

"Dobro", reče Kalahan.

Službenica se javila posle drugog zvona. Pitala je kako može pomoći.

Kalahan joj je rekao. Telefon je zazvonio u nekoj sobi na devetnaestom spratu.

Padre je progovorio. Ubrzo je ućutao. Slušao je nešto sa zbunjenim osmehom. Uskoro je prekinuo vezu.

"Automatska sekretarica!" rekao je. "Imaju mašinu koja prima pozive i snima poruke! Kako čudesan izum!"

"Jašta", rekao je Džejk. "Bilo kako bilo, znamo da nije tu i da najverovatnije nije ostavila nikog da čuva stvari. Ali, za svaki slučaj..."

Potapšao je prednji džep košulje koja je skrivala ruger.

Kalahan ga je pitao, dok su koračali ka liftovima:

"Zašto idemo gore?"

"Ne znam."

Padre ga je dodirnuo po ramenu.

"Mislim da znaš." Vrata srednjeg lifta su se otvorila, Džejk je stupio unutra sa Ojem. Kalahan ih je sledio. Dečak je zapazio da njegov saputnik malo šepa.

"Možda", rekao je Džejk, dok su polazili. "A možda i ti znaš." Kalahanov stomak je najednom otežao, kao da se upravo poslužio obilnim obrokom.

Dodatnu težinu pripisao je strahu. "Mislio sam da sam je se rešio", rekao je.

"Stvarno mi je laknulo kad je Roland odneo iz crkve."

"Baksuzni novčići se stalno pojavljuju", rekao je Džejk.

8

Bio je spreman da isproba crveni ključ na svim vratima devetnaestog sprata. Džejk je, međutim, znao da je soba 1919 prava i pre no što su stigli do nje. Isti osećaj je imao i Kalahan. Na čelu mu se pojavila vrela kapljica znoja. Grozničavo vrela.

Čak je i Oj znao. Bambur je uznemireno cvileo.

"Džejk", rekao je Kalahan. "Moramo dobro razmisliti. Ta stvar je opasna.

Još gore od toga, ona je zla."

"Zbog toga je i moramo uzeti", strpljivo je govorio Džejk. Stajao je ispred 1919, kuckajući po kartici. S druge strane vrata, ispod njih, kroz njih, dopiralo je gnusno brujanje slično pesmi nekog apokaliptičnog idiota.

Sadržalo je tragove zvonjave neusklađenih zvona. Džejk je znao da iopta može da ih pošalje u Todaš. U tim mračnim i zlokobnim predelima mogli ste se zanavek izgubiti. Čak i ako bi našli put do neke verzije Zemlje, to bi bio tamni vilajet, obasjan nejakim suncem na umoru.

"Jesi li je video?" pitao je Kalahan.

Džejk je odmahnuo glavom.

"Ja jesam", tupo je rekao Kalahan, brišući znoj s čela. Lice mu je bilo olovno sivo. "U njoj je oko. Mislim da je to oko Grimiznog Kralja.

Sumnjam da je u njoj zauvek zatočen jedan deo njega, žarište ludila. Džejk, odnošenje te kugle na mesto prepuno vampira i niščih ljudi, kraljevih slugu, isto je što i poklanjanje atomske bombe Hitleru za rođendan.

Džejk je znao da je Crna trinaestica sposobna da načini veliku, možda bezgraničnu štetu. Ali je znao još nešto.

"Padre, ako je Mija ostavila Crnu trinaesticu u ovoj sobi i krenula njima u susret, uskoro će saznati gde je. Pohitaće ovamo u velikim, sjajnim limuzinama pre no što stigneš da kažeš keks."

"Zar je ne možemo ostaviti Rolandu?" turobno je prozborio Kalahan.

"Da", rekao je Džejk. "To je dobra ideja, kao što je odnošenje iste do Diksi Piga loša. Jedno je sigurno, ne možemo je ovde ostaviti." Džejk je, pre no što je Kalahan stigao da išta izgovori, gurnuo karticu u prorez iznad kvake Vrata su se otvorila uz glasni škljocaj.

"Oj, ostani ispred vrata."

"Ejk!" Bambur je seo dole, obavivši razbarušeni rep oko šapa, zabrinuto gledajući u Džejka.

Pre no što je ušao u sobu Džejk je spustio hladnu ruku na Klahanovv zglob i izrekao stravično upozorenje.

"Čuvaj zdrav razum."

9

Mija je ostavila upaljena svetla, ali se uprkos tome u sobu 1919 ušunjala jeziva tama. Džejk je odmah prepoznao:

Todaš tama. Iz ormana je dopiralo idiotsko brujanje i prigušena zvonjava zvona.

Budna je, zbunjeno je pomislio. Ranije je snila, ili bar dremala, ali je ovo seljakanje probudilo. Šta da radim? Da li su kutija i torba za kuglanje dovoljni garant sigurnosti? Raspolažemo li nekim sredstvom odbrane?

Nekim talismanom ili sigulom?

Kad je Džejk otvorio vrata ormana, Kalahan je sabrao svu snagu volje, priličnu, da ne bi pobegao. Disonantno brujanje i povremena zvonjava parali su mu uši, um i dušu. Prisetio se postaje i trenutka u kom je uzmakao pred čovekom pod kapuljačom kad je ovaj otvorio kutiju. O, kako je stvar u njoj bila odvratnal Počivala je na crvenom baršunu... kotrljala se.

Posmatrala ga je. U tom bestelesnom, jezivom pogledu sabrala se sva zloba i mahnitost univerzuma.

Neću pobeći. Neću pobeći. Ako dečak može da ostane, mogu i ja.

Da, ali dečak je bio revolveraš, a to iz osnove menja stvar. Bio je više od deteta ka; bio je dete Rolanda od Gileada, njegov usvojeni sin.

Zar ne vidiš koliko je bled? Uplašenje koliko i ti, za ime božje! Priberi se čoveče!

Možda je u tome bilo nečeg perverznog ali ga je Džejkovo bledilo umirilo.

Smirio se još više kad je počeo da pevuši besmislenu pesmicu koja mu je zbog nečeg pala na pamet.

"Okolo, naokolo dudovog žbuna", šapatom je pevušio, "majmun juri lasicu.. majmun se lepo zabavlja..."

Džejk je otvorio orman. Tamo je bio sef. Pokušao je sa 1919, ali se ništa nije desilo. Sačekao je da se mehanizam sefa vrati u početno stanje i drhtavim rukama obrisao znoj sa čela. Pokušao je ponovo. Ovaj put je otkucao 1999. Sef se otvorio.

Pesma Crne trinaestice i zvonjava Todaš zvona su se pojačali. Gnusni zvuci su palacali kao hladni prsti unutar njihovih glava.

Može te poslati na razna mesta, pomislio je Kalahan. Samo malo spusti gard... otvori torbu... otvori kutiju... i onda... o, gde sve možes otići! Opa, ode lasica!

Iako je znao sve što je trebalo da zna, deo njega je hteo da otvori kutiju.

Ludeo je za tim. Nije bio jedini; Džejk je, pred njegovim očima, kleknuo pred sefom kao idolopoklonik pred oltarom. Kalahan je digao ruku, u želji da ga spreči da izvadi torbu. Ruka mu je bila beskrajno teška.

Nije važno da li će je izvaditi, šaptao je glas u njegovoj glavi. Taj glas je prizivao san, beskrajno ubedljivim tonom. Kalahan je ipak nastavio da poseže ka dečaku. Uhvatio ga je za okovratnik utrnulim prstima.

"Ne", rekao je. "Nemoj."

Zvučao je neodlučno, malodušno, depresivno. Povukao je Džejka u stranu.

Dečak se kretao kao na usporenom snimku ili pod vodom. Učinilo mu se da je soba obasjana mučnom žućkastom svetlošću koja se ponekad spusti po zemlji pred straho'vitu oluju. Kalahan je pao na kolena pred otvorenim sefom (učinilo mu se da je ceo minut propadao kroz vazduh pre no što je dodirnuo pod). Čuo je zov Crne trinaestice, glasniji no ikad. Govorila mu je da ubije dečaka, da raspara njegov grkljan i napoji kuglu osvežavajućim gutljajem tople, životodarne krvi. Zatim će moći da skoči kroz prozor.

Slavićeš me ćitavim putemy sve do trotoara Četrdeset šeste ulice, ubeđivala ga je Crna trinaestica veoma razumnim i lucidnim glasom.

"Učini to", uzdahnuo je Džejk. "O, da, koga je briga."

"Ejk!" zalajao je Oj na vratima. "Ejk!" Obojica su ga ignorisali.

Kalahan je posegnuo za torbom. Baš tad se prisetio poslednjeg susreta sa Barlouom, kraljem vampira, krvopijom prvog reda u Kalahanovom žargonu, kad je ovaj došao u gradić Jerusalimovo. Setio se kako se suočio sa Barlouom u kući Marka Petrija. Setio se beživotnih tela Markovih roditelja pod vampirovim nogama i njihovih smrskanih lobanja sa nekada racionalnim mozgovima preobraženim u neprepoznatljivu kašu.

Dozvoliću ti da, dok budeš padao, šapćeš ime mog kralja, šaptala je Crna trinaestica. Grimiznog Kralja.

Posmatrao je kako njegove ruke hvataju torbu, s onim što je u njoj bilo, SAMI PUNI POGOCI NA STAZAMA SREDNJEG SVETA, i pomislio na raspeće koje je isprva gorelo nezemaljskom svetlošću, od kog je Barlou ustuknuo... da bi odmah zatim pobledelo.

"Otvori je!" žudno je povikao Džejk. "Otvori je, želim da je vidim!"

Oj je snažno lajao. Neko je u hodniku vikao

"Ućutkajte tog psa!" ali je i taj povik prošao nezapaženo.

Kalahan je izvadio kutiju od sablasnog drveta iz torbe, torbe koja je provela blagosloveno dug period ispod propovedaonice u njegovoj crkvi u Kala Brin Stardžisu. Otvoriće je. Pogledaće Crnu trinaesticu u svoj njenoj gnusnoj veličini.

Umreće. Zahvalan.

10

Tužno je gledati opadanje nečije vere, rekao je vampir Kurt Barlou pre no što je oteo tamni i beskorisni krst iz Kalahanovih ruku. Kako je to bilo moguće? Tako što je, čuvaj se paradoksa, razmišljaj o zagonetki, otac Kalahan propustio da sam odbaci krst. Propustio da prihvati da je krst samo simbol mnogo veće sile, one što teče kao reka ispod univerzuma, možda ispod hiljada univerzuma...

Ne treba mi nikakav simbol, pomislio je Kalahan; i odmah zatim: Zar me je bog zato poštedeo? Da li mije dao drugu priliku da bih to naučio?

Moguće je, pomislio je dok su mu ruke dočepale poklopac kutije. Druge prilike su bile božja specijalnost.

"Momci, morate da umirite vašeg psa." Glas ozlojeđene hotelske sobarice dopirao je iz velike daljine. Nastavila je. "Madre de Dios, zašto je ovde tako mračno? Šta je to... kakva je to... b... b..."

Možda je pokušavala da kaže buka. Nikad neće saznati da li je to tačno, pošto nije završila rečenicu. Čarobno brujanje iz raspevane kugle opčinilo je i Oja. Prestao je da protestuje (i stražari na vratima) i trkom uleteo u sobu Kalahan je pretpostavio da zver hoće da bude kraj Džejka kad dode kraj.

Padre se borio da obuzda samoubilačke ruke. Stvar u kutiji je pojačala snagu idiotskog pojanja, vrhovi sveštenikovih prstiju su se grčili odgovara jući na taj zov. Zatim su se umirili. Izvojevao sam sitnu pobedu, pomislio jc Kalahan.

"Ja ću, ako vi nećete." Bio je to daleki, drogirani glas sobarice. "Hoću da je vidim. Diosl Hoću da je držiml"

Džejkoye ruke su težile čitavu tonu, ali je naterao sebe da zgrabi sobaricu, sredovečnu gospođu hispanoameričkog porekla, tešku svega pedesetak kila Kalahan se borio da se pomoli, baš kao što se do malopre trudio da ovlad.i sopstvenim rukama.

Bože nek bude volja tvoja a ne moja. Ne grnčareva već grnčarske gline. Ako nema druge, pomozi mi da je zgrabim u naručje, skočim kroz prozor i jednom zauvek uništim tu od boga prokletu stvar. Ali ako je volja tvoja da mi umesto toga, pomogneš da je umirim, da je uspavam, pošalji mi svoju snagu. Pomozi mi da se setim...

Možda je Džejk bio omamljen Crnom trinaesticom, ali još nije ostao bez dodira. Izvukao je ostatak misli iz padreovog uma glasno je izgovorivši, izmenio je samo jednu reč, upotrebivši drugu, naučenu od Rolanda.

"Ne treba mi nikakav sigul", rekao je Džejk. "Ne grnčar već grnčum glina i ne treba mi sigul!"

"Bože", rekao je Kalahan. Ta reč mu se odvalila s usana kao najteža strela ali su ostale lakše išle. "Bože, ako si još uvek tu, ako me još uvek čuješ ovo je Kalahan. Molim te, umiri ovu stvar, gospode. Molim te pošalji je na spavanje Molim te u ime Isusovo."

"U ime Belog", dodao je Džejk.

"Log!" lanuo je Oj.

"Amin", rekla je sobarica drogiranim, ravnim glasom.

Brujanje idiotske pesme se na trenutak pojačalo. Kalahan je shvatio beznadežnost situacije. Čak ni svemogući ne može da stane na put Crnoj trinaestici.

Zatim je prestalo.

"Hvala ti bože", prošaptao je dok mu se telo kupalo u znoju.

Džejk je briznuo u plač i podigao Oja. Sobarica je zaridala, ali nju nije imao ko da teši. Otac Kalahan je strpao kutiju od sablasnog drveta u meku (i čudnovato tešku) torbu za kuglanje. Džejk se obratio sobarici,

"Odremajte malo, sai."

Ništa drugo mu nije palo na pamet. Upalilo je. Sobarica je prišla krevetu.

Uspuzala se na postelju, navukla haljinu preko kolena i utonula u san.

"Hoće li spavati?" pitao je Kalahana tihim glasom. "Odmor joj je... padre... zbilja potreban."

Kalahanov um je bio slobodan, u meri u kojoj nije bio godinama. Možda mu se i srce oslobodilo. Spustio je torbu za kuglanje na kese za hemijsko čišćenje na vrhu sefa. Mislio je jasnije nego ikad pre.

Setio se razgovora u sokaku iza Doma. On, Frenki Čejs i Magruder na pušpauzi.

Priča je skrenula na temu zaštite dragocenosti u Njujorku, naročito za vreme dužeg odsustvovanja. Magruder je rekao da je najbezbednije mesto za držanje dragocenosti u Njujorku... apsolutno bezbedno mesto...

"Džejk, u sefu je i torba s poslužavnicima."

"Orizama?"

"Da. Uzmi ih." Dok se dečak bavio poslužavnicima, Kalahan je prišao sobarici i zavukao ruku u levi džep uniforme. Izvukao je nekoliko plastičnih kartica za otključavanje, obične ključeve i kutijicu njemu nepoznatih bombona - altoida.

Prevrnuo je. Kao da prevrće leš.

"Šta radiš?" prošaptao je Džejk. Spustio je Oja da bi prebacio torbu od trave preko leđa. Bila je teška, ali mu je ta težina prijala.

"Pljačkam je, zar ne vidiš šta radim?" brecnuo se padre. "Otac Kalahan, sin svete rimokatoličke crkve, pljačka sobaricu. Pokušava da je opljačka, pošto ona nema... ah!"

Tek u drugom džepu je pronašao tanki smotuljak novčanica. Ojev lavež je prekinuo pri pripremi soba za nove goste. Povlačila je vodu u toaletu, navlačila zastore, presvlačila krevete i skupljala ono što su njene koleginice zvale „slatko pod jastukom". Imućni ponekad dele napojnice. Ova sobarica je imala dve desetke, tri petice i četiri novčanice od po jednog dolara.

"Vratiću ti novac, ako nam se staze ikad ukrste", obratio se Kalahan onesvešćenoj sobarici. Inače smatraj ovo delom božje službe."

"Bellllo", izgovorila je sobarica bunovnim šapatom karakterističnim za osobe koja govore u snu.

Kalahan i Džejk su izmenjali poglede.

11

Lift je propadao ka predvorju. Kalahan je nosio torbu sa Crnom trinaesticom a Džejk onu s orizama. Kod njega je bio novac. Imali su četrdeset osam dolara.

"Hoće li to biti dovoljno?" Nije imao drugih pitanja nakon upoznavanja s padreovim planom da se oslobode kugle. Plan je zahtevao još jedno zaustavljanje.

"Ne znam i nije me briga", odgovorio je Kalahan. Govorili su zavereničkim šapatom iako u liftu nije bilo nikog sem njih dvojice. "Za čoveka sposobnog da opljačka usnulu sobaricu, otimanje od taksiste predstavlja mačji kašalj."

"Jašta", rekao je Džejk. Razmišljao je kako je Roland na svom putu do Kule učinio više od pljačkanja nekoliko nevinih ljudi; pobio je nemali broj.

"Obavimo to i pronađimo Diksi Pig."

"Ne brini", rekao je Kalahan. Ako Kula padne, bićeš među prvima koji će to saznati."

Džejk ga je proučavao. Kalahan nije istrpeo dečakov pogled, nacerio se.

Morao je.

"To nije smešno, sai", ukorio ga je Džejk. Zašli su u mračnu noć godine.

12

Bilo je petnaest do devet kad su stigli do prvog odredišta. Iznad Hadsona je još lebdeo trag dnevnog svetla. Taksimetar je pokazivao devet ddolara i pedeset centi. Kalahan je vozaču dao jednu od sobaričinih desetica.

"Čoveče, pazi da se ne pretrgneš", dobacio mu je taksista sa snažnim jamajčanskim akcentom. "Strah me da ne zatražiš kusur."

"Zahvali bogu i na ovome, sinko", ljubazno mu je odvratio Kalahan.

"Obilazimo Njujork sa striktno ograničenim budžetom."

"I moja žena ime budžet, čoveče", dobacio je taksista pre no što je otišao.

Džejk je za to vreme gledao gore.

"Opa", otelo mu se. "Izgleda da sam zaboravio veličinu ovog mesta."

Kalahan je sledio njegov pogled i rekao:

"Hajde da obavimo posao." Po-žurili su unutra: "Primaš li išta od Suzane?"

"Čoveka s gitarom", rekao je Džejk. "Peva... ne znam šta. Trebalo bi da znam. To je još jedna od čestih slučajnosti koje nisu slučajne, kao kad se vlasnik knjižare zove Tauer ili kad se Balazarovo svratište zove Krivi toranj. Neka pesma... trebalo bi da je znam."

"Još nešto?"

Džejk je odmahnuo glavom.

"To je poslednje što sam primio od nje i to još kad smo ušli u taksi ispred hotela. Mislim da je već stigla u Diksi Pig i da je tamo van mog domašaja."

Kalahan se uputio ka tabli sa informacijama u središtu ogromnog predvorja. "Ne puštaj Oja iz vida."

"Ne brini."

Kalahan je brzo pronašao ono za čim su tragali.

13

Na tabli je pisalo:

DUGOROČNO USKLADIŠTENJE

10-36 MESECI

KORISTITE ŽETONE

PONESITE KLJUČ

UPRAVA NE ODGOVARA

ZA IZGUBLJENE STVARI!

Pažljivo su pročitali spisak pravila i uputstava ispod table. Odozdo je dopirala tutnjava podzemne železnice. Kalahan nije bio u Njujorku više od dvadeset godina pa nije znao o kom se vozu radi, gde ide, niti koliko je duboko u utrobi grada. Već su bili na drugom nivou ispod zemlje, na prvom su bile prodavnice a na drugom skladišta. Stanica podzemne železnice bila je još niže.

Džejk je premestio torbu sa orizama na drugo rame i pokazao na poslednje u nizu uramljenih obaveštenja.

"Da smo stanari, dobili bismo popust", rekao je.

"Pust!" nepokolebljivo je zalajao Oj.

"Jašta, momče", složio se Kalahan, "da su želje konji i prosjaci bi jahali. Ne treba nam popust."

I nije im trebao. Prošli su pored metalnog detektora (nije registrovao orize) i pored dremljivog čuvara za stolom, Džejk je ocenio da će torba sa STAZAMA SREDNJEG SVETA stati u jedan od manjih pretinaca, na kraju dugačke odaje. Najam pretinca na maksimalni vremenski period koštao je dvadeset sedam dolara. Otac Kalahan je gurao novčanice u različite otvore na velikoj mašini. Činio je to polako, plašeći se kvarova: od svih čuda i užasa koje je video za kratkog boravka u gradu (u ova druga spada i obaveznih dva dolara za taksistu) ovo je bilo najteže za prihvatiti.

