MRAČNA KULA VII
STEPHEN KING

Nem je svak ko govori, a ne sluša.

Zbog toga je Stalni Čitaoče poslednja knjiga

u ciklusu o Mračnoj Kuli tebi posvećena.

Dugi dani i prijatne noći.

Ne čuste? A buka svuda bejaše!

Kao sve snažniji udari zvona.

U ušima mi odjekivahu imena svih izgubljenih,

a tako bliskih avanturista -

Što behu snažni, hrabri ili sretni,

Zaborav je, avaj, sudbina svih junaka iz starine!

Pod teretom godina poklekne svak.

Stajahu na brdskim padinama u tihim redovima

Živi okvir poslednje slike!

Ukazaše mi se u sevu plamena.

Poznadoh svakog od njih.

Neustrašivo prineh rožnati rog usnama I dunuh.

Čajld Roland Mračnoj Kuli stiže.

Robert Brauning „Čajld Roland Mračnoj Kuli stiže"

Rođen sam

sa šestopucom,

Staću na poprište

S njim u ruci

Bed Kompani

Šta postadoh?

Najdraži prijatelju

Svako kog znam

Odlazi na kraju

Možeš uzeti sve

Čitavo kraljevstvo prašine

Izneveriću te

Povrediću te

Trent Reznor

PRVI DEO
MALI CRVENI KRALJ DAN-TET

PRVO POGLAVLJE
KALAHAN I VAMPIRI

1

Padre Don Kalahan nekad beše katolički sveštenik u gradiću Jerusalimovo. Mesto takvog naziva ne postoji ni na jednoj geografskoj karti. To ga nije brinulo. Odavno je izgubio zanimanje za stvarnost kao takvu.

Nekadašnji sveštenik stiskao je kornjačicu od slonovače, neznabožačkog idola. Bila je to predivna figurica uprkos pukotini na kljunu i ogrebotini u obliku znaka pitanja na leđima.

Predivna i moćna. Moć mu je tekla niz ruku kao struja visokog napona.

„Kako je lepa", šapatom se obratio dečaku pored sebe. „Da li je to kornjača Maturin? Ona je, zar ne?"

Dečak se zove Džejk Čembers. Opisao je nezamislivo veliki krug da bi se našao na polazištu, Menhetnu.

„Ne znam", rekao je. „Ona je zove skoldpada. Možda će nam pomoći, ali neće pobiti razbojnike koji nas unutra čekaju." Klimnuo je ka Diksi Pigu. Nije znao na koga se odnosila zamenica ona. Nekada to i ne bi smatrao tako značajnim, pošto su Suzana i Mija bile nerazdvojno povezane. Sad je to bilo važno, ili će uskoro biti.

„Hoćeš li?" pitao je padrea. Mislio je Hoćeš li im stati na crtu. Hoćeš li se boriti. Hoćeš li ubijati.

„O, da", mirno je odgovorio Kalahan. Vratio je kornjačicu od slonovače, mudrog pogleda, u prednji džep na košulji, pun metaka. Potapšao je veličanstveni predmet kao da hoće da se uveri da je udobno smešten. „Pucaću dok ne istrošim metke ili ne poginem. Ako ostanem bez municije pre no što me ubiju, udaraću ih... drškom revolvera."

Pauza je trajala tako kratko da je Džejk nije opazio, ali dovoljno dugo da se Belo javi ocu Kalahanu. Ta sila ga je pratila još od detinjstva, iako je imao i nekoliko bezvernih godina. Poimanje te elementarne sile je tokom mračnog razdoblja oslabilo, da bi se u jednom trenutku potpuno izgubilo. To doba je okončano. Belo se vratilo. Padre se toplo zahvalio bogu.

Džejk je klimnuo i nešto prozborio. Kalahan nije s pažnjom slušao. Dečakove reči više nisu bile važne.

Slušao je drugi glas - glas nečeg prevelikog da bi se nazvalo Bog.

Dečak mora da krene dalje, saopštio mu je glas. Šta god da se ovde dogodi, kako god da se ovo završi, dečak mora da nastavi. Tvoj deo priče je pri kraju. Njegov nije.

Prošli su pored hromiranog natpisa ZATVORENO. On je kasao između njih, podignute glave i zubatog osmeha. Odlučno su savladali tri stepenice koje su ih delile od dvokrilnih vrata. Džejk je pred ulazom izvadio dva metalna poslužavnika iz vunene torbe. Suzana-Mija ih je dovukla iz Kala Brin Stardžisa.

Udario je orizom o orizu. Oslušnuo je zvonki metalni zvuk i rekao: „Pokaži svoje oružje."

Kalahan je podigao ruger koji je Džejk preneo iz Njujorške Kale, u Srednji svet i natrag. Život je gigantski točak na čemu smo mu blagodarni. Prislonio je cev uz desni obraz kao devetnaestovekovni duelist.

Potapšao je prednji džep pun municije i kornjačicu, skoldpadu.

Džejk je zadovoljno klimnuo. „Jurnućemo unutra. Nećemo se razdvajati, ni po koju cenu. Oj će biti između nas. Polazimo na tri. Kad krenemo, ne stajemo dok nas smrt ne zaustavi."

„Ne stajemo."

„U redu. Jesi li spreman?"

„Jesam. Bog te voli, dečače."

„I tebe, padre. Jedan... dva... tri." Džejk je otvorio vrata, nakon čega su jurnuli unutra. Dočekalo ih je prigušeno osvetljenje i slatkasti, oštri miris pečene prasetine

2

Džejk je stupao u sigurnu smrt razmišljajući o par saveta svog pravog oca, Rolanda Desčejna. Bitke od pet minuta poradaju hiljadugodišnje legende. I Ne moraš umreti srećan, kad kucne tvoj čas, ali moraš umreti zadovoljan, zato što si ga proživeo služeči ka, od početka do kraja.