Automat koji guta papirne novčanice? Iza neupadljivo smeđe mašine i znaka UBACITE NOVČANICE SHODNO UPUTSTVU! morala je stajati izuzetno napredna tehnologija. Na slici je bio Džordž Vašington s glavom okrenutom nalevo. Primetio je da mašina prihvata sve novčanice, dok god je predsednik bio okrenut nagore bez obzira na koju stranu gleda. Kalahanu je malo laknulo kad je mašina odbila jedan stari i izgužvani dolar.

Relativno nove petice progutala je bez roptanja, ispljunuvši kišu sjajnih žetona. Kalahan je skupio žetone u vrednosti od dvadeset sedam dolara i krenuo ka Džejku. Ipak se vratio da nešto proveri. Obišao je automat za plaćanje i pronašao niz pločica smeštenih sa strane, pri d'nu ove (bar za njega) čudesne mašine. Sadržale su potrebne informacije. To je bio Change-Mak-R 2000, napravljen u Klivlendu, Ohajo. Mnogo kompanija je sarađivalo na tom poslu: Dženeral Elektrik, De Velt Elektroniks Šovri l'lektrik, Panasonik i na dnu najmanja, ali ipak prisutna pločica, Nort Central Pozitroniks.

Zmija u vrtu, pomislio je Kalahan. Taj momak Stiven King, moj navodni tvorac, možda postoji samo u jednom svetu, ali Nort Central Pozitroniks postoji u svima njima. Kladio bih se da je tako zato što je to smicalica Grimiznog Kralja baš kao i Sombra korporacija. On želi isto što i svi despoti gladni moći: da budu svuda, da poseduju sve. Želi da upravlja vaseljenom.

"Ili da je gurne u tamu", promrmljao je.

"Padre!" nestrpljivo ga je pozvao Džejk. "Padre!"

"Stižem", rekao je, i požurio prema Džejku s rukama punim sjajnih žetona.

14

Ključ se pomolio iz pretinca 883 nakon devet ubačenih žetona, ali je Džejk ipak nastavio da ih ubacuje sve do poslednjeg, dvadeset sedmog. Tada je malo stakleno prozorče ispod broja pretinca pocrvenelo.

"Nahranili smo ga", zadovoljno je rekao Džejk. Još uvek su govorili tihim ne smemo da probudimo bebu glasovima. Dugačka odaja slična pećini bila je neobično tiha. Džejk je pokušao da zamisli metež koji je ovde morao vladati radnim danima u osam ujutru i pet popodne. Tada su gomile užurbanih putnika hitale ka terminalu podzemne železnice. Neki od njih su deponovali stvari u pretincima za kratkotrajni najam. Sad su čuli samo odjek konverzacije iz malobrojnih otvorenih prodavnica na gornjem nivou i tutnjavu voza.

Kalahan je gurnuo torbu za kuglanje u uski otvor. Džejk je zabrinuto posmatrao sveštenikova nastojanja da je gurne što dublje. Zatvorio je pretinac pa je Džejk okrenuo ključ.

"Bingo", rekao je dečak, vraćajući ključ u džep. Zabrinuto je upitao: "Hoće li spavati?"

"Mislim da hoće", rekao je Kalahan. "Baš kao u mojoj crkvi. Možda će se probuditi i napraviti nešto štete ako još jedan zrak popusti..."

"Ako se to dogodi, ta šteta neće biti važna", završio je Džejk umesto njega.

Kalahan je klimnuo. "Jedino što me muči... pa, znaš gde idemo. Znaš i na koga ćemo tamo naići."

Naići će na vampire, nišče ljude, a možda i druge sluge Grimiznog Kralja.

Verovatno će tamo biti i Valter, čoveka u crnom koji ponekad uzima drugi oblik predstavljajući se kao Randal Fleg. Verovatno i kao sam Grimizni Kralj.

Da, Džejk je znao.

"Ako te dodir još služi", nastavio je Kalahan, "moramo pretpostaviti da neki od njih imaju isti dar. Možda mogu iščeprkati ovo mesto, čak i broj pretinca, iz naših umova. Upašćemo tamo i pokušati da je izbavimo, ali moramo priznati da nam šanse nisu bogzna kakve. Ja nikad nisam pucao iz pištolja, a ni ti Džejk, izvini što to moram da ti kažem, nisi u borbi očvrsli veteran."

"Nisam ja bez iskustva", napomenuo je Džejk. Mislio je na vreme provedeno sa Gašerom i Vukovima, naravno.

"Ovo će biti drugačije", rekao je Kalahan. "Hoću da kažem da ne bi bilo dobro da nas zarobe žive, ako baš dođe do toga. Razumeš li me?"

"Ne brini", rekao je Džejk ledenim, samouverenim tonom. "Ne brini se padre. Neće nas pohvatati žive."

15

Stajali su na ulici. Vrebali su taksi. Džejk se nadao da će ih sobaričine napojnice odvesti do Diksi Piga. Nešto mu je govorilo da im novac, kad jednom predu njegov prag, neće biti potreban. Ni novac niti bilo šta drugo.

"Evo jednog", rekao je Kalahan. Mahnuo je rukom kao da stopira. Džejk je, za to vreme, posmatrao zgradu koju su upravo napustili.

"Siguran si da će ovde biti bezbedna?" pitao je Kalahana dok je taksi žurio ka njima. Sirena je tulila požurujući sporaće da bi taksi što pre stigao do mušterija.

"Ovo je najsigurnije mesto za deponovanje stvari na Menhetnu, ako je verovati mom starom prijatelju sai Magruderu", rekao je Kalahan. "Pedeset puta bezbednije od pretinaca na Pensilvanija i Grand central stanicama.. ovde imaš i opciju dugoročnog uskladištenja. Ima i drugih sličnih mesta u Njujorku, ali ćemo mi već biti daleko kad se ona otvore, iz ovog ili onog razloga."

Taksi se zaustavio kraj njih. Kalahan je pridržao vrata Džejku, Oj je neprimetno uskočio za njim. Padre je bacio poslednji pogled na kule bliznakinje Svetskog trgovinskog centra pre no što je i sam ušao u vozilo.

"Sad smo mirni do juna 2002. godine, osim ako neko ne provali unutra i ukrade je."

"Ne zaboravi da se zgrada može obrušiti na nju", napomenuo je Džejk.

Kalahan se nasmejao, uprkos tome što se Džejk nije šalio.

"To se nikad nije dogodilo. Ako se baš i desi... kakve šanse ima staklena kugla sahranjena pod težinom sto deset spratova betona i čelika? Čak i staklena kugla puna duboke magije? Tako bi je se zauvek rešili."

16

Džejk nije hteo da rizikuje, zamolio je taksistu da ih odbaci do Leksingtona i Pedeset devete. Ostavio mu je sav novac izuzev dva dolara, nakon što je pogledom zatražio i dobio Kalahanovo odobrenje.

Dečak je na uglu Leksingtona i Šezdesete pokazao na gomilu pikavaca na pločniku.

"Ovde je bio", rekao je. "Čovek sa gitarom."

Nagnuo se i podigao opušak. Držao ga je na dlanu. Klimnuo je glavom s turobnim osmehom. Zabacio je torbu na rame, pa su orize tiho zazvečale.

Izbrojao ih je po izlasku iz taksija. Nije se iznenadio što ih je bilo tačno devetnaest.

"Nije ni čudo što je zastala", rekao je Džejk. Bacio je pikavac i obrisao ruku o košulju. Zapevao je, tiho ali skladno: "Stalni sam... družbenik tuge... iskusih samo... teške dane... suđeno mi je da se zaputim... železnicom na sever... možda ću se ukrcati... na prvi sledeći voz."

Kalahan je sad bio još nervozniji. Prepoznao je pesmu. Nju je Suzana otpevala one noći u Paviljonu, s jednom sitnom izmenom, iste noći je Roland osvojio veliki broj srca u Kali igrajući najžešću komalu koju su oni ikad videli, reč „družbenik" je zamenila „družbenicom".

"Dala mu je novac", sneno je saopštio Džejk. "Rekla je..." Stajao je oborene glave. Grizao je usnu, grozničavo razmišljajući. Oj ga je znatiželjno posmatrao. Kalahan ga nije prekidao. Shvatio je: on i Džejk će izginuti u Diksi Pigu. Pašće u časnoj i žestokoj borbi, ali će tamo izginuti.

Pomisao na smrt mu nije smetala. Roland će nastaviti slomljenog srca nakon dečakove pogibije. Nastaviće dalje. Revolveraš će nastaviti dok god Mračna Kula bude stajala na svom mestu.

Džejk je podigao glavu.

"Rekla je, 'Seti se borbe."

"Suzana?"

"Da. Istupila je. Mija joj je to dozvolila. Pesma je duboko dirnula Miju.

Zaplakala je."

"Vaistinu?"

"Vaistinu. Miju, ničiju kći, majku jednoga. Dok je ona bila zauzeta... zaslepljene suzama..."

Džejk je gledao okolo. Oj, takođe. Bambur nije ništa tražio, samo je imitirao voljenog Ejka. Kalahan se setio one noći u Paviljonu. Svetala. Oja uspravljenog na zadnje noge, koji se klanja raji. Suzanine pesme. Svetala.

Plesa. Roland pleše komalu pod raznobojnim svetlima. Roland pleše u belom. Uvek Roland; na kraju će svi članovi ka-teta pasti u krvavim okršajima, ali ostaće Roland.

Mogu to da prihvatim, pomislio je Kalahan. Mogu umreti s tom mišlju.

"Bacila je nešto ali toga ovde nema!" rekao je Džejk, odsutnim, gotovo plačnim glasom. "Neko je pronašao... možda je i gitarista video kako nešto ispušta i odneo... ovaj jebeni grad! Svi kradu šta stignu! O, sranje."

"Pusti sad to."

Bledi, umorni i zaplašeni Džejk se zagledao u Kalahana.

"Nešto nam je ostavila. To nam je potrebno. Zar ne shvataš koliko su nam male šanse?"

"Znam to. Sad je vreme da odustaneš, ako želiš Džejk."

Dečak je odmahnuo glavom bez i najmanjeg oklevanja. Kalahan je bio izuzetno ponosan na njega.

"Idemo, padre", rekao je.

17

Opet su se zaustavili na uglu Leksingtona i Šezdeset prve. Džejk je pokazao na drugu stranu ulice. Kalahan je ugledao zelenu tendu i klimnuo.

Sa nje se blaženo kezio prasac koji očito nije mario za činjenicu da je bio hrskav i reš ispečen. Na tendi je pisalo DIKSIPIG. Na parkingu ispred lokala bilo je pet dugih crnih limuzina. Pokazivači pravca su sijali mutnom, žućkastom svetlošću u mraku. Kalahan je po prvi put primetio gmizavu maglu na Drugoj aveniji.

"Evo", rekao je Džejk, predajući mu ruger. Dečak je pretražio džepove i izvadio dve šake metaka. Tupo su blistali pod ružičastim svetlom ulične rasvete. "Stavi ih u gornji džep na košulji, padre. Tako ćeš ih lakše dohvatiti."

Kalahan je klimnuo.

"Da li si ikada pucao iz pištolja?"

"Nisam", rekao je Kalahan. "Da li si ti ikad bacao poslužavnike?"

Džejk se nasmešio. „Beni Slajtmen i ja smo poneli nekoliko poslužavnika za vežbanje na izlet do obale. Ogledali smo se jedne večeri. Nije bio naročito dobar, ali..."

"Pusti me da pogađam. Ti jesi."

Džejk je slegnuo ramenima i klimnuo. Poslužavnici su mu, od samog početka, dobro ležali u ruci. Tako je sazdan. Suzana je brzo i lako ovladala orizama. I padre Kalahan se u to osvedočio.

"U redu, kakav je pian?" pitao je Kalahan. Odlučio je da ide do kraja i bio više nego spreman da dečaku prepusti vođstvo. Džejk je bio revolveraš.

Dečak je odmahnuo glavom.

"Nemamo ga", rekao je, "ne baš. Ja idem prvi. Ti odmah iza mene.

Razdvajamo se, odmah po ulasku. Moramo održavati rastojanje od najmanje tri metra. Tri metra razmaka u svakom trenutku, padre, razumeš?

Tako niko neće moći da nas napadne istovremeno bez obzira na njihov broj i raspored."

Kalahan je odmah prepoznao Rolandovu školu. Klimnuo je.

"Pratiću je dodirom. Oj će je pratiti po mirisu", rekao jc Džejk „Štiti nas.

Pucaj u sve što traži metak, bez oklevanja, jasno?"

"Ako ubiješ nešto što ima korisno oružje, uzmi ga. Ali samo ako moraš da ga dohvatiš u pokretu. Moramo se kretati. Moramo jurišati na njih.

Moramo biti nemilosrdni. Umeš li da vrištiš?"

Kalahan je razmislio i klimnuo.

"Vrišti na njih", rekao je Džejk. "I ja ću. Kretaću se. Možda i trčati, iako je brzi hod bolje rešenje. Postaraj se da te vidim kad god pogledam udesno."

"Videćeš me", rekao je Kalahan i pomislio: Dok me neko ne smakne. "Da li ću postati revolveraš ako je izbavimo odavde?"

Džejk se nasmejao vučjim osmehom. Videlo se da su svi strahovi i brige iza njega.

"Khef, ka, i ka-tet", rekao je. "Na semaforu je znak HODAJ. Hajdemo."

18

Vozačko sedište na prvoj limuzini bilo je prazno. Za volanom drugog automobila sedeo je momak u uniformi i kapom na glavi. Padreu Kalahanu je sai izgledao dremljivo. Uz treću limuzinu stajao je još jedan čovek s kapom i uniformom. Užareni vrh njegove cigarete prešao je lučni put od boka do usta i natrag. Odmerio je pridošlice, ali bez primetnog interesa. Šta je mogao da vidi? Čoveka na pragu starosti i dečaka na pragu tinejdžerskog doba s čupavim psom. Čudna mi čuda.

Kad su stigli na drugu stranu Šezdeset prve, Kalahan je video hromirani znak ispred restorana:

Zatvoreno iz privatnih razloga

Šta bi bio pravi naziv priredbe u Diksi Pigu? pitao se Kalahan. Kupanje bebe? Proslava rođendana?

"Šta ćemo s Ojem?" pitao je tihim glasom.

"Oj ostaje sa mnom."

Džejk je u četiri reči pokazao Kalahanu da zna šta radi; ovo je bila njihova noć za umiranje. Padre nije znao da li će njihov odlazak biti slavan i spektakularan, ali je bio siguran da će otići. Samo jedna krivina ih je delila od čistine na kraju puta; još malo pa će izbiti na nju. Iako mu se nije žurilo da umre s čistim plućima i nepomućenog vida, Kalahan je znao da je moglo biti i mnogo gore. Crna trinaestica je snevala, zatočena na mračnom i bezbednom mestu. Ako Roland ostane na nogama kad se prašina slegne a bitka izgubi i nanovo dobije može je pronaći i postupiti s njom prema sopstvenom nahođenju. U međuvremenu...

"Džejk, slušaj me, molim te. Ovo je izuzetno važno."

Džejk je klimnuo, ne skrivajući nestrpljenje.

"Znaš li da si u smrtnoj opasnosti, tražiš li oproštaj za svoje grehe?"

Dečak je shvatio da prima poslednju pričest.

"Da", rekao je.

"Da li se istinski kaješ zbog učinjenih greha?"

"Da."

"Da li ih se odričeš?"

"Da, padre."

Kalahan je iscrtao znak krsta pred dečakom.

"Nomine Patris, nomini Filiy nomine..."

Oj je zalajao. Kratko, ali uzbuđeno. U gubici je držao nešto što je pronašao u slivniku, pa je lajao prigušeno. Dečak se sagnuo i podigao predmet.

"Šta radiš?" pitao je Kalahan. "Šta je to?"

"To je ono što nam je ostavljeno", rekao je Džejk. Osetio je olakšanje pomešano s nadom. "Ono što je Suzana ispustila dok je uplakana Mija slušala pesmu uličnog svirača. O, čoveče, možda ipak imamo šanse, padre.

Možda ipak nismo bez šanse."

Gurnuo je predmet u padreovu ruku. Kalahana je bio iznenađen njegovom težinom. Umalo je ostao bez daha zbog njegove lepote. Osetio je iskru nade. To je verovatno bilo glupo, ali je osećaj bio snažan i neporeciv.

Prineo je kornjačicu licu i prešao vrhom prsta preko zareza nalik znaku pitanja na oklopu. Zagledao se u njene mudre i spokojne oči.

"Kako je divna",prostenjao je. "To je kornjača Maturin? Ona je, je l’ tako?"

"Ne znam", rekao je Džejk. "Verovatno. Ona je zove skoldpada. Može nam biti od pomoći ali neće pobiti razbojnike koji nas unutra čekaju." Klimnuo je ka Diksi Pigu. "Samo mi to možemo učiniti, padre. Hoćemo li?"

"O, da", pribrano je izgovorio Kalahan. Stavio je kornjaču, skoldpaduy u prednji džep. "Pucaću dok ne istrošim metke ili ne poginem. Ako ostanem bez municije pre no što me ubiju, udaraću ih drškom revolvera."

"Dobro. Vreme je da im podelimo poslednju pričest."

Prošli su pored znaka ZATVORENO na hromiranom postolju. Oj je kasao između njih, dignute glave i zubatog osmeha. Bez oklevanja su prešli tri stepenice do dvokrilnih vrata. Džejk je na vrhu posegnuo u torbu i izvadio dva poslužavnika. Udario je poslužavnikom o poslužavnik, oslušnuo tupi zveket i rekao:

"Pokaži svoje oružje."

Kalahan je podigao ruger. Prislonio je cev uz desni obraz kao učesnici dvoboja iz devetnaestog veka. Potapšao se po prednjem džepu, nabreklom od municije.

Džejk je zadovoljno klimnuo.

"Jurišamo unutra i ostajemo zajedno. Uvek zajedno. Oj će biti između nas.

Polazimo na tri. Kad krenemo, ne stajemo dok nas smrt ne zaustavi."

"Ne stajemo."

"U redu. Jesi li spreman?"

"Jesam. Bog te voli, dečače."

"I tebe, padre. Jedan... dva... tri."

Džejk je otvorio vrata, pa su zajedno jurnuli unutra. Dočekalo ih je prigušeno osvetljenje i slatkast, oštri miris pečene prasetine.

KITICA: Komala-hajd-rt,

Postoji vreme za život i smrt.

Oslonićeš se leđima o poslednji zid.

Dok meci lete unaokolo.

ODGOVOR: Komala-haj-ki!

Pusti ih neka letel

Ne žal'te za mnom, momci

Svanuo je moj dan za umiranje.

Trinaesta strofa
„Zdravo, Mijo, zdravo majčice"

1

Možda je ka postavila gradski autobus ispred Mijinog taksija, a možda se radilo o pukoj slučajnosti. To je jedno od pitanja o kojima se naširoko raspravlja od skromnog nivoa uličnih propovednika (možeš li mi reći aleluja) pa do visova koje zauzimaju najugledniji filozofi i teolozi (recite mi sokratovsko amin). Nekima može izgledati beznačajno, ali u njegovoj senovitoj pozadini vrebaju moćni i suprotstavljeni interesi.

Reč je o polupraznom, gradskom autobusu.

Da se nije našao tu, na uglu Leksingtona i Šezdeset prve, Mija verovatno nikad ne bi uočila čoveka sa gitarom. Ko zna kako bi budućnost izgledala da se nije zaustavila da posluša njegovu muziku?

2

"Auuuh, čoveče, gledaj ovo!" povikao je taksista i bespomoćno podigao ruku sa volana. Na uglu Leksingtona i Šezdeset prve stajao je gradski autobus. Dizel motor je grmeo a pokazivači pravca žmirkali ritmom koji je Miju podsećao na alarmni kod. Vozač je stajao pored jednog od zadnjih točkova, proučavajući zlokobni tamni oblak izduvnih gasova.

"Gospođo", rekao je taksista, "da li biste mogli da izađete na ćošku Šezdesete? Je l’ to u redu?"

Da li je? pitala je Mija. Šta da mu kažem?

Naravno, odsutno je odgovorila Suzana. Šezdeseta je u redu.

Mijino pitanje je dozvalo iz njene verzije Dogana, gde je pokušavala da stupi u kontakt s Edijem. Nije imala sreće. Mesto je bilo u jadnom stanju.

Na podu su zjapile duboke pukotine. Jedna od krovnih ploča se obrušila, razbijajući fluorescentne lampe i čupajuči brojne kablove. Nekoliko upravljačkih konzola su potamnele. Iz drugih su se izvijali oblačići dima.

Igla na brojčaniku SUZANA-MIJA stigla je do kraja crvenog polja. Pod joj je vibrirao ispod nogu, a nevidljiva podzemna mašinerija vrištala. Pogrešila bi ako bi insistirala na stavu da je ovo samo vizuelizacija, ništa stvarno.

Zaustavila je izuzetno moćne procese pa je njeno telo plaćalo žestoku cenu.