Džejk Čembers je ušao i izašao iz Diksi Piga staloženog uma

3

i kristalno jasnih misli. Čula su mu radila punom parom. Namirisao je ne samo praseće pečenje već i ruzmarin kojim je istrljano. Čuo je mirno disanje i plimski šapat krvi koja se penje ka mozgu na jednoj i silazila ka srcu, na drugoj strani glave.

Setio se kako mu je Roland pričao da i najkraća borba, od prvog pucnja do poslednjeg palog tela, izgleda duga onima koji u njoj učestvuju. Vreme postaje elastično; rasteže se do tačke nestajanja. Džejk je tad klimnuo kao da sve razume, ali nije.

Sad jeste.

U prvi mah je pomislio da ih je suviše, previše. Procenio je da broj neprijatelja oko stotinak. Većina je pripadala sorti koju bi padre Kalahan krstio „niščim ljudima". (Bilo je tu i niščih žena, ali je Džejk bio siguran da se radi o istoj sorti) i nešto raštrkanih vampira, mnogo vitkijih od nišče raje, tankih poput mačeva. Krasio ih je pepeljasti ten. Oko tela su isijavali mutne, plave aure.

Oj je prigušeno cvileo pokraj Džejkovih nogu.

Miris mesa koji se širio prostorijom nije poticao od svinjetine.

4

Razmak između nas, u svakom trenutku mora biti tri metra. Ne sme biti manji od toga, padre objasnio mu je Džejk na pločniku, ispred restorana. Napredovali su prema stolu šefa sale. Kalahan se kretao desno od Džejka, održavajući dogovoreno odstojanje.

Džejk mu je naložio da se dere što jače i što duže. Zinuo je, nameran da zaurla, kad je začuo glas Belog.

Čuo je samo jednu reč, ali je bila dovoljna.

Skoldpada.

Kalahan je zabunario po prednjem desnom džepu košulje, ne skidajući cev rugera s desnog obraza. Video je i previše iako mu je vid bio slabiji nego kod mladeg saborca: narandžastocrvene baklje na zidovima, sveće na svakom stolu, sablasno narandžaste staklene svećnjake i svetlucajuće salvete. Levo od trpezarije bila je tapiserija sa prizorom iz srednjovekovne svakodnevice: vitezovi i gospe okupljeni oko dugog, masivnog stola. U prostoriji je preovlađivala atmosfera upravo okončanog meteža. Kalahan nije znao šta je njen uzrok, ali nije mogao zaobići suptilne znake i stimulanse. Imao je utisak da je ušao u kuhinji posle tek ugašenog požara ili automobilske nesreće na ulici ispred restorana.

Ili dame koja se porađa, pomislio je Kalahan grabeći kornjaču. Biloje to dobrodošlo uzbuđenje između aperitiva ipredjela.

„Evo kamaja iz Gileda!" razlegao se, uzbuđeni, nervozni glas. Nije bio ljudski. Bio je suviše kreštav da bi bio ljudski. Na drugom kraju prostorije opazio je monstruozni hibrid čoveka i ptice. Čudovište je nosilo farmerke i belu majicu. Iz okovratnika je virila glava obrasla sjajnim, tamnožutim perjem. Posmatralo je svet očima sličnim kapljicama tečnog asfalta.

„Držte ih" povikala je grozomorna prikaza. Odbacila je salvetu i razotkrila neobično oružje. Kalahan je pretpostavio da se radi o futurističkom pištolju, nalik onima iz Zvezdanih staza. Kako su ih zvali? Lejzeri?

Omamljivači?

To sad nije bilo važno. Kalahan je raspolagao znatno delotvornijim oružjem. Hteo je da ga svi lepo vide.

Srušio je tanjire i stakleni svećnjak sa najbližeg stola i oštrim pokretom strgnuo stolnjak. Postupao je vešto i proračunato kao madioničar pri izvodenju rutinskog trika. Zatim je, s okretnošću za kakvu pre nedelju dana ne bi bio kadar, skočio na stolicu i odande na sto. Podigao je skoldpadu, tako da je svi vide.

Zapevao bih, pomislio je. Možda „Mesečina i ti" ili „Ostavih srce u San Francisku."

Od upada u Diksi Pig prošlo je tačno trideset četiri sekunde.

5

Svaki srednjoškolski profesor, naviknut na susrete s velikom grupom učenika u školskoj sali, reći će vam da se čak i sveže istuširani i namirisani tinejdžeri, osećaju na hormone. Mlada tela ih grozničavo proizvode. Sličan zadah odašilje svaka grupa ljudi pod stresom.

Džejkova prenadražena čula nisu prenebregla ovu pojavu. Prošli su pored stola šefa sale (njegov otac ih je zvao Ucenjivačkim centralama). Zapahnuo ga je slabi miris gostiju Diksi Piga, aroma ljudi koji su se oporavljali posle slabog šoka. Zadah se pojačao nakon krika pernatog stvorenja. Metalni miris sličan krvi uzburkao je dečakova osećanja. Video je kako Tviti sklanja salvetu, a zatim i oružje ispod nje i shvatio da Kalahan, na stolu, predstavlja odličnu metu. To je Džejka manje brinulo od mobilizatorskog potencijala Tvitijevog glasa. Povukao je desnicu unazad, spreman da hitne prvi od devetnaest tanjira i obezglavi opasnog galamdžiju, baš kad je Kalahan podigao kornjaču.

Talisman neće delovati, ne ovde, pomislio je Džejk. Shvatio je da greši i pre no što se ideja u potpunosti oblikovala u njegovom umu. Do tog otkrića došao je preko čula mirisa. Napustila ih je sva agresivnost.

Nekolicina se digla sa stolova. Crvene rupe na čelima niščih ljudi se povećaše, a plave aure oko vampira se skupiše i pojačaše. Nišči ljudi padoše nazad u stolice, naglo kao da ne vladaju mišićima.

„Drž'te ih, o njima je Sajr..." Tviti se ućutao. Levom rukom, bolje reći gnusnom kandžom, uhvatio se za ultramoderno oružje, da bi ga odmah zatim pustio. Iskra uzbuđenja zgasla je u njegovim očima. „Sajr je o njima... S-S-Sajr..." Prozborilo je pticoliko biće, nakon kraće pauze „O, sai, kakvu to divnu stvar držite?"

„Znaš ti šta je to", rekao je Kalahan. Džejk je nastavio da se kreće. Kalahan je, vodeći računa o uputstvima dečaka revolveraša - Postaraj se da te vidim kad god pogledam udesno koraknuo unazad.

Kretao se po stolu, nastojeći da održi odstojanje. Nije ispuštao kornjačicu iz ruku. Tišina se mogla opipati ali postojala je još jedna prostorija. Iz nje je dopirao grub smeh pomešan s promuklim, pijanim kricima. U neposrednoj blizini odvijala se zabava. Iza tapiserije sa vitezovima i gospama na gozbi dopirao je neprijatni žamor. Nešto se tamo događa, pomislio je Kalahan, kladim se da nije reč o pokeraškoj večeri kod Elksa.

Oj je ubrzano disao kroz iskežene zube, kao savršeno delo prirode. Džejk je, u visini poda, čuo hripavo zveketanja praćeno tihim i brzim škljocanjem. Padre je pretrnuo od jezive kombinacije zvukova, stisnuvši zube. Nešto je vrebalo ispod stolova.

Oj se suočio sa najezdom buba. Ukočio se u pozi lovačkog psa koji markira divljač. Pripretio je šapom i isturio čeljusti. Samo se koža oko njuške kretala na ukočenom bamburu. Povlačila se i vraćala otkrivajući čvrsto stisnute, igličaste zube.

Bube su izmilele iz tame. Šta god da su bile, visoko podignuta kornjača Maturin nije uticala na njih.

Debeljko u sakou kariranih revera tiho i oklevajući reče pticolikom: „Ne smeju dalje, Mejmane. Moramo ih zaustaviti. Naređenja su ja..."

Oj je sunuo napred, režeći kroz stisnute zube. Zvuk nimalo nije ličio na bambura. Podsetio je padrea na onomatopeja iz stripovskih oblačića: Arrrrl

„Nemoj!" povikao je zabrinuti Džejk. „Nemoj, Oje!"

Nakon dečakovog povika, buka iza tapiserije naglo prestade, kao da je raja iza nje shvatila da se nešto promenilo u trpezariji.

Oj se oglušio o Džejkov uzvik. U hipu je zdrobio tri bube. Pucanje hitinskih omotača oštro je odjeknulo u novonastaloj tišini. Bambur nije hteo da ih pojede. Trzajem vrata odbacio je tri leša, veličine miša.

Preteći je iskezio zube na nadiruće insekte.

Bube su se povukle u tamni prostor ispod stolova.

Rođen je za borbu s tim monstrumima, pomislio je Kalahan, kao i svi bamburi u davnim vremenima. Stvoreni su za to, baš kao što su neke vrste terijera .

Promukli uzvik s druge strane tapiserije prenuo ga je iz sličnih misli: „Humići!" neko je povikao, a zatim još neko: „Kahumići!" Kalahana je spopao apsurdni poriv da poviče Na zdravlje! Rolandov glas mu je ispunio glavu, sprečavajuči ga da vikne nazdravlje ili bilo šta drugo.

6

Požuri, Džejk."

Dečak je neodlučno krenuo ka ocu Kalahanu. Koračao je prekrštenih ruku na grudima, spreman da hitne orize na prvog niščeg čoveka i ženu koji se pokrenu. Oj mu je opet tapkao za petama. Ljuljao je glavom levo desno. Pogled mu je blistao od žudnje za svežim plenom.

„Idemo zajedno", rekao je Džejk. „Omađijani su, padre! Blizu smo! Ovuda su je proneli... kroz ovu sobu... a zatim kroz kuhinju..."

Kalahan nije slušao dečaka. Visoko je podigao kornjaču (onako kako bi neko držao svetiljku u mrklom mraku), okrenuvši se tapiseriji. Tišina je bila mnogo strašnija od povika i grozničavog grlenog smeha, delovala je preteće, kao upereno oružje. Dečak se zaustavio.

„Idi, dok još možes', rekao je Kalahan, Zvučao je pribrano. „Stigni je. Nareduje ti tvoj dinh. To je i volja Belog."

„Ali, ne možeš...'

„Kreći, Džejk!"

Posle tog uzvika, nišči ljudi i žene u Diksi Pigu, očarani skolpadom ili ne, ljutito zažagoriše. Nije ni čudo, iz Kalahanovih usta nije izlazio Kalahanov glas.

„Imaš samo jednu šansu. Moraš je iskoristiti! Pronađi je! Naređuje ti tvoj dinh!"

Džejk je razgoračenih očiju slušao Rolandov glas iz Kalahanovog grla. Zinuo je od čuda. Smeteno se osvrtao oko sebe.

Kalahan je prozreo gnusnu šalu na tapiseriji sekundu pre no što je poletela u stranu. Dotad je izmicala nepažljivom oku: pečenica, glavno jelo na gozbi, imala je ljudski oblik. Vitezovi i gospe gostili su se ljudskim mesom, zalivajući ga ljudskom krvlju. Tapiserija je prikazivala kanibalsku žurku.