Glas Dogana je upozorio da su njeni postupci opasni; da nije (da se poslužimo rečnikom TV reklama) lepo igrati se s majkom prirodom.

Suzana nije znala koji od nje-nih organa podnosi najveći teret, ali je znala da su njeni. Nisu Mijini. Došlo je vreme da prekine ovo ludilo pre no što sve ode u vazduh.

Prvo je pokušala da stupi u kontakt s Edijem. Neumorno je izvikivala njegovo ime u mikrofon sa oznakom NORT CENTRAL POZITRONIKS.

Ništa. Ni izvikivanje Rolandovog imena nije donelo nikakve rezultate.

Znala je da nisu mrtvi. Bila je sigurna u to. Šta je mogla značiti ta nemogućnost da stupi u kontakt s njima?

Znači da si u grdnom sosu, srculence. Rekla joj je Deta, kikoćući se. Eto šta se dešava kad se muvaš sa bledolikima.

Mogu li da izađem ovde? pitala je Mija, stidljivo kao devojka na prvoj igranci.

Bez problema?

Lupila bi se po čelu da ga je imala. Bože, kučka je bila tako prokleto sramežljiva u svemu što nije imalo veze s bebom!

Da, samo napred. To je samo jedan blok. Blokovi su kraći na avenijama.

Vozač... koliko da mu dam?

Daj mu deseticu i ne traži kusur. Hajde, pokaži mi ih...

Osetila je Mijino oklevanje i besno odreagovala.

Slušaj me, srećo, odsad perem ruke od tebe. U redu? Daj mu koju god hoćeš novčanicu.

Ne, ne, u redu je. Zvučala je pokorno. Uplašeno. Verujem ti, Suzana.

Poređala je preostale Matsove novčanice ispred sebe, kao karte.

Suzana umalo nije odbila saradnju, ali kakve bi to imalo svrhe? Istupilaje i preuzela kontrolu nad crnoputim rukama sa novcem. Odabrala je deseticu i predala novac taksisti.

"Zadržite kusur", rekla je.

"Hvala, gospođo!"

Otvorila je suvozačka vrata. Prenerazio je robotski glas, obe su se prenerazile. Neka Vupi Goldberg ih je podsetila da ponese prtljag. Suzana-Mija nije mnogo razmišljala o tome. Nosila je samo jedno parče prtljaga, kog će se Mija uskoro ratosiljati.

Čula je gitaru. Istovremeno je osetila kako gubi kontrolu nad rukom koja je gurala novac u džep i nogom koja se nadvijala nad pločnikom. Mija je preuzimala kontrolu, odmah nakon što je Suzana rešila još jednu njujoršku dilemu. Usprotivila se uzurpaciji (ovo je moje telo, prokleta bila, moje, bar odpojasa nagore, što značiglava i mozak u njoj!) i prestala. Kakva korist od toga? Mija je snažnija. Iako Suzana nije znala zašto je to tako.

Suzana Din je postala žrtva otkačenog, bušido fatalizma. Mira koji obuzima vozače koji bespomoćno klize preko ivice nadvožnjaka, pilote aviona kad ugašenih motora kreću u poslednje poniranje... i revolveraše pri poslednjem potezanju pištolja. Boriće se docnije, ako joj se borba učini opravdanom i časnom opcijom. Boriće se da sačuva sebe ili bebu, ali ne i Miju, čvrsto je odlučila. Ona je u Suzaninim očima prokockala i poslednju šansu da bude spasena.

Odsad neće moći ništa da uradi, izuzev da vrati SNAGU TRUDOVA na desetku. Nadala se da će biti u stanju da to učini.

Ali pre toga... muzika. Gitara. Znala je tu pesmu i to veoma dobro.

Otpevala je nešto izmenjenu verziju pred rajom u Kala Brin Stardžis.

Posle svega što je preturila preko glave, otkad se srela s Rolandom, nije smatrala slučajnim što je na njujorškom uglu čula „Stalnu družbenicu tuge". Bila je to divna pesma, zar ne? Možda istočnik svih folk pesama koje je volela da sluša kao devojka. Pesama koje su je, korak po korak, odvele u politički aktivizam i do Oksforda u Misisipiju. Ti dani su prošli, osećala se znatno starijom, ali je ova pesma još plenila svojom jednostavnošću. Diksi Pigje bio veoma blizu. Naći će se u zemlji Grimiznog Kralja, kad je Mija prevede preko njegovog praga. U to nije sumnjala, niti je gajila ikakve iluzije. Nije očekivala da će odande izaći, niti da će ikad videti prijatelje i voljenog čoveka. Mislila je da će umreti slušajući krike izneverene Mije... ali joj to nije smetalo da uživa u ovoj pesmi. Da li je to njena posmrtna pesma? Ako jeste, dobra je.

Suzani, Danovoj kćeri, palo je na pamet da je moglo biti i mnogo gore.

3

Ulični svirač je razastro šatru ispred kafića Blekstrep molases. Pred njim je bila otvorena kutija za gitaru. Novčanice i sitnina u kutiji od purpurnog baršuna (tepih u sai Kingovoj bridžstonskoj spavaćoj sobi je bio iste nijanse, recite amin) poručivale su svakom dokonom prolazniku šta mu je činiti. Svirač je sedeo na čvrstom drvenom sanduku, blizancu onog na kom je stajao i propovedao prečasni Herigan.

Neki znaci su govorili da se veče bliži kraju. Obukao je jaknu, sa znakom njujorških Jenkija na rukavu. Na glavi je imao kačket sa sloganom DŽON LENON ŽIVI. Natpis koji je doskora stajao ispred njega ležao je u kutiju okrenut naopako. Mija ionako ne bi mogla da ga pročita.

Osmehnuo se pridošlici, prekinuvši sa dokonim prebiranjem po žicama.

Mija je podigla jednu od preostalih novčanica i rekla,

"Daću ti ovo ako ponovo otpevaš tu pesmu. Celu, bez skraćenja."

Mladić je imao oko dvadeset godina. Na njemu nije bilo ničeg naročito lepog, ali je uprkos bledom, pegavom tenu, zlatnom prstenu u nozdrvi i cigareti u uglovima usana bio na neki način privlačan. Iznenadio se kad je shvatio čije je lice na novčanici.

"Gospođo, za pedeset dolara ću vam odsvirati sve Stenlijeve pesme koje znam... a znam ih prilično."

"Ova poslednja će biti dovoljna", rekla je Mija i bacila novčanicu.

Banknota je lagano sletela u kutiju za gitaru. Sa nevericom je posmatrao ovaj čarobni prizor. "Samo požuri", rekla je Mija. Suzana je ćutala ali je Mija znala da sluša. "Nemam mnogo vremena. Sviraj."

Ulični gitarista je sedeći na drvenom sanduku ispred kafea zasvirao pesmu koju je Suzana prvi put čula u Hangriju. Pesmu koju je pevala na bog te pitaj koliko sedeljki, pesmu koju je pevala u motelu u Oksfordu, Misisipi, noć pre no što će svi završiti u zatvoru. Trojica mladih volontera na poslu registracije glasača tad su se već mesec dana vodili kao nestali. Iščezli su u crnoj zemlji Misisipija negde u blizini Filadelfije (biće pronađeni u gradu Longdejlu, reci aleluja, molim te reci amin). U primitivnim sredinama ponovo se osećalo njihanje znamenitog Belog Malja, ali su oni ipak pevali.

Odeta Holms, Det, kako su je tada zvali, zapevala je baš tu pesmu. Ostali su je prihvatili. Momci su pevali družbenik a devojke družbenica. Suzana je slušala istu pesmu sa usana mladića, rođenog nakon tog vremena, zatočena u Doganu, privatnom gulagu. Brana njenih sećanja je pukla pa je Mija zaplovila na tom talasu, zatečena njegovom žestinom.

4

U Zemlji sećanja, vreme je vazda sadašnje.

Sred Kraljevstva negdašnjeg, satovi kucaju...

al' kazaljke miruju.

Postoje nepronađena vrata

(O, izgubljena)

otvaraju se ključem sećanja.

5

Zvali su se Čeni, Gudmen i Šverner; pali su pod zamahom Belog Malja devetnaestog juna, 1964.

O, Nesklade!

6

Odseli su u Blu Mun Motor hotelu u crnačkom delu Oksforda, Misisipi. Vlasnik Blu Muna bioje Lester Bambriy njegov brat Džonje bio pastor Prve afroameričke metodističke crkve Oksforda, reci aleluja, reci amin.

Bilo je to devetnaestog jula 1964. tačno mesec dana posle nestanka Čenija, Gudmena i Švernera. Tri dana nakon njihovog nestanka u okolini Filadelfije, u crkvi Džona Bambrija sazvanje sastanak na komje lokalni crni aktivist obavestio četrdesetak preostalih belih severnjaka da u svetlu najnovijih dešavanja mogu slobodno da odu kući. Neki su otišli, hvaljen nekjegospod, alije Odeta Holms sajoš osamnaestoro Ijudi ostala. Da.

Stanovali su u Blu Mun Motor hotelu. Ponekad bi se noću skupili u hotelskom dvorištu. Delbert Anderson bi doneogitaru pa bizapevali. Pevali su, „Oslobodiću se" i „Džon Henri" pevali su, zbaciću lance (veliki bogo, reci bogo-bomba), pevali su „Odneseno vetrom" pevali su „Oklevajući bluz" prečasnog Geri Dejvisa, svi su se smejali dopadljivim stihovima: Dolarje dolar i novčićje novčić imam kuću punu dece a nijedno nije moje, pevali su: „Dosta mi je marširanja" i pevali su u Zemlji sećanja i Kraljevstvu negdašnjem pevali su u žaru mladosti, u snazi svojih tela, u samopouzdanim umovima, pevali su da bi porekli Nesklad da bi porekli ka, to i u slavu Gana stvoritelja, Gana pobedonosca nisu znali sva ova imena znali su sva ta imena srcejepevalo ono štoje moralo pevati krvje znala ono štoje krv morala znati naša srca su znala sve tajne na stazi zraka pevali su pevali

Odeta je zapevala, Delbert Anderson je svirao; pevala je:

"Stalna sam družbenica tuge...

iskusih samo teške dane...

opraštam se..

sa starim Kentakijem..."

7

Mija je provedena kroz nepronađena vrata u Zemlju sećanja, prebačena je u zakorovljeno dvorište iza Lester Bambrijevog Blu Mun Motor hotela, tamo je čula... (čuje).

8

Čuje ženu koja će postati Suzana dok peva svoju pesmu. Čuje i ostale koji joj se postepeno priključuju, sve dok ne zapevaju složno kao jedan veliki hor. Iznad njih je mesec Misisipija. Prosipa zrake po mladim licima, neka su crna, a neka bela, i po hladnim čeličnim šinama iza hotela, šinama što vode na jug do Longdejla, grada u kome će petog avgusta 1964. biti pronađena raspadnuta tela njihovih amigosa, Džejmsa Čenija, (21); Endrua Gudmena, (21); Majkla Švernera, (24); O, Nesklade!

Tebi što stremiš tami, nudim radost crvenog oka što onde sija.

Čuje kako pevaju.

Suđeno mi je da lutam zemljom...

po oluji, vetru, snegu i kiši...

suđeno mi je da krenem železnicom na sever...

Pesma najlakše otvara oči duše. Odetina sećanja su podigla i ponela Miju dok je Det sa svojim ka-prijateljima pevala pod srebrnim mesecom. Mija ih je gledala kako hodaju isprepletanih ruku pevajući (o duboko u srcu... verujem...) drugu pesmu, onu koja ih mnogo jasnije definiše. Idu niz ulicu punu ljudi koji ih posmatraju s mržnjom. Prete im stisnutim pesnicama.

Vidi napućene usne žena koje ih zasipaju pljuvačkom što im se cedi niz obraze i prlja im kosu i odeću. Bezbojne su, bose u iscepanim cipelama koje slabo pokrivaju stopala puna oteklina. Tu su i ljudi u pantalonama na tregere (Oškoš-baj-goš, neko reče aleluja). Tu su i tinejdžeri u čistim belim džemperima i sa urednim frizurama. Jedan od njih urla na Odetu, pažljivo artikulišući svaku reči: Ubićemo Sve Proklete Crnje! Koji kroče nogom na tlo Univerziteta!

Spaja ih prijateljstvo uprkos strahu, zbog straha. Nosi ih osećaj da čine nešto neverovatno značajno: nešto za vekove. Promeniće Ameriku, ako to moraju platiti krvlju, platiće. Vaistinu, reci aleluja, hvali gospoda, reci gromko amin.

Zatim stiže Deril. Isprva od tog ne beše ništa. Čopao je i nije mogao, ali je ipak uspeo, pa Odetino skriveno ja, vrišteće, cerekajuće, ružno ja, više ne prilazi. Deril i Det leže zajedno do jutra, spavaju zagrljeni ispod meseca Misisipija. Slušaju cvrčke. Slušaju sove. Slušaju meko i glatko brujanje Zemlje što se okreće oko svoje ose, okreće i okreće sve dalje u dvadeseti vek. Mladi su, krv im je vrela i ne sumnjaju u svoju sposobnost da sve promene.

Opraštam se s tobom, ljubavniče...

Ovo je njena pesma iz korova iza Blu Mun Motor hotela; ovo je njena pesma pod mesečinom.

Nikada više neću videti tvoje lice...

To je Odeta Holms na životnom vrhuncu i Mija je tu. Vidi, oseća, izgubljena je u toj veličanstvenoj i, neki će reći, glupoj nadi (ali ja kažem aleluja, svi kažemo bogo-bomba). Shvata da strah osnažuje prijateljstva; da zaslađuje svaki zalogaj i obrok; da rasteže vreme dok svaki dan ne postane naizgled beskrajan. Gleda ih kako pevaju u baršunastoj noći, iako znaju da je Džejms Čeni mrtav, (vaistinu), znaju da je Endru Gudmen mrtav, (reci aleluja), znaju da je Majkl Šverner, najstariji od njih, ali još uvek bebica od dvadeset četiri, mrtav, (uskliknite gromko amin!)

Znaju da svako od njih može završiti u blatu Longdejla ili Filadelfije. Bilo kad. Noć nakon ove sedeljke iza Blu Muna, najveći broj njih, uključujući i Odetu, završiće u zatvoru. Počeće njeno poniženje. Ali je noćas sa prijateljima, sa ljubavnikom. Oni su jedno i Nesklad je prognan. Večeras pevaju zagrljeni.

Devojke pevaju družbenica, momci pevaju družbenik.

Mija je svladana sveprožimajućom ljubavlju; uzneta je jednostavnošću njihovih uverenja. Isuviše je zatečena da bi se smejala ili plakala, može samo da sluša.

9

Suzana se pridružila uličnom sviraču u četvrtoj strofi, isprva oprezno, a posle njegovog ohrabrujućeg osmeha, s mnogo volje. Ubrzo je nadjačala mladićev glas:

Večeras jedemo buldogovu moču

Ručasmo pasulj i hleb

Rudari su bez večere polegali

Na pregršt slame zvanu krevet...

10

Ulični svirač je prekinuo pesmu posle te strofe. Posmatrao je Suzanu-Miju sa neskrivenim uzbuđenjem.

"Mislio sam da samo ja znam tu strofu", rekao je. "Tako su je pevali Jahači slobode..."

"Ne", tiho je rekla Suzana. "Nisu oni. Stih sa buldogovom močom su pevali dobrovoljci na registrovanju glasača. Oni što su stigli dole u Oksford, leta 1964. Tog leta su ubijena trojica momaka."

"Šverner i Gudmen", rekao je. "Ne mogu da se setim..."

"Džejms Čeni", tiho je rekla. "Imao je tako lepu kosu.a

"Govoriš kao da si ga lično poznavala", rekao je, "a nemaš više od...trideset?"

Suzana je mislila da izgleda mnogo starije od trideset, pogotovo večeras, ali ovaj mladić ima pedeset dolara više u kutiji za gitaru. Novac je mogao uticati na njegov sud.

"Moja majka je provela leto 1964. u Nešoba Kauntiju", rekla je Suzana.

Dve slučajne izgovorene reči, moja majka, pričinile su njenoj otmičarki više štete no što je mogla zamisliti. One su širom otvorile vrata Mijinog srca.

"Imaš strava mamu!" uzviknuo je nasmejani mladić. Osmeh je brzo izbledeo.

Izlovio je pedeseticu iz kutije za gitaru. Pružio joj je novac. "Uzmite je nazad. Bilo mi je zadovoljstvo da pevam s vama, gospojo."

"Ne mogu, zaista", rekla je Suzana, smešeći se. "Pamtite borbu, to će mi biti dovoljno. Setite se Džimija, Endija i Majkla, kad god možete. To će biti sasvim dovoljno."

"Molim vas", mladić nije odustajao. Ponovo se smeškao ali pomalo zbunjeno. Mogao je biti bilo ko od mladih ljudi iz Kraljevstva negdašnjeg koji su pevali na mesečini između daščanih bungalova Blu Muna i hladnih, srebrnkastih, železničkih šina; mogao je biti bilo ko od tih mladih, lepih ljudi u naponu životne snage. Mija ga je silno zavolela. Čak je i njen momak bledeo pred njegovim sjajem. Znala je da je u pitanju uglavnom lažni sjaj, izazvan sećanjima njene domaćice, ali je duboko u srcu znala da je ipak stvaran. Samo je biće poput nje, koje se odreklo besmrtnosti, moglo ceniti sirovu hrabrost potrebnu za suprotstavljanje silama Nesklada. Znala je koliko borba za uverenja i neobaziranje na rizik ugrožavaju tu krhku lepotu.

Uzmi novčanicu, usreći ga, rekla je Suzani, ali nije istupila i naterala Suzanu na to. Prepustila joj je izbor.

Suzana nije stigla da odgovori. U Doganu se razlegao alarm preplavljujući njihov zajednički um bukom i crvenim svetlom.

Suzana je krenula u tom pravcu, ali je Mija zaustavila, čvrsto je zgrabivši za rame.

Šta se dešava? Šta nije u redu?

Pusti me!

Suzana se oslobodila. Nestala je pre no što je Mija mogla ponovo da je zgrabi.

11

Suzanin Dogan je pulsirao, obasjan zlokobnim crvenim svetlom. Sirene su zavijale iz zvučnika na tavanici. Na TV ekranima nije bilo slike. Radila su samo dva. Jedan je prikazivao uličnog svirača na Leksingtonu i Šezdesetoj, a drugi uspavanu bebu. Iz pukotina pod Suzaninim nogama dopiralo je brujanje praćeno povremenim erupcijama prašine. Lampice na jednoj upravljačkoj konzoli su zgasle, druga je svetlela.

Situacija nije obećavala.

Razlegao se glas Dogana, kao potvrda njenih strahovanja, veoma sličan Blejnovom.

" UPOZORENJE!" zagrmeo je. " PREOPTEREĆENJE SISTEMA! BEZ

UŠTEDE U ENERGIJI U SEKTORU ALFA, ČITAV SISTEM ĆE PRESTATI DA RADI ZA 40 SEKUNDI!"

Prilikom ranijih poseta Doganu, Suzana nije opazila nikakav sektor Alfa, ali se nije iznenadila kad je ugledala baš takav znak. Jedna od susednih konzola eruptirala je u kiši narandžastih varnica, zahvatajući plamenom obližnju stolicu. Sa tavanice je palo još nekoliko ploča, sa dosta pokidanih žica.

" BEZ UŠTEDE ENERGIJE U SEKTORU ALFA, ČITAV SISTEM ĆE

PRESTATI DA RADI ZA 30 SEKUNDI!"

Šta je sa kontrolom EMOCIONALNE TEMPERATURE?

"Ne diraj ga", poručila je samoj sebi.

Dobro, a momče? Šta ćemo s njim?

Suzana je, posle kraćeg razmišljanja, pomerila prekidač sa položaja USPAVAN na BUDAN. Uznemirujuće plave oči su se odmah otvorile.

Posmatrale su je sa divljom radoznalošću.

Rolandovo dete, pomislila je, obuzeta čudnom i bolnom mešavinom osećanja. I moje. Gde je tu Mija? Devojko, ti si obična ka-mai. Žalim te.

Ka-mai, tako je. Ne samo budala, već budala ka, sudbinska budala.

" BEZ UŠTEDE ENERGIJE U SEKTORU ALFA, ČITAV SISTEM ĆE PRESTATI DA RADIZA 25 SEKUNDI!"

Znači buđenje bebe nije pomoglo, bar ne u zaustavljanju pada sistema.

Vreme je za plan B.

Posegnula je za kontrolnim dugmetom, apsurdnog izgleda, namenjenom kontroli SNAGE TRUDOVA. Strašno je podsećalo na dugme za rernu sa majčinog šporeta. Vraćanje brojčanika na 2 bio je težak i đavolski bolan poduhvat. Okretanje na drugu stranu bilo je znatno lakša, gotovo bezbolna radnja. Duboko u glavi je osetila olakšanje, kao da se posle nekoliko sati veliki broj napetih mišića napokon opustio. Oteo joj se prigušeni krik oduška.

Zaglušujuća sirena se utišala.

Okrenula je SNAGU TRUDOVA do 8. Zaustavila se i slegnula ramenima.

Do đavola, vreme je da se ide do kraja, da sa ovim napokon završi.

Okrenula je dugme sve do 10. U trenu je zapljusnuo snažni talas bleštavog bola. Okamenio joj je stomak i sjurio niže, grabeći je za karlicu. Stisnula je usne, gušeći krik.

" U SEKTORU ALFA JE POSTIGNUTA UŠTEDA ENERGIJE", objavio je glas. Zatim se utišao i preobrazio u Suzani dobro poznato džonvejnovsko otezanje. " HVALA LEPO, MALA KAUBOJKO."

Stisnula je usne, boreći se sa sledećim krikom, ne od bola već od čistog užasa. Vrlo dobro je znala da je Blejn jednošinac mrtav i da ovaj glas pripada nekom gnusnom šaljivdžiji sa stalnim boravkom u njenoj podsvesti, ali se svejedno plašila.

" TRUDOVI... SU POČELI", razlegao se glas iz zvučnika, napuštajući imitiranje Džon Vejna. " TRUDOVI SU POČELI." Zapevao je, stravičnim (nazalnim) glasom Boba Dilana od kog je zaškrgutala zubima: " SREĆAN TI ROĐENDAN... BEBO!... SREĆAN TI... ROĐENDAN! SREĆAN TI ROĐENDAN... DRAGI MORDREDE... SREĆAN TI... ROĐENDAN!"

Suzana je zamislila protivpožarni aparat na obližnjem zidu. Okrenula se, bio je na zamišljenom mestu (mali znak s natpisom SAMO VII SOMBRA MOŽETE ZAUSTAVITI POŽARE NA UPRAVLJAČKIM PANELIMA nije bio tvorevina njene mašte. Natpis i crtež Šardika čuvara zraka sa šeširom medveda Smokija bili su doprinos neznanog šaljivdžije). Žurila je ka aparatu za gašenje požara po ispucalom, neravnom podu, izbegavajući otkinute krovne ploče, kad je prostrelio novi napad bola. Sevnuo je kao plamen u stomaku i butinama, terajući je da se presavije i svom snagom pritisne taj grozni kamen u utrobi.

Neće to dugo trajati, pomislila je glasom koji je delimično pripadao Suzani a delimično Deti. Ne, gospoja. Ovaj momak stiže ekspresnim vozom.

Bol je malo popustio. Iskoristila je to da skine aparat za gašenje požara.

Uperila je kraj crnog creva na plamteću upravljačku konzolu i pritisnula obarač. Pena je pokuljala preko plamenova. Čula je zlokobno šištanje i osetila smrad spaljene dlake.

" VATRA JE... UGAŠENA", objavio je glas Dogana.

" VATRA JE... UGAŠENA. "

Zatim se, u hipu, preobrazio u laki britanski lord Hau-Hau ⁸ akcent:

"REKAO BIH, ĐAVOLSKI DOBRA PREDSTAVA, SUZANA, AP-SO-LUT-NO SJAAAJNO!"

Nastavila je hod po minskom polju Dogana. Zgrabila je mikrofon i pritisnula prekidač za emitovanje. Na jednom od dva ispravna ekrana iznad nje videla je Miju u pokretu, prelazila je Šezdesetu.

Suzana se obeshrabrila opazivši zelenu tendu sa nacrtanim prasetom. Nije bila na Šezdesetoj već na Šezdeset prvoj. Kidnaperska kučka je stigla na odredište.

"Edi!" povikala je u mikrofon. "Edi, Rolande!" Do davola, vreme je da isproba sve mogućnosti. "Džejk! Padre Kalahane! Stigli smo do Diksi Piga.

Rodićemo tu prokletu bebu! Dođite po nas, ako možete, ali budite oprezni!"

Bacila je pogled na ekran. Mija je bila na drugom kraju ulice pored Diksi Piga. Zurila je u zelenu tendu. Oklevala je. Da li je mogla da pročita DIKSI PIG? Verovatno nije, ali je razumela crtež. S tende se smešilo pečeno prase. Trudovi su počeli pa nije imala vremena za oklevanje.

"Edi, moram da idem. Volim te, srculence! Ne zaboravi to, šta god da se desi! Ne zaboravi! Volim te! Ovo je..." Pogled joj je pao na polukružni brojčanik iza mikrofona. Igla je napustila crveno polje. Pomislila je da će se zaustaviti na žutom dok se trudovi ne završe, pa će zatim krenuti ka zelenom.

Ukoliko nešto ne pode po zlu, naravno.

Shvatila je da još uvek steže mikrofon.

"Ovo je Suzana-Mija. Odjavljujem se. Neka bog bude s vama, dečaci. Bog."

Spustila je mikrofon i sklopila oči.

12

Suzana je osetila promene na Miji. lako je stigla do Diksi Piga, iako su je trudovi iz korena potresali, njen um je bio daleko odatle. Okrenula se Odeti Holms i onom što je Majkl Šverner zvao Misisipi letnjim projektom.

(Oksfordske seljačine su njega zvali Jevrejčićem.) Suzana je po povratku zatekla preopterećenu emocionalnu atmosferu, podsetila je na zatišje pred nastupajuću septembarsku oluju.

Suzana! Suzana, kćeri Danova!

Da, Mija.

Prihvatila sam smrtnost.

Tako ti tvrdiš.

Mija je izgledala veoma smrtno u Fediku. Smrtno i strahovito trudno.

Ipak, propustila sam većinu onog što kratkotrajni život čini vrednim. Zar ne? Glas joj je bio prožet nepodnošljivim bolom; iznenađenje je bilo još gore. Nemaš vremena da mi o tome pričaš. Ne sad.

Hajdemo na drugo mesto, rekla je Suzana, iako je znala da nema nade.

Zaustavi taksi, pođi u bolnicu. Porodićemo se, Mija. Možda bi mogle odgajiti...

Ako se porodim bilo gde drugde, umreće. I mi ćemo otići s njim. Govorila je spotpunom ubeđenošću. Rodiću ga. Svi su me izneverili izuzev momka.

Rodiću ga. Ali... Suzana... pre no što uđemo... pričala si o svojoj majci.

Lagala sam. Ja sam bila u Oksfordu. Bilo mi je lakše da lažem nego da objašnjavam vremensko putovanje iparalelne svetove.

Pokaži mi istinu. Pokaži mi svoju majku. Pokaži je, preklinjem te!

Nije bilo vremena za valjano razmatranje ovog zahteva, za vaganje svih za i protiv; mogla ga je prihvatiti ili odbiti. Odlučila je da ga prihvati.

Pogledaj, rekla je.

13

U Zemlji sećanja vreme je uvek sadašnje. Tamo su nepronađena vrata. (O, izgubljena)

Kad ih je Suzana pronašla i otvorila, Mija je ugledala ženu tamne kose začešljane unazad, očaravajućih sivih očiju. Njen vrat je krasio poveći broš.

Sedela je za kuhinjskim stolom, obasjana večitim sunčanim zrakom. U ovom sećanju je uvek bilo dva i deset, popodne, oktobra 1946. Veliki rat je završen. Irena Dej je na radiju, uvek se oseća miris kolača s dumbirom.

"Odeta, dođi i sedi pored mene", kaže žena za stolom, majka. "Uzmi nešto slatko. Izgledaš dobro, devojčice."

Nasmešila se.

O, izgubljena i vetrom oplakana utvaro, vrati se!

14

Prozaično, moglo bi se reći, jako prozaično. Devojčica stiže kući iz škole sa torbom u jednoj i opremom za fizičko u drugoj ruci. Nosi belu bluzu, naboranu tartansku suknjicu i dokolenice sa vrpcama (narandžastim i crnim, školskim bojama). Zatiče majku za kuhinjskim stolom. Ona diže glavu i poslužuje kćer parčetom kolača s đumbirom, upravo izvađenim iz rerne. Jedan od milion sličnih trenutaka, pojedinačni atom života sastavljenog od bezbroj sličnih događaja. Ipak je Miji oduzeo dah (izgledaš dobro, devojčice) pokazavši joj na očiglednom primeru bogatstva kojim obiluje materinstvo... ako mu se dozvoli da nesmetano ide svojim tokom.

Nagrada?

Neizmerna.

Na kraju i ti možeš biti žena obasjana sunčevim zrakom. Možeš biti ona što posmatra dete što neustrašivo isplovljava iz luke detinjstva. Možeš biti vetar u njegovim punim jedrima.

Ti.

Odeta, dođi i sedi pored mene.

Dah joj je zatreperio u grudima.

Uzmi nešto slatko.

Zamaglilo joj se pred očima. Nasmešeno, nacrtano prase na tendi se udvostručilo, a zatim i učetvorostručilo.

Izgledaš dobro, devojčice.

Malo vremena je bolje od nimalo vremena. Čak i pet godina, ili tri, je bolje od nimalo vremena. Nije znala da čita, nije bila u Morhausu, niti u bilo kojoj kući, ali je ovo mogla izračunati bez problema: tri je bolje nego nijedna. Čak je i jedna bolja nego nijedna.

O...

O, ali...

Mija je pomislila na plavookog dečaka koji stupa preko praga, pronađenog a ne izgubljenog. Maštala je kako će mu reći Izgledaš dobro, sine!

Zaplakala je.

Šta sam učinila, bilo je to užasno pitanje. Šta sam drugo mogla učiniti je možda bilo još gore. O, Nesklade!

15

Ovo je bila Suzanina jedina prilika da nešto učini: sad, dok Mija stoji u podnožnju stepenica što vode ka njenoj sudbini. Uvukla je ruku u džep farmerki i dotakla kornjaču, skoldpadu. Sklopila je tamne prste oko nje. Od Mijine bele noge je delila samo tanka postava.

Izvukla je i bacila iza sebe u slivnik. Iz njene ruke u krilo ka.

Prešla je tri stepenika i stigla do dvokrilnih vrata Diksi Piga.

16

Unutra je vladala pomrčina. Mija isprva nije videla ništa izuzev mutnih, crvenkastonarandžastih svetala. Bile su to električne baklje kakve još gore u nekim odajama zamka Nesklada. Čulo mirisa je radilo bolje, njemu nije bilo potrebno prilagođavanje. Ni novi napad trudova nije mogao sprečiti reakciju stomaka na aromu pečene prasetine. Vapio je za hranom. Momče je tražilo da bude nahranjeno.

Vrata su se zatvorila za njom, pa joj se vid izoštrio. Na svakom krilu je stajao po jedan čovek (ili čovekoliko biće). Našla se na početku duge, uske trpezarije. Videla je bele prekrivke. Na svakom stolu je sijala sveća u narandžastom svećnjaku. Sijale su kao lisičje oči. Pod foajea je bio od crnog mermera. Od pijedestala šefa sale pružao se tamnocrveni tepih.

Za pijedestalom je stajao sai od nekih šezdeset godina. Seda kosa mu je bila začešljana unazad, otkrivajući vitko i pomalo grabljivo lice. Odavao je utisak inteligentnog čoveka, ali je njegova odeća, drečavožuti sako, crvena košulja, crna kravata, odgovarala prodavcu polovnih automobila ili kockaru specijalizovanom za pelješenje palanačkih amatera. Nasred čela je imao crvenu rupu, veličine manjeg novčića, kao da je upucan sa bliskog odstojanja. Bila je puna krvi. Životodarna tečnost je kružila ne prosipajući se preko blede kože.

Oko trpezarijskih stolova se tiskalo pedesetak ljudi i dvostruko manje žena.

Većina je nosila odeću podjednako drečavu ili još drečaviju od one na sedokosom džentlmenu. Krupno prstenje se sijalo na zdepastim prstima, bleštale su dijamantske naušnice, odražavajući narandžastu svetlost baklji.

Bilo je tu i skromnije odevenih pojedinaca. Ta manjina je za kostim izabrala džins i neupadljive majice. Ovu raju su činili bledi i oprezni likovi, proširenih zenica. Tela su im okruživale titrave, nežne, plavičaste aure koje su se često gubile iz vida. Miji su ovi bledi, aurama okruženi likovi, delovali ljudskije od niščih ljudi i žena. To su bili vampiri, nije morala da vidi izoštrene očnjake, koje su bez zazora pokazivali, da bi to znala, ali su ipak izgledali ljudskije od Sajrove ekipe. Možda zato što su nekad bili ljudi. Ostali, međutim...

Njihova lica su samo maske, shvatila je. Ispod vučjih obrazina su vrebali elektronski ljudi, roboti, šta se krilo ispod ovih?

U trpezariji je vladala napeta tišina, ali su iz neposrednog susedstva dopirali zvuci tečne konverzacije, smeha, zveckanje čaša i udarci escajga o porcelan. Čula je pljuskanje tečnosti, vina ili vode, pretpostavila je, i glasne provale smeha.

Nišči muškarac i nišča žena, on u smokingu sa kariranim reverima i crvenom, baršunastom leptir mašnom, ona u večernjoj haljini od srebrnog lamea, oboje začuđujuće gojazni, okrenuli su se (s očiglednim neodobravanjem) ka izvoru buke, koja je dopirala iza kitnjaste tapiserije sa prikazom vitezova i gospi na gozbi. Mija je opazila kako se obrazi debelog para nabiraju kao opuštene krpe. Za trenutak je ispod mlohavih čeljusti ugledala nešto tamnocrveno i čupavo.

Suzana, da li je to koža?, pitala je Mija. Dobri bože, da li je to njihova koža?.

Suzana nije odgovorila. Nije kazala: Rekla sam ti ili Zar te nisam upozorila? Bilo je kasno za to. Bilo je prekasno za ozlojeđenost (ili neko blaže osećanje). Suzana je iskreno žalila ženu kidnaperku. Da, Mija je lažov i izdajica; da, učinila je sve što je mogla da Edi i Roland izgube život.

Ali, kakvog je izbora imala? Suzana je sa ogorčenjem shvatila da je sposobna da pruži savršenu definiciju kamaia: to je neko ko ima nade ali nema izbora.

Kao kad slepcu date motor, pomislila je.

Ričard Sajr, vitak, sredovečan, zgodan tip čulnih usana i širokog čela, počeo je da tapše. Prstenje na rukama mu je bleštalo. Drečavi žuti sako se sijao i pod prigušenim osvetljenjem.

"Živela Mija!" povikao je.

"Živela Mija!" odgovorili su ostali.

"Živela majka!"

"Živela majka!" vikali su i aplaudirali vampiri, nišči muškarci i nišče žene.

Publika je raspoloženo pljeskala, ali je loša akustika prostorije otupela zvuk učinivši ga sličnim lepetu šišmišovih krila. Bio je to gladan zvuk od kog je Suzanu spopala mučnina u stomaku. Sveža kontrakcija joj je oduzele svu snagu u nogama. Zateturala se napred. Iskoristila je bol da delimično prikrije drhtavicu. Sajr je uspeo da je prihvati za nadlaktice, pre no što je pala. Očekivala je hladni dodir, ali su njegovi prsti bili vreli kao kod bolesnika od kolere.

Iz senki se iskrala izdužena figura, nešto što nije bilo nišči čovek niti vampir. Nosila je farmerke i belu košulju, ali je iz okovratnika virila ptičja glava, pokrivena tamnožutim perjem. Imala je crne oči. Stvorenje je ljubazno aplaudiralo. Na rukama je imalo kandže umesto prstiju.

Ispod jednog stola je izmilelo pola tuceta buba. Ogavna stvorenja su je posmatrala očima posađenim na dugim izraštajima. Zastrašujuće inteligentnim očima. Škljocale su vilicama proizvodeći zvuk nalik smehu.

Živela Mija! odjeknulo je u njenoj glavi. Bilo je to insektoidno zujanje.

Živela majka! Bube su brzo nestale u senkama.

Okrenula se vratima. Tamo je stajao par niščih ljudi. Da, to su bile maske; vampiri na vratima su bili tako blizu da je morala videti da je njihova sjajno-11 na kosa naslikana. Okrenula se Sajru.

Bilo je suviše kasno.

Isuviše kasno za otpor.

17

Sajrov stisak je popustio kada se okrenula. Sad je ponovo zgrabio za levu i uku. U isto vreme je neko uhvatio za desnu. Okrenula se i videla debelu ženu u srebrnoj haljini od lamea. Njena bogata bista pretila je da se prelije preko luljine koja se hrabro odupirala toj navali. Izborano meso na nadlaktici se Ifiiljalo, odajući zagušljivi miris pudera. Na čelu je imala crvenu ranu, punu krvi koja nikad nije isticala.

Tako dišu, pomislila je Mija. Tako dišu kad nose...

Onako smetena je gotovo zaboravila na Suzanu Din i u potpunosti zanemarila Detu. Kad je Deta Voker istupila, do đavola, kad je skočila napred Mija je nije mogla zaustaviti. Posmatrala je kako joj ruke lete, kao bića vodena sopstvenom voljom i kako se prsti zarivaju u zdepaste obraze žene u srebrnoj haljini od lamea. Žena je vrisnula, al su ostali, na njeno iznenađenje, prsnuli u urnebesni smeh kao da su upravo videli nešto najsmešnije u životu.

Maska ljudskosti na licu nišče žene se pokidala i popustila. Suzanu je to podsetilo na poslednje trenutke na bedemu zamka, kad se svet zamrznuo pre no što se nebo rascepilo kao da je od papira.

Deti je uspelo da iskida gotovo čitavu masku. Na prstima su joj ostale krpe slične lateksu. Ispod maske se ukazala glava ogromnog, crvenog pacova.

Mutantu su žuti zubi divlje rasli iz krastavih obraza. Neki beli crvi su mu virili iz nosa.

"Nestašna devojčica", rekla je pacovka, mašući čvornovatim prstom prema Suzana-Miji. Drugom rukom je još uvek čvrsto držala. Njen mužjak, nišči muškarac u drečavom smokingu, smejao se tako glasno da se presamitio u struku omogučivši Miji da vidi kako mu nešto štrči na zadnjem delu pantalona. Bilo je isuviše koščato da bi bio rep, ali nije znala šta bi drugo moglo biti.

"Hajde, Mija", rekao je Sajr. Uneo joj se u lice. Posmatrao je brižnim pogledom ljubavnika. "Ili si to ti, Odeta? Jesi, zar ne? To si ti, dosadna, prepametna, problematična crnkinjo."

"Ne, to sam ja, pacoliki, kilavi mamojepcu!" viknula je Deta, pljunuvši Sajru u lice.

Sajr je, na časak, zinuo od zaprepašćenja. Zatim se gorko iscerio. U prostoriji je zavladao tajac. Obrisao je pljuvačku s lica, s maske na licu, posmatrajući je s nevericom.

"Mija?" pitao je. "Mija, dozvolila si joj da mi ovo uradi? Meni, bebinom kumu?"

"Ti si smrdljivo brdo govana!" povikala je Deta. "Sisaš ka-očev kurac i šetaš mu kožicu. Samo to znaš! Ti..."

"OTARASI je se", zagrmeo je Sajr.

Mija je to učinila pred probranom publikom vampira i niščih ljudi u trpezariji Diksi Piga. Rezultat je bio izuzetan. Detin glas je počeo da se gubi, kao da je izvode iz restorana (kao da je izbacivač odvlači sve dalje stiskajući je oko vrata). Govor je ustupio mesto raskalašnom smehu, ali je uskoro i on prestao.

Sajr je stajao s rukama na grudima. Smrknuto je posmatrao Miju. I ostali su zurili u nju. Tihi smeh i razgovor i dalje su dopirali iza tapiserije sa vitezovima i gospama na gozbi.

"Otišla je", konačno se oglasila Mija. "Ona loša je otišla." Govorila je na granici šapata, pa je jedva čula sebe u tihoj sobi. Stidljivo je oborila oči.

Obraze je prekrilo samrtno bledilo. "Molim vas, gospodine Sajr... sai Sajr...molim vas, recite mi da ste govorili istinu i da mogu odgajiti mog momka pošto sam ispunila svoj deo pogodbe. Molim vas, recite to! Ako mi to budete rekli, nikad više nećete čuti onu drugu, kunem se očevim licem i majčinim imenom."

"Nisi imala ni jednog ni drugog", rekao je Sajr. Govorio je šupljim tonom.

U njegovom pogledu nije bilo mesta za saosećanje i milost koju je tražila.

Posred čela je imao crvenu mrlju. Neprestano se punila ali se nikad nije prelivala.

Spopao je novi nalet bola, najjači do sad. Zateturala se, ali Sajr ovaj put nije pokušao da je pridrži. Pala je na kolena pred njim i obgrlila grube, sjajne čizme od nojeve kože. Zagledala se u njegovo bledo lice. Posmatrao je preko napadno ljubičastog sportskog sakoa.

"Molim vas", rekla je. "Molim vas, preklinjem vas: održite obećanje."