Drevni su, trenutak kasnije, nahrupili iza opscene tapiserije. Prekinuli su obrok i jurnuli, vrišteći kroz isturene zube. Usta su im, zbog grotesknih kljova, zanavek zjapila otvorena. Oči im bejahu crne poput slepila, a koža na obrazima i čelu - čak i na gornjem delu dlanova načičkana divljim zubima. I njih su, kao i vampire u trpezariji, okruživale aure, ali su ove bile otrovno ljubičaste, gotovo crne boje. Neka smola im je kapala iz uglova očiju i usana. Bulaznili su a nekolicina se smejala: činilo se da ne proizvode zvuke, već da ih grabe čeljustima, kidajući ih u trku.

Kalahan je poznavao njihovu vrstu. Naravno da jeste. Zar ga jedan od te sorte nije, nekad davno, bacio na kolena? To su bili istinski vampiri, prvog reda. Lukavo su se krili, sve do juriša na uljeze. Kornjačica iznad padreove glave nije ih zaustavila. Kalahan je posmatrao Džejka. Bledi dečak je zurio u padrea, blistavim očima, koje kao da su htele da iskoče iz duplji. Zaboravio je gde je i šta radi, suočen s fantastičnim nakazama.

Kalahan je povikao, ne znajući šta će izaći iz njegovih usta: „Prvo će ubiti Oja! Ubiće ga pred tobom. Ispiće mu i poslednju kap krvi!"

Bambur je zalajao na pomen svog imena. Padreu se učinilo da su se Džejkove oči razbistrile, ali više nije imao vremena da prati razvoj njegove sudbine.

Kornjačica ne može da ih zaustavi, ali bar sputava ostale. Meci ih neće zaustavit, ali...

Kalahan je zaronio ispod košulje i potegao krst. Učinio je to s osećanjem već videnog. Nije ni čudo, jednako je postupio u domu dečaka Marka Petrija. Pri tom je zakačio dršku rugera. Krst je zablistao sjajnom plavobelom svetlošću. Dvojica drevnih su stigla na korak od njega. Hteli su da ga dohvate i bace u gomilu. Ustuknuli su, vrišteći od bola umesto da se dočpaju očekivanog plena. Padre je gledao kako im se koža puši i preobražava u tečnost. Gnusni prizor ga je ispunio divljom radošću.

„Povucite se!" povikao je. „Zapoveda vam volja Božja! Zapoveda vam volja Hristova! Zapoveda vam ka Srednjeg sveta! Zapoveda vam volja Belog!"

Jedan je, uprkos svemu, poleteo napred. Ličio je na deformisani skelet u starom, buđavom večernjem odelu. Oko vrata je nosio starinsko odličje... možda Malteški krst? Zamahnuo je dugim kandžama u pravcu Kalahanovog raspeća. Padre ga je cimnuo nadole u poslednjem trenutku, tako da je vampirska kandža prošla na par centimetara iznad njega. Kalahan je, bez oklevanja, položio krst na žućkasto, pergamentno čelo ogavnog stvorenja. Zlatno raspeće prodrlo je u lobanju, bez velikog otpora, kao usijani nož kroz puter. Stvor u raspadnutom večernjem odelu zateturao se unazad uz prigušeni krik, odraz bola i pometnje. Kalahan je povukao krst. Video je rupu koju je krst ostavio, trenutak pre no što su monstrumove kandže pokrile ranjeno čelo. Gusta, granulasta, žuta supstanca curila je kroz čudovišne prste. Monstruma su izdala kolena, nakon čega je završio na podu, između dva stola. Ostali su uzmakli od njega ozlojeđeno vrišteći. Lice mu se urušavalo ispod zgrčenih ruku. Aura se zalelujala kao sveća na vetru, gaseći se. Ubrzano se pretvarao u baricu žućkastog vodenastog mesa. Kuljalo je kao bljuvotina iz rukava i nogavica večernjeg odela.

Kalahan se bodrim korakom uputio ka drevnim vampirima. Straha je nestalo. Iščezao je, zajedno sa stidom koji ga je proganjao sve otkad mu je Barlou oteo i smrskao krst.

Konačno sam slobodan, pomislio je. Konačno sam slobodan, veliki sve moguči Bože, konačno sam slobodan. Zatim: Ovo mora biti iskupljenje. Toje dobro, zar ne? Jako dobro, svakako.

„Baci ga!" povikao je jedan od njih, rukama štiteći lice. „Baci taj odurni prikaz pastirskog boga, ako smeš!"

Odurni prikaz pastirskog boga, vidi bogati. Zašto bežiš od njega.

Poražen je u sukobu s Barlouom usled nemoći da odgovori postavljenom izazovu. U Diksi Pigu je okrenuo krst ka stvorenju koje se usudilo da progovori.

„Ne moram da stavljam na probu svoju veru u sukobu pred gnusobom poput tebe, sai", rekao je. Glas mu je odzvanjao prostorijom. Naterao je drevne na uzmak sve do luka iz kog su došli. Na licima i rukama monstruma u prvim redovima izbili su veliki, tamni tumori. Izjedali su kao pergament suvu kožu kao kapljice kiseline. „Nikada ne bih odbacivao starog i pouzdanog prijatelja, ali bih ga mogao odložiti. Ako baš na tome insistirate." Vratio ga je ispod košulje.

Nekoliko vampira je odmah jurnulo napred. Isturili su goleme očnjake u gnusnoj imitaciji osmeha.

Kalahan ispruži ruke. Prsti (i cev rugera) blistali su kao da su umočeni u plavu vatru. Kornjačine oči su sijale, a oklop svetleo.

„Uzmaknite!" povikao je Kalahan. „Zapovedam vam u ime Boga i Beloga!"