"Možda ću ga održati", rekao je, "a možda i neću. Znaš li da mi dosad niko nije olizao čizme. Ima li to smisla? Proživeo sam tolike godine a da mi niko nije dao jezikom po čizmama."

Neka žena se zakikotala.

Mija se nagnula napred.

Ne, Mija, ne smeš, zaječala je Suzana, ali Mija nije odgovorila. Ni parališući bol u utrobi je nije zaustavio. Isplazila je jezik i počela da liže grubu površinu Sajrovih čizama. Suzana je, iz velike daljine, osetila njihov ukus. Bile su hrapave, prašnjave, kožne, imale su ukus jada i poniženja.

Sajr je nakon nekog vremena rekao:

"Prestani. Dovoljno je."

Grubo je podigao na noge zagledavši joj se u lice sa daljine od sedam-osam centimetara. Kad ih je jednom videla, nije mogla da ne vidi maske koje su nosili. Zategnuti obrazi su bili dobrano providni. Ispod njih su se nazirale tamnocrvene dlake.

Možda je u pitanju krzno, pošto dlake pokrivaju čitavo lice.

"Ovo prenemaganje ti neće pomoći", rekao je, „iako je osećaj bio izuzetan."

"Obećao si!" povikala je, pokušavajući da se istrgne iz njegovog zagrljaja.

Pogodila je nova kontrakcija. Savila se u struku, gušeći se od bola.

Nastavila je, čim je bol malo popustio. "Rekao si pet godina... ili možda sedam... da, sedam... za mog momka sve najbolje, rekao si..."

"Da", rekao je Sajr. "Nisam to zaboravio, Mija." Namrštio se kao osoba suočena sa komplikovanim problemom, da bi se odmah zatim oraspoložio.

Maska je kliznula nagore otkrivajući niz žutih zuba izraslih na mestu susretanja gornje i donje usne. Pustio je Miju da bi podigao prst u prekornom gestu. "Sve najbolje, svakako. Pitanje je, da li ti odgovaraš tim zahtevima?"

Ova replika je izmamila bučni smeh odobravanja. Mija se setila kako su je zvali majkom i klicali živela, ali je to sada bio dalek događaj, besmisleni delić sna.

Bila si dobra nosilja, zar ne? pitala je Deta, odnekud iz velike dubine, iz ćuze, u stvari. Naravski! Za to si bila dobra, nego kako!

"Bila sam dobra dok sam nosila plod, zar ne? Dobra dok sam terala onu drugu da puže po močvari i proždire žabe, misleći da se gosti kavijarom... za to sam bila dobra, je 1' tako?"

Sajr je žmirnuo, vidljivo zbunjen ovako odlučnim nastupom.

Nastavila je, nešto tišim glasom.

"Sai, pomislite na sve čega sam se odrekla!"

"Pih, nisi ti ništa imala!" odgovorio je Sajr. "Bila si tek bezlični duh što luta okolo tucajući se sa lakomislenim skitnicama. Kurva vetrova, zar Roland ne zove tako bića tvoje vrste?"

"Pomisli na onu drugu", rekla je Mija. "Onu što sebe naziva Suzanom. Na tvoj nagovor i za ljubav mog momka sam joj ukrala život."

Sajr je samo prezrivo odmahnuo rukom.

"Mija, ta priča ti nimalo ne pomaže. Najbolje je da zatvoriš usta."

Klimnuo je nalevo. Prišao mu je nišči čovek širokog, pasjeg lica i bogate, talasaste, sede kose. Crvena rupa na njegovom čelu bila je blago iskošena, po kineski. Za njim je krenulo još jedno pticoliko biće. Iz okruglog okovratnika majice Djuk Blu Devilsa štrčala je glava sokola prekrivena tamnosme-đim perjem. Zgrabili su je. Stisak pticolike stvari bio je odvratan, ljuskav i stran.

"Bila si izuzetan čuvar", rekao je Sajr, "u tome se svi slažemo. Ali ne smemo zaboraviti da je dete u utrobi nosila kurvica Rolanda od Gileada, zar ne?"

"To je laž!" Urliknula je. "O, to je prljava... LAŽ!"

Nastavio je, kao da ništa nije čuo.

"Za različite poslove su potrebne različite veštine. Različiti ljudi, različiti prilazi, tako se kaže."

"MOLIM TE!" zavapila je Mija.

Čovek-soko je stavio kandžaste ruke na glavu. Zaljuljao se levo-desno kao da je iznenada ogluveo. Ova duhovita pantomima je izmamila dosta smeha i poneki uzvik odobravanja.

Suzana je kao kroz maglu osetila topli mlaz između nogu, Mijinih nogu.

Farmerke su joj potamnele u međunožju i na butinama. Vodenjak joj je konačno pukao.

"Vremeeee je... da se PORODIMO!" uzviknuo je Sajr manirom vrsnog sportskog komentatora. U njegovo osmehu je bilo previše zuba, po dva reda gore i dole. "Posle toga ćemo videti. Obećavam ti da će tvoj zahtev biti najozbiljnije razmotren. U međuvremenu... Živela Mija! Živela majka!"

"Živela Mija! Živela majka," povikali su ostali.

Povukli su je ka zadnjem delu sobe, psoglavi nišči čovek držao je za levu a čovek-soko za desnu ruku. Čovek-soko je tiho i neprijatno zujao pri svakom izdisaju. Jedva da je doticala tepih dok su je nosili ka pticolikom biću žutog perja; čoveku-kanarincu, pomislila je.

Sajr ih je zaustavio jednim pokretom ruke. Porazgovarao je s čovekomkanarincem pokazujući na ulazna vrata Diksi Piga. Mija je čula Rolandovo i Džejkovo ime. Čovek-kanarinac je klimnuo. Sajr je žustrim pokretom pokazao vrata i odmahnuo glavom. Niko ne sme ući, govorio je taj klimoglav. Niko!

Čovek-kanarinac je ponovo klimnuo. Govorili su zujećim cvrkutom od kog se Miji vrištalo. Skrenula je pogled na tapiseriju vitezova i gospi. Sedeli su oko njoj poznatog stola. Takvih je bilo mnogo u trpezariji zamka Nesklada.

Artur Eld je sedeo na čelu sa krunom na glavi i gospom s desne strane. Oči su mu bile plave kao i njenim snovima.

Ka je iskoristila taj trenutak i poslala vazdušnu struju preko trpezarije Diksi Piga, pomerivši tapiseriju. To je trajalo samo sekund-dva. Dovoljno dugo da Mija vidi drugu trpezariju, privatnu trpezariju, iza nje.

Za dugim drvenim stolom, ispod kristalnog lustera sedelo je dvanaestak ljudi i žena, okruglih, lutkastih lica, iskrivljenih i upalih od starosti i zla.

Usne su im se povukle unazad otkrivajući velike, krive zube; ovi monstrumi već odavno nisu mogli zatvoriti usta. Iz crnih očiju im je curila neka vrsta gnusne smolaste tvari. Imali su žućkastu kožu, načičkanu zubima i pokrivenu krpama bolesnog krzna.

Šta su oni? Vrištala je Mija. Šta su, za ime bogova, oni?

Mutanti, rekla je Suzana. Ili je prava reč hibridi. To nije važno, Mija.

Videla si ono što je važno, zar ne?

Jeste, sad je znala. Iako je baršunasta prekrivka zalepršala samo na tren, to je bilo dovoljno dugo da vide ražanj na sredini stola i obezglavljeni leš koji se na njemu okretao. Koža mu je tamnela dok su se sa njega cedili gusti sokovi. Ne, u vazduhu se nije osećala prasetina. Na ražnju se okretala dobro ispečena ljudska beba. Bića oko nje su hvatala masne kapi porculanskim šoljama. Nazdravljali su jedni drugima... ispijajući ih.

Promaja je prestala da duva. Tapiserija se vratila na svoje mesto. Pre no što je žena u trudovima uhvaćena za ruke i odvučena iz trpezarije dublje u zgradu koja se protezala preko mnogih svetova duž zraka, opazila je neobične detalje na slici. Artur Eld nije, kako se isprva moglo zaključiti, ustima prinosio batak; već bebinu nogu. Čaša koju je kraljica Rovena podigla nazdravljajući nije bila puna vina već krvi.

"Živela Mija!" uskliknuo je Sajr. Bio je u sjajnom raspoloženju, kao zalutali golub koji je pronašao svoje jato.

"Živela Mija!" uzvratili su ostali. Uzvik je ličio na otkačeni navijački slogan. Pridružilo im se i društvo iza tapiserije, iako su njihovi glasovi podsećali na nerazgovetno režanje. Usne su im bile pune krvi.

"Živela majka!" Sajr se, ovaj put, potcenjivački naklonio, u skladu s podsmešljivim tonom poruke.

"Živela majka!" Odgovorili su vampiri i nišči Ijudi. Odnesena je na sarkastičnom talasu aplauza, prvo u kuhinju, potom u ostavu, i konačno na stepenište iza nje.

Na kraju stepenica su je čekala vrata.

18

Suzana je prepoznala kuhinju Diksi Piga po mirisu opscene hrane: ne prasetine, već onoga što su pirati iz osamnaestog veka zvali duga prasetina.

Koliko godina je ova ispostava služila vampirima i niščim ljudima Njujorka? Da li od Kalahanovog vremena u sedamdesetim i osamdesetim?

Ili od njenog doba, šezdesetih? Sigurno i ranije. Suzana je pretpostavljala da je neka verzije Diksi Piga postojala još u vreme Holanđana koji su otkupili ostrvo za pregršt staklenih perli i posadili smrtonosno hrišćansko verovanje dublje od svoje zastave. Holandani bejahu praktični ljudi, ljubitelji svinjskih rebaraca, neskloni magiji, crnoj ili beloj podjednako.

Ambijent joj se učinio poznat. Nalazila se u kuhinji-blizancu one u utrobi zamka Nesklada. U njoj je Mija ubila pacova koji je pokušao da odbrani poslednji komad hrane, praseču pečenku u rerni.

Izuzev što rerna i pečenka nisu postojale, pomislila je. Do đavola, nije bilo ni kuhinje. Postojalo je prase u svinjcu iza ambara Tijana i Zalije Džafords. Ja sam ga ubila i polaptala njegovu vruću krv, a ne ona. Tada me je već kontrolisala, iako ne mogu biti sigurna. Pitam se da li je Edi...

Dok je Mija posedala poslednji put, oslobađajući je od svih misli i bacajući je u mrkli mrak, Suzana je shvatila u kojoj meri je grabljiva, strašna kučka zagospodarila njenim životom. Znala je zašto je Mija to uradila, zbog momka. Pitala se zašto je ona, Suzana Din, dozvolila da se to dogodi. Zato što je i ranije zaposedana? Zato što je bila zavisna od stranog prisustva u sebi koliko i Edi od heroina?

Plašila se da to može biti istina.

Mrkli mrak. Kad je ponovo otvorila oči, ugledala je divlji mesec Nesklada i crveni pulsirajući sjaj na (kraljevu kovačnicu) udaljenom horizontu.

"Ovamo!" zvao je ženski glas, baš kao i ranije. "Ovamo, u zavetrinu!"

Suzana je spustila pogled. Bila je bez nogu. Sedela je na grubo načinjenim kolicima, kao prilikom prve posete bedemu. Ista visoka i predivna crnokosa žena je prizivala sebi. Bila je to Mija naravno. Prizor oko nje nije bio stvarniji od Suzaninih snenih sećanja na trpezariju.

Pomislila je: Fedik je stvaran. Mijino telo, kao i moje, u ovom trenutku vuku kroz kuhinju iza Diksi Piga, u kojoj spravljaju gnusna jela za neljudske mušterije. Zamak je Mijino izmaštano mesto. Njeno utočište.

Dogan.

"K meni, Suzano od Srednjeg sveta, dalje od vatre kraljevih kovačnica!

Dođi u zavetrinu, u zaštitu merlona!"

Suzana je odmahnula glavom.

"Reci šta imaš i završi s tim, Mija. Treba da se porodimo zajedničkim snagama. Kad beba izađe nastavljamo različitim putevima. Dovoljno si trovala moj život."

Mija je posmatrala očajničkim intenzitetom. Stomak joj se nadimao ispod serapea dok joj je vetar zanosio kosu unazad.

"Prihvatila si otrov, Suzana! Progutala si ga! Još dok je dete bilo samo seme, posađeno u tvojoj utrobi!"

Da li je to istina? Ako je to tačno ko je pozvao Miju, tog vampira, da uđe?

Suzana ili Deta?

Ni jedna ni druga.

Sumnjala je na Odetu Holms. Odetu koja nikad ne bi razbila dragoceni tanjir. Odetu koja voli lutke, iako je većina bela kao njene pamučne gaćice.

"Šta hoćeš od mene, Mijo, ničija kćeri? Govori, da ovo što pre okončamo?"

"Uskoro ćemo biti zajedno, zbilja zajedno. Ležaćemo u istom krevetu. Sve što tražim je da mi pomogneš ako mi se ukaže šansa da umaknem sa svojim momkom."

Suzana je razmišljala o predlogu. Hijene su se cerekale po zlokobnoj, pukotinama prošaranoj kamenoj pustinji. Vetar je šibao, ali je bol u središtu njenog tela bio gori. Isti bol se ogledao i na Mijinom licu, nateravši je da pomisli da je čitav njen život samo pustinja prepuna ogledala. Na koji način bi joj to obećanje moglo nauditi? Takva šansa joj se najverovatnije neće ukazati. Ako se i ukaže zašto bi dozvolila da stvar koju Mija želi da nazove Mordred padne u ruke kraljevih ljudi?

"Da", rekla je. "U redu. Pomoći ću ti da pobegneš s njim, ako budem mogla."

"Bilo gde!" prošaptala je Mija hrapavim glasom. "Čak..." Zastala je i progutala knedlu. Naterala je sebe da nastavi. "Čak i u tamu Todaša. Večno bauljanje u tami ne bih smatrala osudom, ako bih bila sa svojim detetom."

Možda ti ne bi, sestro, pomislila je Suzana. Ćutala je. Bilo joj je dosta Mijine mušičavosti.

"Ako nam se ne ukaže prilika za slobodom", rekla je Mija, "pobij nas."

Iako ovde gore nije bilo zvukova izuzev vetra i cerekanja hijena, Suzana je osećala kako njeno fizičko telo vuku preko stepenica. Stvarnost je bila tu, iza veoma tanke membrane. To što je Mija usred trudova uspela da je prebaci u svoj svet značilo je da je ona biće izuzetnih moći. Šteta što se ta moć nije dala zauzdati.

Mija je Suzaninu ćutnju protumačila kao oklevanje. Jurnula je po kružnom bedemu u grubim sandalama i gotovo naletela na Suzanu u sklepanim, škripavim kolicima. Uhvatila je za ramena i žestoko prodrmala.

"Baš takor mahnito je povikala. "Pobij nas! Bolje da zajedno odemo u smrt nego..." Ućutala je i nastavila tupim, ogorčenim glasom: "Od početka sam obmanuta. Zar ne?"

Kad je dugo očekivani trenutak došao, Suzana nije osetila osvetoljubivost, simpatiju ili tugu. Samo je klimnula.

"Da li će ga pojesti? Da li će njegovim telom nahraniti te grozomorne starce?"

"Gotovo sam sigurna da neće", rekla je Suzana. Srce joj je šaputalo da sve neće proći bez nekog oblika kanibalizma.

"Ne brinu oni za mene", rekla je Mija. "Ja sam samo bebisiterka, tako su me nazvali, zar ne? Neće mi ni to dopustiti, je F tako?"

"Tako je", rekla je Suzana. "Možda ćeš dobiti šest meseci, ali ni u to..."

Odmahnula je glavom, zatim se ugrizla za usnu pod naletom sveže kontrakcije koja je sve mišiće u stomaku i butinama preobrazila u staklo. Završila je rečenicu, tek kad je nalet malo popustio, "nisam sigurna."

"Pobij nas onda, ako do tog dođe. Reci da hoćeš, Suzana. Reci, preklinjem te!"

"Šta ćeš ti učiniti za uzvrat, Mija? Pod pretpostavkom da mogu verovati obećanjima iz tvojih lažljivih usta?"

"Oslobodiću te, ako mi se za to ukaže prilika."

Suzana je razmislila. Loša pogodba je bolja od nikakve pogodbe.

"U redu. Prihvatam."

Nebo, merlon i vazduh iznad i između njih su se, kao prilikom ranijih pregovora, rascepili. Suzana je kroz pukotinu ugledala hodnik. Bila je to nejasna, zamagljena slika. Posmatrala je svet sopstvenim, gotovo zatvorenim očima. Bila je u rukama psoglavog i čoveka-sokola. Vukli su je ka vratima na dnu hodnika. Obilazila je pragove još otkad je Roland stupio u njen život. Pomislili su da se onesvestila. Na izvestan način su bili u pravu.

Vratila se u hibridno telo belih nogu... ko zna koliko njene kože je u međuvremenu pobelelo? S radošću je pomislila da će se taj proces prekinuti. Rado bi menjala bele noge, ma kako snažne bile, za nešto duševnog mira.

Malo mira u svom umu.

19

"Dolazi sebi", neko je zarežao. Psetoliki, pomisli Suzana. Nije se zbog tog brinula; ispod obrazina su svi bili humanoidni pacovi obrasli krznom izraslim iz tvrdog, krastavog mesa.

"Dobro je." To je bio Sajr. Osvrnula se za sobom i videla da se njena pratnja sastoji od šest niščih ljudi, čoveka-sokola i trilinga vampira. Nišči ljudi su nosili pištolje u dokerskom vezu... izuzev što bi u ovom svetu rekli u futrolama pod pazuhom. Kad si u Rimu, draga, radi isto što i Rimljani.

Dvojica vampira su imali samostrele, oružje tako drago žiteljima Kale.

Treći je nosio šljašteći i zujeći elektronski mač kakvim su mahali Vukovi.

Šanse su deset prema jedan, hladno je razmislila Suzana. Nisu baš neke... ali je moglo biti i gore.

Možeš li, čula je Mijin glas, odnekud iznutra.

Ućuti, prekinula je Suzana. Nema više priče.

Primicali su se vratima na kojima je pisalo:

NORT CENTRAL POZITRONIKS, LTD

Njujork/Fedik

Zona maksimalne bezbednosti

USMENA ŠIFRA NEOPHODNA

To joj se učinilo poznatim. Odmah je shvatila zašto. Videla je sličan znak tokom kratke posete Fediku. Fediku, u kom je prava Mija, biće koje je prigrlilo smrtnost u možda najgoroj pogodbi u istoriji univerzuma, bila utamničena.

Stigli su do vrata pa se Sajr progurao kraj čoveka-sokola. Nagnuo se ka vratima i prozborio nešto iz dubine grla, neku čudnovatu reč koju Suzana nikad ne bi mogla izgovoriti.

Nije važno, šapnula je Mija, mogu je izgovoriti. Ako bude potrebno pomoći ću ti da naučiš još jednu. Suzana... moram ti reći da mi je žao zbog svega.

Želim ti najbolje.

Otvorila su se vrata Eksperimentalne stanice luka 16 u Fediku. Suzana je čula isprekidano zujanje i namirisala ozon. Ovo nisu bila magična vrata izmedu svetova; već delo starog naroda, podložno zubu vremena, tvorevina onih koji su izgubili veru u magiju i Kulu. Magiju su zamenili ovom zujećom, umirućom stvari. Glupom smrtnom stvari. Iza njih je bila golema soba ispunjena krevetima. Stotinama postelja.

Ovde cede dečicu. Ovde od njih uzimaju supstancu neophodnu Rušiocima.

Samo je jedan krevet bio popunjen. U njegovom podnožju je stajala žena sa jednom od onih grozomornih pacovskih glava. Verovatno medicinska sestra, pored nje je bio muškarac. Nije ličio na vampira, ali nije mogla biti sigurna, pošto je pogled s ove strane vrata bio nejasan i titrav kao pogled preko upaljene peći. Podigao je glavu i opazio pridošlice.

"Ura!" povikao je. "Brže s tim teretom! Moramo da ih povežemo i obavimo posao ili će umreti! Obe!" Doktor, niko sem doktora ne bi mogao biti tako ozlojeđen i arogantan u prisustvu Ričarda P. Sajra, izveo je niz nestrpljivih gestova. "Uvedite je ovamo! Kasnite, prokleti bili!"

Sajr je nemilosrdno gurnuo preko praga. Duboko u glavi čula je brujanje i kratki nalet zvona Todaša: prekasno je spustila pogled; ostala je bez pozajmljenih Mijinih nogu; završila je na podu pre no što su čovek-soko i psoglavi stigli da pređu prag i pridrže je.

Uzdigla se na laktove i pogledala gore. Po prvi put nakon dugo vremena, još otkad je bila silovana u kamenom krugu, u potpunosti je pripadala sebi.

Mija je otišla.

Suzanina kidnaperka je vrisnula, kao da želi da dokaže suprotno. Suzana je tom kriku dodala sopstveni, bol je prevazilazio ćutanje, na trenutak su savršeno harmoničnim glasovima oglašavale skori bebin dolazak na svet.

"Hriste", reče jedan od Suzaninih stražara, nije znala da li je to bio vampir ili neko od niščih ljudi. "Da li mi uši krvare? Osećam kao da..."

"Podigni je, Habere!" zarežao je Sajr. "Džej! Drži je! Dignite je s poda, u ime vaših očeva!"

Psoglavi i čovek-soko, ili Haber i Džej, ako vam se to više sviđa, poduhvatili su je ispod pazuha i žurno poneli kroz prolaz između praznih kreveta.

Mija se okrenula Suzani, počastivši je slabim, iscrpljenim osmehom. Lice joj je bilo mokro od znoja a kosa prilepljena uz vrelu kožu.

"Dobro došla... u zlo doba," uspela je da prozbori.

"Približite susedni krevet!" povikao je doktor. "Požurite, prokleti bili! Zašto ste zaboga, tako spori?"

Dvojica niščih ljudi iz Suzanine pratnje prišli su najbližem praznom krevetu. Odgurali su ga do Mijinog. Haber i Džej su je čvrsto držali. Na krevetu je bilo nešto što je ličilo na kombinaciju haube za kosu iz frizerskog salona i svemirskog šlema iz starinskog Flaš Gordon serijala.

Suzana nije mnogo marila za dizajn gnusne skalamerije. Znala je njenu namenu. To je naprava za isisavanje mozga.

Medicinska sestra s pacovskom glavom nagnula se između Mijinih raširenih nogu i virnula ispod zadignute bolničke odežde. Potapšala je Mijino desno koleno dlakavom rukom, proprativši taj gest mjaukanjem.

Suzana se stresla, iako je medicinska sestra očigledno nastojala da smiri pacijenta.

"Ne stojte okolo skrštenih ruku, idioti!" povikao je doktor. Bio je to čvrsto građen muškarac smeđih očiju, rumenih obraza i proređene crne kose priljubljene uz lobanju, rasporedene u jalovom pokušaju da pokrije velike praznine. Nosio je belu najlonsku bluzu preko odela od tvida. Na grimiznoj kravati je imao motiv oka. Suzanu nije iznenadilo prisustvo ovog sigula.

"Čekamo tvoja uputstva", rekao je Džej, čovek-soko. Govorio je neljudskim, monotonim glasom, rogobatnim koliko i mjaukanje medicinske sestre, ali sasvim razumljivim.

"Ne treba da čekate moje naredbe!" planuo je doktor. S gađenjem je odmahnuo rukama. "Zar vaše majke ne rađaju živu decu?"

"Ja..." zaustio je Haber, ali ga je doktor prekinuo. Bio je u zaletu.

"Otkad na ovo čekamo, aaa? Koliko puta smo uvežbavali postupak? Zašto ste pobogu tako jebeno, spori? Spustite je na..."

Sajr se pokrenuo brzinom na kojoj bi mu i Roland pozavideo. Stajao je pored Habera, niščeg čovek psetolikog lica. Već sledećeg trenutka se stvorio pored doktora. Udario ga je laktom u rame i zgrabio za ruku zavrnuvši mu je iza leda.

Doktorov ozlojeđeni i drčni stav se očas istopio. Vrisnuo je otegnuto i drhtavo kao ozleđeno dete. Pljuvačka mu je pocurila niz bradu, medunožje mu se zatamnelo od urina.

"Prestani!" zaječao je. "Neću ti biti od koristi sa slomljenom rukom! O, prestani, to BOLI!"

"Ako se to slučajno desi, Skouteru, lako ću naći drugog delioca pilula.

Dovući ću ga s ulice da obavi ovaj posao, pa ću ga kasnije pogubiti. Zašto da ne? Žena se porađa, za to mi ne treba neurohirurg, Gana mi!"

Ipak je malo otpustio stisak. Skouter je zastenjao kao da vodi ljubav usred užarenog klimatskog pojasa.

"Kad sve bude gotovo i ne budem imao potrebe za tobom..." nastavio je Sajr, "baciću te njima" Mahnuo je glavom ka vratima.

Suzana je pogledala u tom pravcu. Videla je gnusne insekte s kojima se susrela u Diksi Pigu. Bube su milele sve od vrata pa do Mijinog kreveta.

Gutale su punačkog doktora inteligentnim, alavim očima i škljocale majušnim čeljustima.

"Šta... sai, moram učiniti?"

"Zamoli me za oproštaj."

"M-molim za oproštaj!"

"Sad i ove druge, zato što si i njih uvredio."

"Ser, ja... ja... molim..."

"Doktore!" prekinula ga je pacovska medicinska sestra. Govorila je promuklim, ali razgovetnim glasom. Još uvek je virila između Mijinih nogu. "Beba se pomalja!"

Sajr je pustio Skoutera.

"Hajde, doktore. Obavite vašu dužnost. Pobrinite se da mali dođe na svet."

Sajr se nagnuo napred i pomilovao Miju po obrazu sa izuzetnom nežnošću.

"Potrudite se i ne gubite nadu, gospa-sai", rekao je. "Neki od vaših snova mogli bi se i ostvariti."

Pogledala ga je s umornom zahvalnošću, duboko dirnuvši Suzanu.

Uzaludno je pokušala da joj pošalje misao Nemoj mu verovati, onje nezamislivi lažov. Više nisu bile u kontaktu.

Bačena je kao džak krompira na krevet do Mijinog. Nije mogla da se brani dok su joj navlačili haubu na glavu; spopao je novi talas trudova. Obe žene su ponovo uglas kriknule.

Čula je kako Sajr nešto mrmlja s ostalima. Ispod i iza njih su tapkale ogavne bube. Okrugli, metalni pipci iz šlema su je snažno pritisli po slepoočnicama.

Prijatni ženski glas je rekao,

"Dobro došli u svet Nort Sombra grupe! 'Sombra, izvor nezaustavljivog napona za uspostavljanje veze."

Počelo je glasno brujanje. Prvo se javilo u Suzaninim ušima, prosvrdlalo sebi put unutar lobanje. Zamislila je par sjajnih tanadi koji idu jedno drugom u susret.

Čula je Mijin vrisak, prigušen i dalekkao da ne dolazi sa susednog kreveta već s drugog kraja sobe,

"Ne, nemojte, to boli!"

Levo i desno brujanje susreli su se u središtu Suzaninog mozga, stvarajući prodorni telepatski ton sposoban da uništiti njenu sposobnost da misli ako bi potrajao dovoljno dugo. Suočila se s tegobnim iskustvom rešena da ne pusti ni glasa. Neće vrištati. Videće tek pokoju suzu ispod spuštenih kapaka, ona je revolveraš, neće je naterati da vrisne.

Činilo joj se da bol traje čitavu večnost.

Nastupio je par trenutaka blažene tišine. Predah je prekinut svežim naletom trudova, tajfunom bola u donjem delu trbuha. Dozvolila je sebi da krikne.

Ovaj bol je bio nekako drugačiji; bilo je časno vikati na porađaju.

Okrenula je glavu i ugledala sličnu čeličnu haubu na Mijinoj divnoj crnoj kosi. Člankovita čelična cev je spajala dva šlema. Ova aparatura je korišćena na otetim blizancima. Sad je služila drugačijoj svrsi. Kojoj?

Sajr se nagnuo ka njoj. Prišao joj je toliko blizu da je osećala njegov parfem. Pomislila je da koristi Englesku kožu.

"Ova fizička veza je od vitalnog značaja, bez nje beba ne bi izašla napolje", rekao je. "Tvoj dolazak u Fedik je bio neophodan." Potapšao je po ramenu.

"Srećno. Neće dugo trajati." Dražesno se osmehnuo. Maska se pomakla gore, otkrivajući delić crvenog užasa ispod nje. "Zatim ćemo te ubiti."

Osmeh mu je bio slađi.

"Poješćemo te, naravno. U Diksi Pigu se ništa ne baca, pa ni tako arogantne kučke."

Suzana nije stigla da odgovori. Ženski glas se nanovo oglasio njenoj glavi.

"Molim vas da lagano i razgovetno izgovorite vaše ime."

"Jebi se!" zarežala je.

"Jebi se ne postoji u spisku ispravnih neazijskih imena", rekao je prijatni ženski glas. "Detektovali smo neprijateljstvo, unapred se izvinjavamo zbog predstojećeg postupka."

Na trenutak se ništa nije dogodilo. Zatim je Suzanin um preplavio bol jači od bilo čega što je dotad iskusila. Nezamisliv bol. Uprkos tome, nije pustila ni glasa. Mislila je na pesmu, čula je kroz tutnjavu bola: Stalna sam.... družbenica tuge... iskusih samo teške dane...

Tutnjava je konačno utihnula.

"Molim vas da lagano i razgovetno izgovorite vaše ime", progovorio je prijatni ženski glas usred njene glave, "ili će prethodni postupak biti ponovljen, uvećan za deset puta."

Nema potrebe, oglasila se Suzana unutar svog uma. Ubedili ste me.

"Suuu-zaaa-naaa", rekla je. "Suuu-zaaa-naaa..."

Stajali su okolo posmatrajući je. Svi izuzev pacolike gospođice koja je ushićeno posmatrala bebinu kosicom obraslu glavicu između raširenih usmina Mijine vagine.

"Miii-jaaaa..."

"Suuuu-zaa..."

"Miii..."

"aann-aaa..."

Doktor Skouter je sledeći nalet kontrakcija dočekao sa kleštima u rukama.

Glasovi žena su se slili u jedan. Vrištale su ime koje nije bilo ni Suzana ni Mija, već neka kombinacija oba.

"Veza je", začuo se prijatan ženski glas, "uspostavljena." Tiho klik.

"Ponavljam, veza je uspostavljena. Hvala na saradnji."

"To je to, ljudi", rekao je Skouter. Zaboravio je na bol i strah; zvučao je uzbuđeno. Obratio se medicinskoj sestri. "Možda će zaplakati, Alija. Ako se to dogodi, pusti ga da plače, oca ti! Ako ne zaplače, smesta mu obriši usta!"

"Razumem, doktore." Razvukla je usne otkrivajući dvostruki red oštrih zuba. Da li je to bila grimasa ili osmeh?

Skouter je osmotrio prisutne, u tom postupku je bilo tragova pređašnje arogancije.

"Ostanite gde ste, dok vam drugačije ne kažem", rekao je. "Ne znamo šta će se dogoditi. Jedino što znamo je da dete pripada Grimiznom Kralju..."

Mija je reagovala vriskom. Žustro je negodovala.

"Prokleti idiote", rekao je Sajr. Ošamario je Skoutera dovoljno snažno da mu kosa poleti s glave, a kiša krvavih kapljica poprska obližnji, belim pločicama prekriveni zid.

"Ne!" povikala je Mija. Pokušala je da se podigne na laktove. Nije uspela, pala je nazad u krevet. "Ne, rekao si da ću ga odgajati! O, molim te... hoću ga bar nakratko, preklinjem..."

Suzanu je obuzeo dotad najžešći talas bola, prelio se preko obe žene, sagorevajući ih iznutra. Urlale su u duetu. Suzana nije morala da sluša Skoutera koji je vikao guraj, guraj, SAD!

"Evo ga, doktore!" Sestra je ispustila ekstatički krik.

Suzana je zatvorila oči. Osećala je kako bol ističe iz nje kao voda koja se vrtloži kroz tamni odvod. Osetila je i najdublju tugu za kakvu ranije nije znala. Beba je uticala u Miju; slala je poslednjih nekoliko redova žive poruke. Bio je to kraj. Šta god da se u budućnosti dogodi, ovaj deo je bio gotov. Suzana Din je ispustila krik, mešavinu olakšanja i tuge; krik koji je bio pesma za sebe.

Mordred Desčejn, sin Rolanda (i neke druge. O, možeš li reći Nesklade), nošen tom pesmom stigao je na svet.

KITICA: Komala-hajd-vet!

Dete je došlo na svet!

Pevaj svoju pesmu, pevaj je kako valja.

Dete je došlo na svet

ODGOVOR: Komala-hajd-vet!

Najgore je došlo na svet.

Kula se trese iz temelja;

Dete je došlo na svet.

Završetak
Stranice piščevog dnevnika

Dvanaesti jul 1977.

Čoveče, fino je vratiti se u Bridžton. Uvek nas dobro primaju u mestu koje Džo još uvek zove „Nanogradom", ali Oven neprestano diže dževu. Bolji je otkad smo se vratili kući. Stali smo samo jednom, u Vetervilu da nešto gricnemo kod Tihe žene (moram da kažem da se tu nekad bolje jelo).

Bilo kako bilo, održao sam sebi dato obećanje i odmah po povratku krenuo u veliki lov na Mračnu Kulu. Tražio sam dugo i skoro digao ruke.

Izgubljene stranice sam konačno pronašao u najdaljem uglu garaže, ispod kutije Tabitinih kataloga. U tom uglu je bilo mnogo „prolećne vlage", ali su nestandardne plave stranice, uprkos budavom mirisu, bile savršeno čitljive.

Pročitao sam materijal i uneo malu izmenu u delu sa postajom (u kojoj revolveraš sreće dečaka Džejka). Prohtelo mi se da dodam vodenu pumpu koja radi na atomske baterije, što sam odmah učinio. Doterivanje starih priča je najčešće ugodno koliko i konzumiranje buđavih sendviča, ali sam se radeći ovo osećao dobro... kao da obuvam stare cipele.

O čemu govori ta priča?

Zaboravio sam. Znam samo da je ideja veoma stara. Jedanput smo se vraćali kolima sa severa, čitava porodica je patila od prehlade, što me je podsetilo na moje i Dejvidovo bekstvo od ujna Etlin. Mislim da smo planirali povratak u Konektikat. Matorci (tj. odrasli) su nas, naravno, pohvatali i poslali u ambar, da po kazni sečemo drva. Ujka Oren je to zvao kaznenim zadatkom. Izgleda da mi se tamo nešto strašno dogodilo, ali proklet bio ako se danas ičega sećam. Znam samo da je bilo crveno.

Izmislio sam heroja, magičnog revolveraša, da me brani od zla. To je imalo veze veze sa magne tizmom, zracima moći. Prilično sam siguran da je to geneza ove priče, ali mi sad sve izgleda krajnje maglovito. Pa dobro, ko se još seća svih nelagodnosti iz detinjstva? Ko bi to uopšte želeo?

Inače, ništa specijalno. Džo i Naomi su otišli na igralište. Tabi je gotovo dovršila planiranje puta u Englesku. Ta priča o revolverašu mi ne izlazi iz glave!

Znam šta fali starom Rolandu: prijatelji!

Devetnaesti jul 1977.

Večeras sam se odvezao motociklom do bioskopa i odgledao Ratove zvezda. Mislim da neču sesti na motocikl dok ne mine omorina. Pojeo sam tonu buba. Toliko o proteinima!

Vozim se i stalno mislim na Rolanda, revolveraša iz poeme Roberta Brauninga (ne zaboravimo pozdrav Serđu Leoneu). Rukopis je nesumnjivo prerastao u roman, ili deo većeg romana, ali može biti čitan kao zasebno delo. Gotovo sam siguran da može. Da li ga mogu prodati nekom od gospodara fantazije? Možda čak i Fantasv and Science Fiction, svetom gralu žanra.

To je verovatno glupa ideja.

Inače, nemam mnogo obaveza ako ne računam ol-star meč (Nacionalna liga 7, Američka liga 5). Kraj prenosa sam dočekao pijan. Tabi se to njje dopalo...

Deveti avgust 1978.

Kirbi Mekoli je prodao prvo poglavlje moje Mračne Kule Fantasv and Science Fictionul Čoveče, teško mi je da u to poverujem! Strava! Kirbi kaže da je Ed Ferman (taj ti je tamo glavni) najverovatnije spreman da objavi sve što imam o MK. Prvi deo će nazvati („Čovek u crnom bežao je kroz pustinju, a revolveraš ga je pratio", itd. Itd. bla-bla, beng-beng)

„Revolveraš", što ima smisla.

To uopšte nije loše za staru priču koja je doskora buđala u vlažnom ćošku garaže. Ferman je rekao Kirbiju da Roland "ima stvarnu težinu" tako često odsutnu iz fantastičnih pripovesti. Interesovao se za nastavak njegovih avantura. Siguran sam da takvih ima (ili ih je bilo ili će ih biti, kakvo glagolsko vreme odgovara nenapisanim pričama?), ali još uvek ne znam njihov sadržaj. Znam samo da će se Džon „Džejk" Čembers jednog dana vratiti.

Danas je na jezeru svanuo kišni, turobni dan. Nema igrališta za klince.

Večeras će Edni Falčer čuvati veliku decu. Tab, ja i Oven idemo u bridžtonski drajv in. Tabi misli da je film (Druga strana ponoći... iz prošlogodišnje produkcije) sranje, ali sam prečuo njene molbe za povratak kući. Moje misli su odlutale u pravcu tog prokletog Rolanda. Ovaj put sam se bavio njegovom izgubljenom ljubavlju, „Suzanom, divnom devojkom na prozoru".

Ko je zapravo ona?

Deveti septembar, 1978.

Dobio sam primerak oktobarskog broja sa Revolverašem. Čoveče, baš lepo izgleda.

Danas me je zvao Bart Haton. Pitao me je da li bih pristao da godinu dana na Univerzitetu Mejn budem gostujući pisac. Samo je Bart dovoljno blesav da piskaralu poput mene ponudi takav posao. To je jako privlačna ideja.

Dvadeset deveti oktobar 1979.

Sranje, opet sam se napio. Jedva vidim proklete stranice, al' sam rešio da bar nešto našvrljam, pre no što se oteturam u krevet. Danas mi je stiglo pismo od Eda Fermana iz F&SF. Spreman je da objavi drugo poglavlje Mračne Kule, deo u kom Roland sreće dečaka, pod naslovom Postaja.

Raspoložen je da objavi čitav ciklus priča, što i meni odgovara. Šteta što ih nema više. U meduvremenu se moram posvetiti Uporištu i Zoni smrti, naravno.

Sve to mi sad ne znači mnogo. Mrzim Orington, strašno je što mi imanje gleda na tako prometan put. Oven danas zamalo što nije završio pod točkovima jednog od tih cianbro šlepera. Na smrt sam se preplašio. Dobio sam i ideju za priču. Imaće veze sa malim grobljem za kućne ljubimce iza kuće. Na dasci piše GROBLJE KUĆNIH LJUBIMACA, zar to nije otkačeno? Zabavno, ali i jezivo. Nešto dostojno Vault of Horror.

Devetnaesti jun, 198O.

Upravo sam okončao telefonski razgovor sa Kirbijem Mekolijem. Njega je zvao Donald Grant, izdavač specijalizovan za fantastične sadržaje (Kirbi voli vic u kome je Don Grant „čovek zahvaljujući kome je Robert Hauard izašao na loš glas"). Bilo kako bilo, Robert je raspoložen da objavi moje revolveraške priče pod prvobitnim naslovom, Mračna Kula (podnaslov Revolveraš). Zar to nije lepo? Tako će knjiga izaći u „ograničenom tiražu od 1O.OOO primeraka, plus 5OO potpisanih i numerisanih knjiga. Rekao sam Kirbiju da nastavi s radom do potpisivanja ugovora.

Moja predavačka karijera se, kako izgleda, bliži kraju. Raspoložen sam za slavlje. Pregledao sam rukopis knjige Groblie kućnih ljubimaca. Dobri bože, knjiga je zbilja mračna! Mislim da če me čitaoci linčovati ako je objavim. Takve knjige najčešće nikad ne ugledaju svetlost dana...

Dvadeset sedmi juli, 1983.

U Pablišers vikliiu (naš sin Oven ne greši mnogo kad ga zove Padlišers viknis) pojavio se prikaz poslednjeg dela Ričarda Bečmena... bebice, ponovo sam kuvan i pečen. Navode kako je dosadno, što, dragi prijatelju, sigurno nije. Pa dobro, razmišljanje o prikazu mi je olakšalo odluku da skoknem do Nort Vindhema i pokupim ona dva burenceta piva za zabavu.

Kupio sam ih u podrumu pića. Ponovo sam propušio, tužite me ako smete.

Obećavam da ću se okaniti tog zla kad napunim četrdesetu.

O, Groblje kućnih Ijubimaca izlazi za tačno dva meseca. To će biti kraj moje karijere (to je šala... bar se nadam da jeste). Posle kraćeg oklevanja sam spisku objavljenih dela na prednjim koricama dodao i Mračnu Kulu.

Pomislih, zašto da ne? Da, znam da je tiraž rasprodat, štampana je u samo 1O.OOO primeraka, bogamu, ali je to bila knjiga na koju sam ponosan. Ne verujem da ću se ikada vratiti matorom Rolandu, viteški nastrojenom pistoleru, ali sam ponosan na to delo.

Lepo sam predosetio nestanak piva.