7

Tahin Mejman oseti da kornjačin strašni divni glamer gubi na snazi kad se grozni šaman okrenuo Praocima. Opazio je da dečaka više nema, što ga je ispunilo zebnjom. Možda je iskoristio priliku i zbrisao napolje, što i ne bi bilo tako loše. Mejman će biti u čabru, ako se dečak dokopa Fedičkih vrata i prođe kroz njih. Sajr je odgovarao Valter O'Dimu. On je polagao račune isključivo Grimiznom Kralju.

To sad nije važno. Jedno po jedno. Prvo će ućutkati šamana. Predaće ga Praocima. Zatim će poći za dečakom. Zapomagaće za njim, ako bude neophodno. Tvrdiće da je njegovom prijatelju neophodna pomoć. To bi moglo da upali...

Mejman (Mijin Kanarinac, Džejkova ptičica Tviti) šunjao se napred, držeći Endrua debeljka u smokingu sa kariranim reverima - jednom i njegovu još deblju družbenicu drugom rukom. Pokazao je na Kalahanova nezaštićena leđa.

Tirana je gnevno odmahnula glavom. Mejman je razjapio kljun, zasiktavši na nju. Uzmakla je. Deta Voker joj je već potrgala masku, koja je sad visila u dronjcima oko isturene gubice i vrata. Crvena rana posred čela otvarala se i zatvarala kao škrga umiriće ribe.

Mejman se okrenuo Endruu. Pustio ga je da bi pokazao na šamana i prevukao kandžom ispod pernatog vrata upućujući nedvosmislenu, kratku poruku. Endru je klimnuo i odgurnuo ženine zdepaste kratke ruke, osujetivši njen pokušaj da ga zadrži. Ljudska maska je bila valjano načinjena, Videlo se da nišči čovek u drečavom smokingu prikuplja neophodnu hrabrost. Skočio je napred s prigušenim krikom i zgrabio Kalahana za vrat. Nije ga dohvatio rukama, već zdepastim podlakticama. Njegova debela supruga uz krik skoči i ote kornjačicu iz padreovih ruku. Skoldpada pade na crveni tepih i odskoči pod jedan sto, tu je (baš kao izvesni papirni čamac koji neki od vas pamte) zauvek nestala iz ove priče.

Praoci su se još uvek držali na distanci, kao i vampiri trećeg reda iz trpezarije. Nišči ljudi su prvi osetili slabost protivnika. Nasrnuli su, isprva kolebljivo a zatim sve drskije. Opkolili su Kalahana. Složno su skočili na njega, posle kraćeg oklevanja.

„Pustite me u ime Božje!" povikao je Kalahan, ali mu to više nije pomagalo. Stvorenja sa crvenim ranama na čelu, za razliku od vampira, nisu reagovala na pomen Kalahanovog boga. Nadao se da Džejk neće zastati ili se ne daj bože vratiti, već da će sa Ojem pohitati za Suzanom. Nadao se da će je spasti, da će umreti ako u tome ne uspe. Nadao se da će ubiti bebu, ako mu dobra sreća dade. Bog neka mu je u pomoći, ali je po tom pitanju grdno pogrešio. Kamo sreće da je beba ugušena u Kali, dok je to bilo moguće.

Nešto mu se zarilo duboko u vrat. Vampiri će doći, sa ili bez krsta. Napašće ga kao jato izgladnelih ajkula, čim osete miris krvi. Pomozi Bože, daj mi snage, pomislio je Kalahan i namah osetio silnu snagu. Otkotrljao se nalevo. Brojne kandže zasekle su mu košulju. Na trenutak je oslobodio desnu ruku s rugerom. Okrenuo ga je ka znojavom, mržnjom iskrivljenom licu debeljka zvanog Endru i pritisnuo cev pištolja (kojeg je radi lične bezbednosti nekad davno kupio, prilično paranoidno nastrojeni Džejkov TV direktorski otac) uz meku crvenu ranu u središtu čela.

„Neeeee, nećeš se usuditi' povikala je Tirana. Prednji deo haljine se rascepao, oslobađajući masivne grudi obrasle grubim krznom, kad je posegnula za pištoljem.

Kalahan je povukao obarač. Ruger je progovorio zaglušujućim glasom, u tišini trpezarije. Endruova glava je eksplodirala kao tikva puna krvi, škropeći stvorenja iza sebe. Razlegli su se vrisci užasa i neverice.

Kalahan je imao vremena da pomisli, Nije moralo ovako, zar ne7.1: Da lije ovo dovoljno za ulazak u klub?

Da li sam postao revolveraš?

Možda i nije. Ali evo čoveka ptice. Stoji ispred njega, između dva stola. Zatvara i otvara kljun, dok mu grlo vidno treperi od uzbuđenja.

Kalahan se uz napor pridigao na lakat, ne obazirući se na krv iz razderanog grla što kaplje po tepihu. S osmehom na licu podigao je Džejkov ruger.

„Nef' povikao je Mejman, podižući deformisane ruke ka licu, u patetičnom i beskorisnom odbrambenom gestu. „Ne, ne MOŽEŠ..."

Mogu, pomislio je Kalahan i s detinjastom veselošću povukao obarač. Mejman je načinio dva teturava koraka unazad, zatim i treći. Udario je o sto i pao preko njega. Tri žućaksta pera lenjo su lebdela u vazduhu iznad njega.

Kalahan je čuo divlje urlike. Nisu to bili urlici besa, već gladi. Miris krvi je konačno dopro do naboranih nozdrva drevnih. Sada ih ništa ne može zaustaviti. Ako ne želi da im se pridruži...

Padre Kalahan, nekadašnji otac Kalahan iz Jerusalimova, okrenu cev rugera k sebi. Nije gubio vreme na traženje večnosti u tami zjapeće cevi već je prislonio u podnožje brade.

„Zdravo, Rolande!" rekao je, znajući da ga je ovaj čuo. „Zdravo, revolverašu!" Stisnuo je obarač baš kad su drevni monstrumi skočili na njega. Nije pokleknuo, ni kad ga je prekrio smrad hladnog i beskrvnog daha.