Dvadeset prvi februar, 1984.

Čoveče, ovog popodneva sam dobio totalno blesav poziv od Sema Vona iz Dabldeja (on je uredivao Groblje, sećate se). I meni stižu pisma, pa znam da ima fanova koji bi rado pročitali Mračnu Kulu i besne zbog toga što je nema u prodaji. Sem mi reče da su dobili preko TRI HILJADE!!! pisama. I zašto, pitate se? Zato što sam bio dovoljno glup da uvrstim Mračnu Kulu na spisak objavljenih dela. Mislim da se Sem malo naljutio na mene. Mislim da se ne ljuti bez razloga. Kaže da ga navođenje knjige koju fanovi žele a ne mogu da kupe podseća na nudenje mesa izgladnelom psu i povlačenje istog uz komentar: "Ne, ne, ne možeš ga imati, ha-ha". S druge strane, bože i čoveče Isuse, ljudi su danas tako jebeno razmaženi! Misle da imaju potpuno pravo na neku knjigu ma gde ona na svetu bila samo zato što je žele. To bi bilo nezamislivo ljudima u srednjem veku od kojih je većina samo čula glasine o postojanju knjiga, a da ih nikad nisu videli; papir je u to doba bio dragocen (ne bi bilo loše da to upotrebim u sledećoj „Revolveraš/Mračna Kula" noveli, ako je ikad napišem). Knjige su tad bile pravo blago koje se branilo životom. Dopada mi se ideja da živim pišući priče, ali svako ko kaže da u tom poslu nema tamne strane, sere. Jednog dana ću napisati roman o psihotičnom trgovcu retkim knjigama! (Šala).

Danas je Ovenov rodendan. Napunio je sedmu! Ušao je u doba razuma!

Teško mi je da poverujem kako moje najmlađe dete ima sedam a da mi je kćerka, ta divna mlada žena, napunila trinaestu.

Četrnaesti avgust 1984. (Njujork)

Stižem sa sastanka s Elen Koster u NAL i mojim agentom, starim Kirbom.

Pržili su me da objavim Revolveraša u mekom povezu, što sam odbio.

Možda jednog dana, ali sad ne nameravam da velikom broju ljudi omogućim pristup nedovršenom materijalu, bar dok se ne vratim toj priči.

To se verovatno nikad neće dogoditi. Upravo mi je sinula ideja o romanu o klovnu koji je u stvari najgori monstrum na svetu. Biće veoma dug. Ideja nije loša; klovnovi su strašni. Bar meni. (Klovnovi i kokoške, ako me neko pita.)

Osamnaesti novembar, 1984.

Prošle noći sam usnio san koji je, kako mislim, razbio kreativni zastoj u pisanju knjige To. Šta ako postoji zrak koji drži Zemlju na njenom mestu (ili možda više Zemalja)? Šta ako generator zraka počiva na leđima kornjače? Mogu da od toga napravim vrhunac knjige. Znam da zvuči ludo, ali sam siguran da sam negde pročitao da hindu mitologija propoveda o grdnoj kornjači koja nosi svet na svom oklopu, i da ona služi Ganu, kreativnoj sili nad silama. Prisetio sam se anegdote u kojoj neka dama govori nekom čuvenom naučniku,

"Ova priča o evoluciji je obična budalaština. Svako zna da kornjača drži vaseljenu na leđima." Naučnik (voleo bih da mogu da se setim njegovog imena, ali ne mogu) ovako odgovara:

"To je moguće, gospođo, ali na čemu stoji kornjača?" Gospođa se potcenjivački nasmejala i rekla,

"O, ne možete me namagarčiti! Kornjače su sve do dna."

Ha! Odgovori na to racionalni naučniče!

Bilo kako bilo, vazda držim praznu svesku pored kreveta. Tako sam uspeo da zapišem dosta snova i delića snova nakon buđenja. Jutros sam napisao: Seti se kornjače! I ovo: Gle KORNJAČE koliko ie grdna! Na oklopu svom Zemlju nosi trudna. Razmišlja sporo al’ uvek blago; Da o nama svima misli njoj je drago. Znam, nije to velika poezija, ali nije ni loše za momka koji je bio pospan kad je to napisao!

Tabi opet diže frku oko mog opijanja. Pretpostavljam da ima pravo, ali...

Deseti jun, 1986. (Lovel/Tartlbek Lein)

Čoveče, drago mi je što smo kupili ovu kuću! Trošak je pomalo zastrašujući, ali nikada nisam bolje pisao. I, strašno, ali istinito, izgleda da hoću da se vratim Mračnoj Kuli. Duboko u srcu sam mislio da to nikad neću učiniti. Prošle noći sam išao u prodavnicu po pivo. Učinilo mi se da sam čuo Rolanda kako govori,

"Ima mnogo svetova i mnogo priča, ali nema dovoljno vremena."

Okrenuo sam se i vratio kući. Ne pamtim kad sam trezan zaspao, ali je ovo bilo jedno od tih, sve ređih večeri. Osećao sam se jebeno zato što nisam sjeban. Sve u svemu, jad i beda.

Trinaesti jun, 1986.

Probudio sam se usred noći, mamuran i željan pišanja. Nišanio sam šolju kad mi se učinilo da vidim Rolanda od Gileada. Govprio mi je da počnem sa jastogovištima. Poslušaću ga.

Znam kakva su.

Petnaesti jun, 1986.

Danas sam počeo novu knjigu. Ne mogu da verujem da opet pišem o starom, dugom, visokom i ružnom, ali mi dobro ide još od prve strane. Do đavola, od prve reči. Odlučio sam da po strukturi bude nalik klasičnim bajkama: Roland hoda duž plaže Zapadnog mora, sa svakim korakom biva sve bolesniji. Nailazi na nekoliko vrata što vode u drugi svet. Kroz njih će dovući nove likove. Prvi će biti urađeni narkoman Edi Din...

Šesnaesti jul 1986.

Ne mogu da verujem. Hoću reći, rukopis je na stolu ispred mene pa bih morao verovati, ali još ne mogu. Napisao sam !!!3OO! STRANA prošlog meseca, primerak je tako čist da škripi pod prstima. Nikad nisam pripadao autorima koji sebi pripisuju sve zasluge za napisano delo. Nisam od onih koji tvrde da su unapred smislili svaki potez i događaj, ali nikada nisam radio na knjizi koja je ovako isticala iz mene.

Od Prvog Dana je gotovo u potpunosti preuzela moj život. Još gore, čini mi se da je većina stvari koje sam dosad napisao (naročito To) bila samo „uvežbavanje" za ovu priču! Jedno je sigurno, ovo je prvi put da se vraćam poslu od kog sam pre petnaest godina digao ruke! Hoću reći, malčice sam radio na pričama koje je Ed Ferman objavio u F&SF i još malo više kad je Don Grant objavio Revolveraša, ali to nije bilo ni nalik ovome. Čak sam i sanjao ovu priču. Bilo je dana kad sam pomislio da ostavim piće, al' ću ti nešto reći: plašim se da prestanem. Znam da inspiracija ne ističe iz flaše, ali ima tu nečeg...

Plašim se, u redu? Osećam kao da postoji nešto, nešto što ne želi da završim ovu knjigu. Što nije želelo ni da je počnem. Znam da je to ludo („Podseća na odlomak iz romana Stivena Kinga", ha-ha), ali je istovremeno i te kako stvarno. Nadam se da niko nikada neće čitati ovaj dnevnik; nakon toga bi me verovatno zatvorili. Da li neko hoće da kupi polovnog ludaka?

Mislim da ću je nazvati Tri tarot karte.

Devetnaesti septembar 1986.

Završio sam. Završio sam Tri tarot karte. Taj uspeh sam proslavio opijanjem. Malo sam se ufiksao. Šta sledi? Pa, biće objavljena za mesec dana. Za dva dana ću napuniti trideset devetu. Čoveče, ne mogu da verujem. Kao da smo pre samo nedelju dana živeli u Bridžtonu sa bebicama.

O, jebiga. Vreme je da prekinem. Preterujem s emocijama.

Devetnaesti jun, 1987.

Danas sam dobio prvu autorsku kopiju Karata od Donalda Granta. Divno je upakovana. Dozvoliću NAL-u da objavi obe Mračne Kule u mekom povezu, daću narodu ono što želi. Do đavola, zašto da ne?

To sam, naravno, proslavio pijankom... sad cugam po navici.

To je dobra knjiga, iako mi se često čini da uopšte nisam napisao tu prokletinju, nego da je samo istekla iz mene, kao iz pupčane vrpce na bebinom stomaku. Hoću da kažem da vetar duva, kolevka se ljulja dok se meni ponekad čini da ništa od ovog nije moje, da sam običan sekretar Rolanda od Gileada. Znam da je to glupo, ali jedan deo mene veruje u to.

Možda i Roland ima svog gazdu. Ka?

Razmišljanje o sopstvenom bivstvovanju me čini depresivnim: piće, droge, cigarete. Kao da pokušavam da se ubijem. Ili nešto...

Devetnaesti oktobar, 1987.

Prenoćio sam u Lovelu, u kući na Tartlbek Lejnu. Došao sam da promislim o načinu na koji živim svoj život. Nešto se mora promeniti, čoveče. Ako ne uspem, prekinuću ovo mučenje i prosvirati sebi metak kroz glavu.

Nešto se mora promeniti.

U piščevom dnevniku nalazimo i sledeči isečak iz Planinskog uveta Nort Konveja (N.H.), sa datumom dvanaesti april, 1988:

LOKALNI SOCIOLOG ODBACUJE PRIČE O „DOLAZEĆIM" Iz pera Logana Meril planine već najmanje deset godina odjekuju od priča o "dolazećim", bićima koja su mozda vanzemaljci, vremenski putnici, ili čak „bića iz drugih dimenzija". N a sinoćnjem zanimljivom predavanju održanom u javnoj biblioteci Nort Konveja, lokalni sociolog Hanri K. Verdon, autor knjige Vodaće grupe i stvaranje mitova, istakao je fenomen „dolazećih" kao primer stvaranja i narastanja mitova. Rekao je da su „dolazaće" najverovatnija stvorili dokoni tinejdžeri u graničnim oblastima između Mejna i Nju Hempšira. Predstavio je hipotezu po kojoj su najveću ulogu u potpirivanju ovog rasprostranjenog mita odigrali susreti sa ilegalnim imigrantima koji prelaze kanadsku granicu da bi dospeli do država Nova Engleska.

"Mislim da svi znamo", izjavio je profesor Verdon, ng postoji Božić-Bata, vila Zubićka niti bića zvana dolazeći. Ove priča….

Ostatak članka nedostaje. Nema objašnjenja zbog čega ga je King uvrstio u svoj dnevnik.

Devetnaesti jun, 1989

Upravo sam se vratio sa proslave „rođendana", prve godine članstva u Anonimnim alkoholičarima. Čitava godina bez droge i pića! Ne mogu da verujem. Ne žalim se; otrežnjenje mi je nesumnjivo spaslo život (i verovatno brak), ali mi od tada pisanje prilično teško ide. Ljudi iz „Programa" kažu: Ne požuruj, samo će doći. Ali tu je još jedan glas (smatram ga glasom kornjače) koji mi poručuje da se požurim i krenem, zato što je vremena malo, a ja moram da izbrusim alate. Zbog čega? Zbog Mračne Kule, naravno. Ne samo zbog brojnih pisama čitalaca Tri tarot karte nestrpljivih da saznaju buduće događaje. Nešto u meni želi da ponovo otpočne rad na toj priči. Nek sam proklet ako znam kako da joj se vratim.

Dvanaesti jul 1989.

Na knjižarskim policama u Lovelu naišao sam na čudesna blaga. Znate li šta sam jutros našao, tražeći nešto za čitanje? Šardika, Ričarda Adamsa. To nije priča o zečevima već o džinovskom mitskom medvedu. Mislim da ću je ponovo pročitati.

Još uvek ne pišem ništa interesantno...

Dvadeset prvi septembar, 1989.

Okej, spremite se, sledi nešto zbilja otkačeno. Oko deset ujutro, dok sam pisao (i buljio u program za obradu teksta sanjajući burence ledeno hladnog bada) zazvonilo je zvono. Na vratima je bio momak iz Bangorske kuće cveća, sa dvanaest ruža. Nisu stigle za Tab, već za mene. Na karti je pisalo Srećan rođendan od Mensfildovih, Dejva, Sendi i Megan.

Sasvim sam zaboravio, ali danas punim okruglo četrdeset dve. Bilo kako bilo, izvadio sam jednu ružu i uspeo da se nekako izgubim u njoj. Znam koliko to čudno zvuči, verujte mi. Učinilo mi se da čujem slatko brujanje te počeh da padam dole, dole niz krivine ruže, kupajući se u kapljicama rose velikim poput jezera. Zvuk je bio sve glasniji i slađi, a ruža... pa, ružičastija. Uhvatih sebe kako mislim na Džejka iz prve priče o Mračnoi Kulu Edija Dina i knjižaru. Setio sam se i imena: Menhetnovska gostionica uma.

Zatim, bum! Osetio sam ruku na svom ramenu, okrenuo sam se i susreo s Tabi. Htela je da zna ko mi je poslao ruže i da proveri da li sam zaspao.

Rekao sam da nisam, ali ipak jesam, i to nasred kuhinje.

Znaš li na šta je to ličilo? Na scenu u postaji u Revolverašu u kojoj Roland hipnotiše Džejka metkom. Ja sam imun na hipnozu. Kad sam bio mali, neki iluzionista me je izveo na scenu na Topšamskom vašaru. Pokušao je da me hipnotiše, ali bezuspešno. Moj brat Dejv je, koliko se sećam, bio prilično razočaran. Želeo je da me vidi kako kokodačem kao kokoška.

Želim da se vratim radu na Mračnoi Kuli. Ne znam da li sam spreman za nešto tako komplikovano, malo sam neodlučan posle niza neuspeha u poslednjih par godina, ali ću ipak probati. Osećam zov tih izmišljenih likova. I ko zna? U njoj se može naći mesta i za džinovskog medveda, kao što je Šardrik iz romana Ričarda Adamsa!

Sedmi oktobar 1989.

Danas sam počeo rad na sledećoj knjizi iz serijala o Mračnoi Kulu i, kao i kod Tri tarot karte, na kraju dana sam se pitao zašto sam toliko odlagao početak posla. Druženje sa Rolandom, Edijem i Suzanom je pravi gutljaj hladne vode, susret sa starim prijateljima nakon dugog odsustvovanja.

Ponovo imam osećaj da ne pišem priču već da predstavljam puki provodnik. I znate šta? To mi nimalo ne smeta. To je sasvim prihvatljivo.

Jutros sam proveo četiri sata za mašinom za obradu teksta a da nijednom nisam pomislio na neku psihoaktivnu supstancu. Mislim da će se ova zvati Pustare.

Deveti oktobar, 1989.

Ne. Puste zemlje, (knjiga je kod nas prevedena kao Pustare, prevodilac tada nije mogao da zna za ovu autorsku opservaciju, napisanu mnogo kasnije) dve reči, kao u T.S. Eliotovoj poemi (mislim da se pesma zove „Pusta zemlja").

Devetnaesti januar, 1990.

Noćas sam završio Puste zemlje, posle maratonske petosatne sesije. Ljudi će mrzeti kraj, prekinuo sam je usred takmičenja zagonetkama. Hteo sam da završim priču, ali nisam mogao. U glavi mi se javio neki glas i saopštio (zvučao je kao Rolandov) sledeće,

"Završio si, zasad, zatvori knjigu, revolverašu."

Ako zanemarimo kraj bez kraja i radnju prekinutu na najzanimljivijem mestu priča mi se učinila dobrom, ali kao i uvek, slabijom od ostalih radova. Rukopis je cigletina od preko 8OO strana. Načinih tu cigletinu za manje od tri meseca.

Jebeno neverovatan poduhvat.

Pregledao sam tekst, opet je bilo veoma malo prepravki i izmena. Pronašao sam nekoliko nepravilnosti u redosledu zbivanja, ali je teško poverovati koliko malo s obzirom na veličinu knjige. Još teže je prihvatiti kako mi prava knjiga uleti u pravo vreme kad god tragam za inspiracijom. U Ouincunxu, Čarlsa Palisera naišao sam na pravi rudnik sedamnaestovekovnog slenga: „Jašta, tako ti je to" i „pravo veliš" i „beno moja". Taj argo bi savršeno odgovarao Gašeru (tako mi se bar čini).

Pronašao sam divan način za Džejkov povratak u priču!

Brine me ono što će se dogoditi Suzani Din (nekadašnjoj Deti/Odeti).

Trudna je, ne znam ko ili šta može biti otac. Da li je to neki demon? Ne bih rekao. Možda ću se time pozabaviti kasnije, posle par knjiga. Iskustvo mi kaže da kad god žena u dugoj knjizi zatrudni sa nepoznatim, priča odlazi do đavola. Ne znam zašto ali trudnoća kao dodatak radnji jednostavno ostavlja loš ukus!

Dobro, možda to i nije važno. Umorio sam se od Rolanda i njegovog kateta. Mislim da im se skoro neću vratiti, iako će fanovi dići grdnu halabuku oko knjige prekinute na najinteresantnijem mestu, u vozu koji napušta Lud. Zapamtiita sam ti rekao.

Drago mi je da sam je napisao. Kraj je ispao baš kako treba. Puste zemlje na mnogo načina predstavljaju vrhunac mog dosadašnjeg spisateljskog rada.

Možda su bolje i od Uporišta.

Dvadeset sedmi novembar, 1991.

Je l’ se sećate da sam reko da će se dići grdna dževa oko kraja Puste zemlje.

Pročitajte ovo!

Pismo je od Džona T. Spija iz Lorensa, Kanzas:

16. novembar '91.

Dragi gospodine King,

Ili da zanemarim pravila pristojnosti i kažem „Dragi seratoru"?

Ne mogu da verujem da sam istresao tolike pare iz džepa za Grantovo izdanje REVOLVERAŠKE knjige Puste zemlje i dobio ovo, daje naslov dobro pogođen, u pitanjuje prava PUSTINJA.

Nemoj me pogrešno shvatiti, priča je dobra, čak odlična, ali kako si mogao da onako „smuvaš kraj? Nije to nikakav kraj. Umorio si se i reko sebi. „Dobro ,jebi ga, ne moram da zamaram mozak i napišem valjan kraj, oni mamlazi eto kupuju moje knjige ionako će sve progutati."

Hteo sam da ti je pošaljem natrag, ali ću je zadržati zato što su mi se dopale slike (naročito Oj). Ovo je prevara.

Znate li da napišete PREVARA, gos’n King? M-E-S-E-C, tako se piše PREVARA.

Vaš odani kritičar,

Džon T. Spi Lorene, Kanzae

Dvadeset treći mart 1992.

Od ovog pisma mi je bilo još gore.

Pismo od gospođe Korete Vel, iz Stoua, Vermont.

Šesti mart, 1992

Dragi gospodine King,

Ne znam da li će ovo pismo stići do vas, ali nada umire poslednja. Pročitala sam najveći broj vaših knjiga, sve su mi se dopale. Ja sam sedamdeset-šestogodišnja „bakica" iz „sestrinskog" Vermonta. Pogotovo su mi se dopale pripovesti o Mračnoj Kuli. Pa, vreme je da pređem na ono glavno. Prošlog meseca sam imala susret sa onkološkim timom u bolnici Mae. Rekoše mi da je moj moždani tumor ipak zloćudan (prvo su mi rekli "Ne sekiraj se, Koret, dobroćudan je). Znam da vi radite ono što morate, gospodine King, i da ste prinuđeni da „sledite vašu muzu, ali mi oni kažu da ću biti veoma srećna ako dočekam ovogodišnji četvrti juli. Izgleda da sam pročitala poslednju Mračnu Kulu. Da li bi mogli da mi saopštite kraj serijala ili da mi bar kažete da li će Roland sa svojim ka-tetom doći do Mračne Kule? I šta će tamo naći ako dotle stignu?

Obećavam da nikom neću ništa reći. Vama se pruža prilika da silno obradujete ženu na samrti.

Iskreno vaša, Koreta Vel Stou, Vt.

Osećam se kao pravi serator zbog načina na koji sam okončao Puste zemlje. Želeo bih da odgovorim na pismo Koret Vel, ali ne znam kako.

Kako da je uverim da o sudbini Rolandovog postanja znam koliko i ona?

Sumnjam da ću uspeti, a opet "to je istina", baš kako Džejk kaže u završnom radu. Što se tiče unutrašnjosti te proklete Kule... o tome ne znam ništa više od Oja! Nisam ni znao da je smeštena usred golemog ružičnjaka, dok mi se taj opis nije oteo ispod tastature novog mekintoša. Da li bi Koreta to shvatila? Šta bi rekla da sam joj saopštio,

"Kori, slušaj: Vetar dune i donese priču. Zatim prestane da duva, a meni ostaje da čekam, baš kao i ti."