Nikada nije bio ovako snažan. U životu je bio najsrećniji kao skitnica. Sreću nije spoznao kao sveštenik, već kao Kalahan od drumova. Znao je da će uskoro, ćim obavi sve dužnosti, moći da se vrati tom načinu života. Bilo mu je drago zbog toga. „Pronađi svoju Kulu, Rolande. Uđi u nju i popni se do vrha" Zubi njegovih davnašnjih neprijatelja, pripadnika drevnog bratstva kom je pripadalo i stvorenje koje je sebe nazivalo Kurtom Barlouom, zariše se u njega kao žaoke. Kalahan ih nije osetio. Smešio se, povlačeći obarač, bežeći van njihovog domašaja.

DRUGO POGLAVLJE
NA TALASU

1

Edi i Roland su na zemljanom putu do piščevog doma u Bridžtonu naišli na narandžasti kamionet sa natpisom SLUŽBA ODRŽAVANJA ELEKTROMREŽE CENTRALNOG MEJNA. Nedaleko odatle opazili su čoveka sa šlemom i u narandžastoj jakni. Sekao je grane, opasnost za niske električne vodove. Da li je Edi nešto osetio, neku privlačnu silu? Možda je predosetio talas koji se valjao niz Stazu Zraka, njima u susret? Kasnije je mislio da se upravo to desilo, ali nije mogao biti siguran. Bog mu je svedok da je već bio u čudnom raspoloženju, a kako i ne bi bio? Koliko ljudi je imalo prilike da se suoči sa svojim tvorcem?

Pa... Stiven King još nije stvorio Edija Dina, mladića čiji je Ko-Op Siti bio u Bruklinu umesto u Bronksu - ne još, ne 1977, ali je Edi znao da će se to u budućnosti dogoditi. Kako bi inače bio ovde?

Edi se zaustavio ispred kamioneta. Izašao je i pitao oznojenog čoveka sa testerom u ruci za put do Tartlbek Lejna u Lovelu. Radnik Eletkromreže centralnog Mejna ljubazno ih je uputio i dodao: „Ako zbilja želite da stignete do Lovela, najbolje je da podete putem 93. Zovu ga i močvarni put."

Podigao je ruku ka Ediju i odmahnuo glavom, kao da želi da izbegne raspravu, iako mladić nije prozborio ni reč otkad ga je pitao za put do Tartlbek Lejna.

„Znam da je to desetak kilometara duži put, slabo održavan i pun rupa, ali danas ne možete preko Istočnog Stonhema. Policija je blokirala put, kombinovanim snagama. Tu su lokalni čuvari reda, državna policija čak i šerifova ekipa iz Oksford kauntija.

„Šališ se", rekao je Edi. Mislio je da je to najbezbedniji odgovor.

Električar je turobno odmahnuo glavom. „Izgleda da niko ne zna šta se događa. Došlo je do pucnjave.

Priča se da je bilo i automatskog oružja. Čula se i snažna eksplozija." Potapšao je iskrzani i piljevinom prekriveni vokitoki za pojasom. „Ovog popodneva sam jedanput ili dvaput čuo i reč na t. To nije dobro, naravno."

Edi nije znao na koju reč na t električar misli, ali je znao da je Roland nestrpljiv da nastave dalje. Osećao je revolveraševu nervozu. Zamišljao je kako nervozno vrti prstima, poručujući mu: Hajdemo, hajdemo.

„Govorim o terorizmu", objasnio je električar i nastavio nešto tišim glasom. „Ljudi ne veruju da se takva sranja mogu desiti u Americi, prikane. Moram ti reći da mogu. Ako ne danas, onda u najskorije vreme.

Neko će dići u vazduh Kip slobode ili Empajer stejt bilding, eto šta mislim levičari, desničari ili prokleti Arapi. Ludaka ima koliko hoćeš."

Edi je klimnuo. Na plećima je nosio teret od deset godina žive istorije. „Najverovatnije si u pravu. Hvala ti na pomoći."

„Pokušavam da vam prištedim nešto vremena." Nastavio je radnik, kad je Edi otvorio vrata na Džon Kelamovom ford sedanu: „Učestvovali ste u nekom okršaju, gospodine? Loše izgledate. Šepate."

Edi je učestvovao u okršaju: prostreljen je kroz ruku i pogođen u desni list. Nijedna od tih rana nije bila ozbiljna. Gotovo da je zaboravio na njih pritisnut plimom događaja. Sad su ga ponovo bolele. Zašto je, za ime božje, odbio Dipnoovu bočicu perkoset tableta?

„Imate pravo", rekao je, „zato sam krenuo u Lovel. Ujeo me je njegov pas. Krenuli smo do grada da raščistimo stvar." Bila je to bizarna priča, mršava na planu radnje, ali on nije pisac. To je Kingov zanat.

Kakva god bila, omogućila mu je da sklizne za volan sedana pre no što je električar stigao da postavi još neko pitanje. Edi je to smatrao uspehom. Brzo se odvezao.

„Znaš li put?" pitao ga je Roland.

„Znam."

„Dobro. Svet puca po šavovima, Edi. Moramo što pre stići do Suzane. Isto važi za Džejka i padrea Kalahana. Beba će se roditi, ma o kakvom se biću radilo. Možda se već rodila."

Skreni desno kad stigneš do Kanzas rouda, rekao mu je električar (Kanzas, onaj sa Doroti, Totom i ujnom Ejm, svet puca po šavovima). Poslušao ga je. Pošao je ka severu. Sunce je zašlo za drveće sleva, tako da je čitav asfaltni put od dve trake utonuo u senku. Edijev osećaj za vreme migoljio se medu prstima kao bajkovita, skupocena tkanina, premekana na dodir. Poterao je starog Kelamovog forda, ne obazirući se na buntovničko zujanje ventila i gunđanje raštelovanog trapa. Ipak nije prelazio devedeset kilometara. Auto je mogao i brže, ali vijugavi i loše održavani Kanzas roud to nije dozvoljavao.

Roland je izvadio papir iz džepa na košulji. Izravnao ga je i pažljivo proučavao (Edi je sumnjao da revolveraš bogzna šta razume. Za njega če pisana reč ovog sveta ostati večita misterija). Na vrhu papira, iznad Dipnoovog pomalo nesigurnog ali savršeno čitljivog rukopisa, ( i bezmerno važnog potpisa Kalvina Tauerva) smešio se nacrtani dabar pokraj natpisa ĐAVOLSKI VAŽNE OBAVEZE. Zbilja budalast slogan.

Ne volim budalasta pitanja. Neću da učestvujem u glupavim igrama, pomislio je Edi, nacerivši se. Roland je jošte ustrajavao na tom stanovištu, uprkos činjenici da im je niz budalastih pitanja spaslo živote u Blejnu Jednošincu. Edi je zaustio da kaže da možda najvažniji dokument u istoriji sveta - važniji od Magna karte, Deklaracije nezavisnosti ili Ajnštajnove teorije relativiteta u zaglavlju ima zbilja blesav crtež i još blesaviji slogan. Talas je udario pre nego što je stigao da izusti makar i jednu reč.

2

Stopalo mu se, na svu sreću, odlepilo sa papučice za gas. Da je ostalo na njoj, sasvim sigurno bi nastradali, a možda i pogubili glave. Upravljanje Kelamovim fordom je, posle udara talasa, palo na dno liste prioriteta Edija Dina. Sve je podsećalo na trenutak u kom rolerkoster izbije na vrh prvog uzvišenja.

Okleva... naginje se... zaranja... i vi padate dok vas vreli vazduh šiba po licu pritiskajući vas o grudi, a stomak lebdi negde iza vas.

Edi je opazio kako svi nepričvršćeni predmeti u Kelamovom vozilu lebde - pepeo iz lule, par olovki i spajalica sa upravljačke konzole, dinh i konačno kamai, dobri stari Edi Din. Nije ni čudo što je ostao bez stomaka! (Nije znao da i sam automobil, zaustavljen pokraj puta, takođe lebdi. Lelujao se napred-nazad petnaestak centimetara iznad tla, kao čamčić na nevidljivom moru.)

Seoski put oivičen drvećem je nestao. Bridžton je nestao. Svet je nestao. Čuo je zvona Todaša. Ogavni i neprijatni zvuk ga je naterao da zaškrguće zubima... ali nije mogao, nije imao čime, i oni su nestali.

3

Roland je, baš kao i Edi, osetio kako je podignut. Visio je, kao da je prekinuo veze sa zemaljskom gravitacijom. Čuo je zvona i zalebdeo kroz zid postojanje. Znao je da ovo nije pravi Todaš bar ne onaj koji su ranije iskusili. Najverovatnije je bio ono što je Vanej zvao aven kal, što je značilo ponesen vetrom ili talasom. Upotreba oblika kal, umesto uobičajenijeg kasa, upućivalo je na delovanje prirodnih sila zastrašujućih razmera: uragana umesto vetra; cunamija umesto talasa.

Tada ti se obraća sam zrak, Gabi, šaptao je Vanej u njegovom umu - Gabi je bio podsmešljivi nadimak koji je Vanej nadenuo ćutljivom sinu Stivena Desčejna. Briljantni, šepavi instruktor prestao je da ga koristi (verovatno na Kortovo insistiranje) kad je Roland napunio jedanaestu. Dobro načulji uši, kad ti se to dogodi.

Slušaću veoma dobro, odgovorio je Roland, nakon čega se glas izgubio. Visio je, lišen težine, ali opterećen snažnom mučninom i nagonom za povraćanjem.

Opet je čuo zvona. Shvatio je da lebdi, ovaj put u prostorije punoj praznih kreveta. Jedan pogled ga je uverio da je ovo mesto na koje Vukovi do vode kidnapovanu decu iz graničnih Kala. Na drugom kraju prostorije...

Nečija ruka ga je dohvatila za rame, iako je Roland to smatrao nemogućim u ovom stanju. Pogledao je ulevo i ugledao nagog, lebdećeg Edija. Nisu imali odeće. Ostala je u piščevom svetu.

Roland je već video ono što je Edi pokazivao. Par spojenih kreveta na drugom kraju dvorane. Na jednom od njih ležala je bela žena. Široko je raširila noge. Roland nije sumnjao da se Suzana njima služila prilikom Todaš posete Njujorku. Žena s pacovskom glavom sigurno jedna od tahina presamitila se u struku i zagledala izmedu njih.

Pored bele žene bila je crnkinja sa nogama odsečenim ispod kolena. Rolandu nikada u životu nije bilo toliko drago što nekoga vidi, bez obzira na to što je lebdeo nag i obuzet mučninom u Todašu. Edi je osećao isto. Revolveraš je čuo mladićevo radosno klicanje u glavi. Pružio je ruku da ga smiri. Morao je da ga smiri, zato što je Suzana gledala na njih. Bio je siguran da ih je videla. Mora uhvatiti svaku reč, ako im se obrati. Iako će reći poteći iz njenih usta, gotovo je sigurno da će čuti glas zraka, medveda ili kornjače.

Obe žene su imale metalne šlemove na glavi, spojene člankovitom čeličnom cevi.

Toje neka vulkanska sprava za povezivanje umova, rekao je Edi. Njegov glas je ispunio središte revolveraševog uma, brišući sve ostalo. Ili, možda...