Svi, od najpametnijih kritičara do najinteligentnijih čitalaca, misle da ja upravljam paradom. Tu leži koren zablude. To nije istina.

Dvadesetdrugi septembar, 1992.

Grantovo izdanje Puste zemlje rasprodato je i meki povez veoma dobro ide.

Trebalo bi da sam srećan, što i jesam, ali još uvek dobijam tone pisama s prekorima zbog nesrećno prekinute knjige. Podelio sam ih u tri glavne kategorije: na ljude koji su pobenavili, na one koji žele da znaju kada će se sledeća knjiga pojaviti, i na one koji su pobenavili i žele da znaju kada će se sledeća knjiga pojaviti.

Blokirao sam. Vetar iz tih krajeva više ne duva. Tako je bar zasad.

Dobio sam ideju za roman o dami koja kupuje sliku u zalagaonici i zatim propada u nju. Hej, mogla bi pasti u Srednji svet i sresti Rolanda!

Deveti jul 1994.

Tabi i ja se retko svađamo otkad sam ostavio piće, ali čoveče, jutros smo se dobro dohvatili. Sve se dešava u Lovelu, naravno. Pokazala mi je priču iz današnjeg levistonskog Sana, baš kad sam se spremao da pođem u jutarnju šetnju. Izgleda da je nepoznati vozač pregazio i na mestu ubio žitelja Stonhema, Čarlsa „Čipa" Mekoslenda dok se ovaj šetao putem broj 7. Tim se putem i ja šetam, naravno. Tabi je pokušala da me ubedi da se držim Tartlbek Lejna. Morao sam da je ubedujem da mi put broj 7 pripada koliko i svakom drugom (pobogu, odšetam samo šestotinak metara do uzvišenja), ali su odonda stvari krenule nizbrdo. Konačno me je zamolila da bar izbegavam šetnju na Slab Siti Hilu, gde je vidljivost slaba i gde ne mogu da skočim s puta u slučaju opasnosti. Rekao sam joj da ću razmisliti o tome (ako nastavimo s pričom neću izaći iz kuće do podneva), ali sam uistinu duboko rešen da ne živim život povodeći se za tuđim strahovima. Sem toga, taj nesretnik iz Stonhema je sveo moje šanse da budem pregažen u šetnji na milion prema jedan. Evo šta mi je Tabi odgovorila kad sam je suočio s tim razmišljanjem,

"Šanse da ikad postaneš uspešan pisac bile su još manje. Sam si to rekao."

Na to, bojim se, nisam imao odgovor.

Devetnaesti jun, 1995. (Bangor)

Tabi i ja smo se upravo vratili iz Bangorskog auditorijuma gde je naše najmlađe dete (skupa sa četiri stotine vršnjaka) konačno dobilo diplomu.

Sad je i zvanično završio srednju školu. Bangor haj i Bangor ramsi su stvar proš-losti. Na jesen polazi na koledž. Nakon toga ćemo se Tab i ja uhvatiti u koštac sa tako popularnim sindromom praznog gnezda. Svi kažu da sve prođe dok trepneš i lupiš dlanom o dlan...

Ja kažem jebi ga.

Osećam se izgubljeno. Čemu sve ovo? (U čemu je stvar, Alfi, ha-ha?) Čemu ta golema papazjanija od kolevke pa do groba? „Čistina na kraju puta?" Isuse, baš je mračno.

Popodne idemo u Lovel u kuću na Tartlbek lejnu, Oven mi reče da će nam se pridružiti za dan-dva. Tabi zna da želim da pišem u kući kraj jezera, ume da bude zastrašujuće intuitivna. Na povratku sa dodele diploma pitala me je da li vetar ponovo duva.

Zaduvao je, silno kao bura. Nestrpljiv sam da počnem s radom na sledećem tomu MK serijala. Kucnuo je čas da se sazna rezultat nadmetanja u zagonetkama (Edi će razneti Blejnov kompjuterski mozak „zaglupljujućim pitanjima", tj. zagonetkama, to znam već nekoliko meseci), ali to neće biti glavni pripovedni tok. Hoću da pišem o Suzani, Rolandovoj prvoj ljubavi.

Smestiću njihovu „kaubojsku romansu" u izmišljeni deo Srednjeg svet, Mehis (tj. Meksiko).

Vreme je da skočim u sedlo i krenem u pohod sa Divljom hordom.

I drugoj deci ide dobro, iako Naomi ima neku alergiju, možda na rakove...

Devetnaesti jul 1995. (Tartlbek Lejn, Lovel)

Osećam se kao neko ko je upravo proveo mesec dana na sankama na raketni pogon, baš kao i prilikom ranijih izleta u Srednji svet. Izdrogiranim halucinogenim srećnim gasom pomislih da će mi biti mnogo teže da zaronim u ovu knjigu. Pokazalo se da je zadatak bio lak, kao obuvanje dobro razgaženih cipela, ili kratkih kaubojki koje sam kupio u njujorškom Bejlisu pre tri ili četiri godine. Od tada sam ih retko skidao.

Već imam preko 200 strana. Sa zadovoljstvom sam zatekao Rolanda i prijatelje kako čeprkaju po ruševinama sveta posle supergripa; pronašli su tragove Randala Flega i majke Ebigejl.

Mislim da će se ispostaviti kako je Fleg u stvari Valter, Rolandov stari neprijatelj. Njegovo pravo ime je Valter O'Dim. Nekad je bio obični seoski momak. To na neki način ima smisla. Sad mi je manje-više jasno da sve priče koje sam ikad napisao imaju veze s ovom. I znate šta, to mi ne smeta.

Osećam se kao povratnik u rodno mesto, kad god počnem da pišem ovu priču.

Zbog čega uvek imam i taj osećaj opasnosti? Zašto sam ubeđen da ću, ako ikad budem bubnuo o pisaći sto, pogođen srčanim udarom (ili ako me neko počisti sa harlijem na putu broj 7), to učiniti dok budem radio na mom otkačenom vesternu? Možda je to zbog tolikog broja ljudi koji se nadaju završetku serijala. Želim da ga dovršim! Ne bih želeo da za sobom ostavim Kenterberiiske priče ili Misteriiu Edvina Droda, ne hvala. Ipak, oduvek sam imao osećaj da me vreba neka antistvaralačka sila i da sam izloženiji progonu dok radim na tim pričama.

Pa, dosta naklapanja. Idem u šetnju.

Drugi septembar 1995.

Očekujem da će knjiga biti gotova za četiri nedelje. Rad na ovoj je bio veliki izazov, ali sam ipak satkao priču prepunu bogatih detalja. Sinoć sam gledao Kurosavinih Sedam samuraia. Pade mi na pamet da bi to mogao biti vodič ka sižeu šestog toma, Kuriaci s Kraja sveta (tako nešto). Probaću da u nekom od usputnih video-klubava pronađem Sedmoricu veličanstvenik američku verziju Kurosavinog filma.

Kad govorimo o putevima, ovog popodneva sam morao da skočim u jarak da bih izmakao baji s kombijem. Lelujao je sa jedne na drugu stranu puta, očigledno pijan. To se desilo na putu broj 7 neposredno pre skretanja u relativnu sigurnost Tartlbek Lejna. Mislim da neću ništa reći Tabi; eksplodirala bi. Bilo kako bilo, sad imam „pešačku fobiju", drago mi je da se to nije desilo na SlabSiti Hilu.

Devetnaesti oktobar, 1995.

Potrajalo je duže no što sam očekivao, ali sam večeras dovršio knjigu Čarobnjak i staklo...

Devetnaesti avgust 1997.

Tabi i ja smo se upravo oprostili sa Džoom i njegovom dobrom ženicom; krenuli su za Njujork. Sa zadovoljstvom sam im dao primerak knjige Čarobnjak i staklo. Danas sam dobio prvu gomilu odštampanih knjiga. Šta izgleda i miriše bolje od nove knjige, naročito ako ima vaše ime na naslovnoj strani? Imam najbolji posao na svetu; pravi ljudi mi plaćaju prave pare da bi lutali predelima iz moje mašte, u kojima su, moram priznati, jedine stvarne ličnosti Roland i njegov ka-tet.

Mislim da će se ova zbilja dopasti SČ (stalnim čitaocima), ne samo zbog toga što nudi kraj priče o Blejnu jednošincu. Pitam se da li je bakica iz Vermonta sa tumorom na mozgu još uvek živa? Pretposlavljam ili nije. .ili ću joj sa zadovoljstvom poslati primerak...

Šesti jul 1998.

Tabi, Oven, Džo i ja smo večeras u Oksfordu gledali Armagedon. Sviđao mi se više no što sam očekivao, delom i zbog prisustva porodice. I film je naučnofantastična saga o propasti sveta. Podsetio me na Mračnu Kulu i Grimiznog Kralja. To i nije neko čudo.

Jutros sam malo radio na vijetnamskoj priči, neko vreme sam ostavio laptop i prešao na obično kucanje, što je znak da mislim ozbiljno. Sviđa mi se povratak Sali Džon. Pitanje: Da li će Roland Desčejn i njegovi prijatelji ikada sresti Garfildovog ortaka, Teda Bratigana? I ko su, do đavola, ti nišči ljudi što gone starog Tedstera? Sve sam sigurniji da je moj celokupni rad usmeren u istom pravcu i da sve na kraju završava u Srednjem svetu i Kraju sveta.

Mračna Kula je nesumnjivo moja priča nad pričama. Planiram da spustim loptu kad je jednom završim. Možda ću se zauvek odreći pisanja.

Sedmi avgust 1998.

Popodne sam proveo u uobičajenoj šetnji. Večeras sam odveo Freda Hauzera na sastanak Anonimnih alkoholičara u Frajburg. Na povratku me je zamolio za sponzorstvo. Prihvatio sam; čini mi se da je napokon rešio da se otrezni. Divno. Bilo kako bilo, pričao je o takozvanim „dolazećim".

Rekao je da ih oko Sedam Gradova ima više no ikad ranije i da narod stalno priča o njima.

"Zašto ja o njima ništa nisam čuo?" pitao sam ga. Umesto odgovora složio je neobično čudnu facu. Bio sam uporan i nekako naterao Fredija da progovori.

"Ljudi izbegavaju da u tvom prisustvu govore o njima, Stive, zato što je u poslednjih osam meseci viđeno dva tuceta dolazećih na Tartlbek Lejnu a ti navodno, nisi video nijednog."

Nisam odgovorio zato što mi se njegova priča '75 činila potpuno nelogičnom.

Tek posle sastanka sam shvatio šta hoće da kaže: ljudi ne govore o „dolazećima" u mom prisustvu zato što, iz nekog ludog razloga, misle da sam ja ZA NJIH ODGOVORAN.

Mislio sam da sam se navikao na ulogu „Američkog bauka", ali je ovo previše...

Drugi januar 1999. (Boston)

Oven i ja večeras odsedamo u Hajat Harborsajdu. Sutra idemo na Floridu.

(Tabi i ja razmatramo kupovinu nekretnine u tim krajevima, ali deci nismo ništa rekli. Hoću reći, imaju samo 27,25 i 21 godinu, možda nisu dovoljno zrela da shvate takve stvari, ha-ha.) Ranije smo sreli Džoa i pogledali film Harlibarlu na osnovu komada Dejvida Reba. Veoma neobično delo. Kad govorimo o neobičnom, pre odlaska iz Mejna sam imao neku vrstu novogodišnje noćne more. Ne sećam se pojedinosti, ali sam posle ustajanja zapisao dve napomene u svesku za snove. Jedna je bila beba Mordred, kao nešto iz Adamsovog crtaća. To sam delimično shvatio; sigurno se odnosi na Suzaninu bebu u Mračnoi Kuli. Zbunjuje me ono drugo. Piše 6/19/99.

O, Nesklade.

I Nesklad vuče na nešto iz MK priča, ali to još nisam izmislio. Što se 6/19/99, tiče, to je zasigurno datum? Šta on znači? Devetnaesti jun ove godine. Tada ćemo Tabi i ja biti u kući pored jezera na Tartlbek Lejnu.

Koliko me pamćenje služi, to nije ničiji rođendan.

Možda ću tog dana sresti svog prvog dolazećeg!

Dvanaesti jun, 1999.

Divno je biti na jezeru!

Odlučio sam da uzmem deset dana odmora. Zatim ću se u potpunosti posvetiti radu o pisanju knjiga. Kopkalo me je Srca u Atlantisu; da li će narod hteti da zna da li će Bobi Garfildov prijatelj Ted Bratigan zaigrati ulogu u pripovesti o Kuli7. Istina je da na to pitanje nemam odgovor.

Čitalačka publika sklona Kuli u poslednje vreme se osetno proredila, brojke su zbilja razočaravajuće, pogotovo u poređenju sa drugim knjigama (izuzev RouzMeder, koja je bila pravi čabar, bar kad je o prodaji reč). Ali nije važno, bar meni. Prodaja bi mogla krenuti ako ikad završim serijal.

Opet sam se posvađao sa Tabi zbog uobičajene pešačke maršrute; ponovo je tražila da ne izlazim na glavni drum. Pitala me je "Da li je vetar skoro duvao?" Mislila je na nastavak priče o Mračnoj Kuli. Rekao sam ne, komala-hajd-hajd, priča još nije počela. Ali hoće, u njoj će biti ples, komala. Jasno ga vidim: Roland pleše. Ne znam zašto i za koga.

Pitao sam Tabi zašto je to zanima. Rekla mi je,

"Sigurniji si u društvu revolveraša."

Verovatno se šalila, ali je to čudna šala za Ti. Ne liči na nju.

Sedamnaesti jun 1999.

Večeras sam razgovarao sa Rendom Holstenom i Markom Kalinerom.

Obojica su zvučala uzbuđeno zbog prelaska sa Oluie veka na Rouz Red (ili Kimdom Hospital, nešto od toga će mi sigurno napuniti tanjir.

Sinoć sam sanjao da šetam. Probudio sam se vrišteći. Kula će pasti, pomislio sam. O, Nesklade, svet će utonuti u tamu. ????

Naslov iz Portland pres-heralda, od osamnaestog juna, 1999.

FENOMEN „DOLAZEĆIH" U ZAPADNOM MEJNU OSTAJE BEZ ODGOVARAJUĆEG OBJAŠNJENJA

Devetnaesti jun, 1999.

Ovo je jedan od onih trenutaka u kom se sva nebeska tela poredaju. Ne govorim o nebeskim telima već o svojoj porodici na Tartlbek Lejnu. Džo je stigao s porodicom oko podneva; njihov mališa je zbilja sladak. Vaistinu!

Ponekad pogledam sebe u ogledalo i kažem. "Ti si deda." Stivi u ogledalu se samo nasmeje, zato što mu ideja zvuči krajnje blesavo. Stivi u ogledalu zna da sam ja još uvek student druge godine koledža, da danju pohađam predavanja i proteste protiv rata u Vijetnamu, a noću pijem pivo u Patovoj Pici sa Flipom Tompsonom i Džordžom Meklaudom. Šta radi moje predivno unuče, Itan? On se samo smeje i vuče balon privezan za nožni palac.

Moja kći Naomi i sin Oven su sinoć stigli. Priredili smo svečanu večeru za Dan očeva; o meni su govorili tako lepo da sam morao da se uštinem da vidim da nisam mrtav! Bože, koliko sam srećan što imam porodicu, srećan što imam još neispričanih priča, srećan što sam živ. Najgora stvar koja me ove nedelje može zadesiti je, nadam se, pucanje ženinog kreveta pod težinom sina i snajke, ti idioti se zbilja žestoko rvu.

Znate šta? Razmišljam o povratku Rolandovoj priči. Učiniču to čim završim knjigu o pisanju (O pisanju uopšte nije loš naslov, jednostavan je i nedvosmislen). Sunce sija, dan je veličanstven, pa sam rešio da krenem u šetnju. Možda kasnije pribeležim još koju reč.

Iz portlandskog nedeljnog Telegrama, od dvadesetog juna, 1999:

STIVEN KING POGINUO NEDALEKO OD S VOJE KUĆE U LOVELU

POPULARNI PISAC IZ MEJNA NASTRADAO U POSLEPODNEVNOJ ŠETNJI. IZVOR SA LICA MESTA TVRDI DA JE VOZAČ KOMBIJA-UBICE „SKRENUO POGLED S DRUMA TRENUTAK PRE NO ŠTO JE UDARIO KINGA NA PUTU BROJ 7.

Iz pera Reja Rutijera .

LOVEL, MEJN. (Ekskluzivno) Najpopularniji pisac iz države Mejn juče popodne izgubio je život u šetnji kad ga je, nedaleko od letnjikovca, pregazio kombi. Kombi je vozio Brajan Smit iz Frajburga. Prema izvorima upoznatim sa detaljima nesreće, Smit je priznao "da je skrenuo pogled s druma" pošto je jedan od rotvajlera krenuo da njuška po frižideru iza vozačkog sedišta.

"Nisam ga ni video", navodno je izjavio Smit odmah nakon incidenta, koji se dogodio na mestu koje meštani zovu Sleb Siti Hil.

King, pisac rado čitanih romana kao što su To, Jerusalimovo Isijavanje i Uporište, prebačen je u bolnicu Nordern Kamberlend memorijal u Bridžtonu, gde je proglašen mrtvim u 18:02 u nedelju uveče. Imao je pedeset dve godine.

Bolnički izvori saopštavaju da je smrt nastupila zbog ozbiljnih povreda glave. Kingova porodica, inače okupljena zbog proslave Dana očeva, večeras je na bdenju...

Komala-hajd hajd,

Bitka sad počinje!

Svi neprijatelji čoveka i ruže

Digoše se nakon zalaska sunca.

Revolveraševa zabeleška

Još jednom moram da istaknem neprocenjivi doprinos Robin Fert. Ona je pročitala roman u rukopisu, i one pre njega, sa velikom posvećenošću i smislom za detalje. Ako ova sve komplikovanija priča deluje smisleno i povezano, najveće zasluge pripadaju Robin. Ako mi ne verujete, proveriti njene zabeleške o Mračnoj Kuli, izuzetno zanimljivo štivo.

Zahvalnost dugujem i Čaku Verilu, uredniku poslednjih pet romana u ciklusu i trima izdavačima, dvema velikim kućama i jednoj maloj koje su zajedničkim snagama iznele ovaj golemi projekat: Robertu Vineru (Donald M. Grant, Pablišer), Suzan Peterson Kenedi i Pameli Dorman (Viking), Suzan Moldov i Nan Graham (Skribner). Naročito se zahvaljujem Suzani Moldov. Uspela je da svojom ironijom i hrabrošću osvetli niz turobnih dana. Ima i drugih, gomila njih, ali vas neću mučiti celokupnom listom.

Ovo nije jebena dodela Oskara, zar ne?

Neki geografski podaci u knjizi i u poslednjem romanu o Kuli su izmišljeni. Stvarni ljudi spomenuti na ovim stranama su upotrebljeni kao književni likovi. Koliko ja znam, u Svetskom trgovinskom centru nikad nije postojao hol sa pretincima za ostavljanje prtljaga.

Što se tebe tiče, Stalni Čitaoče...

Još jedna krivina na putu i stižemo do čistine.

Hoćeš li krenuti za mnom?

28. maj, 2003.

(Reci, hvala ti Bože.)

CEO SERIJAL

Leta 1999. Suzana Din, tela posednutog demonskom majkom Mijom, uz pomoć Crne trinaestice biva transportovana iz Kale Brin Stardžis u Njujork da bi rodila svoje „momče". Dok se Džejk, padre Kalahan i Oj trude da prekinu Suzanin sastanak sa sudbinom u Diksi Pigu, Roland i Edi pomoću

„istrajnosti magije" stižu do Istočnog Stonhema u državi Mejn, u leto 1977.

U njemu obitava i pisac romana Jerusalimovo. Autor će biti šokiran njihovom pojavom baš kao i oni njegovom.

Legije odanih Kingovih čitalaca sa zadovoljstvom će preći pretposlednji korak ovog veličanstvenog epa, uživajući u otkrivanju veza između univerzuma Mračne Kule i ostalih njegovih dela.

Sa engleskog preveo Vladan Stojanović

Endnotes

¹ Gospodin ludak (fr.)

² Duh poslovnog partnera Ebenezera Skrudža u Dikensovoj Božićnoj pesmi.

³ Igra reči, Mor-haus, house - kuća na eng. Morhaus ovde ima značenje ugledne obrazovne ustanove. Morhaus je koledž, u početku samo za crnce, sa dubokog juga, Atlanta, Džordžija. Jedan od polaznika je bio i Martin Luter King

⁴ Edvard Frensis Haton 1904. osniva brokersku firmu koja je sledećih nekoliko decenija druga poveličini u SAD

⁵ Ritualno žrtvovanje pri žetvenim svečanostima uz poklik „Smrt za tebe i useve!"

⁶ Vrsta hrane za pse

⁷ Ništa na španskom jeziku

⁸ Zajedničko ime za spikere nacističkog propagandnog radio-programa „Nemačka zove"