Ućuti! Prekinuo ga je Roland. Ućuti, Edi, u ime oca!

Čovek u belom mantilu podigao je klešta opasnog izgleda sa poslužavnika sa instrumentima. Odgurnuo je pacoliku tahinsku medicinsku sestru u stranu. Nagnuo se i gvirnuo između Mijinih nogu, mašući kleštima iznad glave. Pored njega je stajao tahin s glavom ptice, obrastao smeđim perjem. Nosio je majicu s natpisom iz Edijevog i Suzaninog sveta.

Osetiće nas, pomislio je Roland. Ako se zadržimo dovoljno dugo, osetiće nas i podići uzbunu.

Suzana ih je posmatrala grozničavim, bistrim pogledom ispod šlema. Videla ih je, blagodarim.

Izgovorila je samo jednu reč. Roland je, u trenutku neobjašnjive, ali savršeno pouzdane intuicije, shvatio da reč ne potiče od Suzane već od Mije. Istovremeno je to bio i glas Zraka, sile koja je možda imala dovoljno samosvesti da nasluti kakva joj opasnost preti i da pokuša da se od nje odbrani.

Suzana je izgovorila reč šasit. Odjeknula je u njegovom umu zato što su bili ka-tet i an-tet. Video je kako nečujno poleće s njenih usana u pravcu dve lebdeće prilike, očevidaca događanja u nekom drugom gde i kada.

Tahin s glavom sokola podigao je glavu. Sledio je njen pogled ili je izuzetno oštrim sluhom uhvatio zvuk zvona. Doktor je spustio klešta gurnuvši ih ispod Mijine spavaćice. Vrisnula je. Suzana je vrisnula s njom.

Iako je Roland lebdeo kao u osnovi bestelesna prikaza, sila kombinovanog vriska odgurnula ga je kao oktobarski vetar ili krunicu maslačka. Revolveraš se naglo uzdigao i izgubio dodir s neobičnim mestom.

Udaljavao se, upinjući se da zapamti reč-poruku. Setio se majke, nagnute nad njegovim krevetom, u šarenoj dečjoj sobi. Sad je razumeo boje koje je kao dečačić samo prihvatao. Prihvatao ih je sa neupitnom začuđenošću, karakterističnom za decu koja su prerasla pelene, sa neizrečenom pretpostavkom da je sve što ih okružuje magićno.

Prozori na dečjoj sobi bili su od oslikanog stakla duginih boja. Setio se majke koja se naginje nad njim, lica okupanog predivnim, raznobojnim svetlom. Okom deteta je pratio krivinu otkrivenog ženskog vrata,okom deteta i duhom ljubavnika. Zamišljao je kako će joj se udvarati sve dok je ne preotme ocu, ako mu dozvoli. Maštao je kako će se venčati i živeti srećno i zadovoljno s mnogo dece sred bajkovitog kraljevstva u kom je sve sjajno i bajno. Sećao se pesme, koju je Gabrijela Desčejn pevala malenom dečaku. Posmatrao je ozbiljnim, razrogačenim očima s uzglavlja, lica obeleženog ustalasanim bojama predstojećeg lutalačkog života. Pevala je kratku, besmislenu pesmicu:

Bebice mila, bebice draga,

Bebice, donesi bobice

šesit, šisit, šasit!

Ne vraćaj se dok ne napuniš korpicu!

Dok ne napunim korpicu, pomislio je, leteći kroz tamu, lakši od vazduha, praćen zvonjavom grozomornih zvona Todaša. Reči nisu bile sasvim besmislene, predstavljale su stare brojeve, što mu je jednom, na njegov zahtev objasnila. Šesit, šisit, šasit: sedamnaest, osamnaest, devetnaest.

Šasit je devetnaest, pomislio je. Naravno, sve je devetnaest. Trenutak kasnije se, zajedno s Edijem, obreo na svetlu, grozničavo bolesnom svetlu. Video je Džejka i Kalahana. Video je i Oja iza dečaka. Bambur se nakostrešio i isturio čeljust otkrivajući zube.

Šesit, šisit, šasit, pomislio je Roland posmatrajući sina. Sitnog dečaka okruženog gomilom neprijatelja u Diksi Pigu. Šasit je devetnaest. Dovoljno da napunim korpicu. Ali koju? Šta to znači?

4

Dvanaestogodišnji lord lebdeo je pored Kanzas rouda u Bridžtonu (prešao je skoro dvesta hiljada kilometara. Tek se zagrejao, sa zadovoljstvom je govorio Kelam). Lenjo se klackao napred-nazad iznad mekog tla pokraj puta. Prednje gume bi nakratko dotakle tlo. Odmah zatim bi se uzdigle, da bi zadnje, nakratko, poljubile prašinu. Dva čoveka su bespomoćno lebdela u automobilu kao leševi u potopljenom brodu. Delovali su omamljeno i providno. Oko njih su lebdele drangulije koje se natalože u svakom dugo i često upotrebljavanom automobilu: pepeo, olovke, spajalice, najstariji kikiriki na kugli zemaljskoj, novčić sa zadnjeg sedišta, borove iglice sa patosnica, čak i jedna patosnica. Mnoštvo predmeta stidljivo je zveckalo u mraku odeljka za rukavice.

Da je neko ovo video, bio bi nesumnjivo preneražen prizorom, pogotovo ljudima! Ljudima koji su možda mrtvi! i lebde po automobilu kao otpaci po svemirskom brodu. Ali niko nije prošao. Većina ljudi sa te strane Dugog jezera gledalo je na drugu obalu, ka Istočnom Stonhemu, iako tamo odavno nije bilo ničeg zanimljivog. I dim je gotovo iščezao.

Auto se i dalje lenjo klackao iznad tla. Roland od Gileada je odlebdeo do tavanice. Vratom se očešao o prljavi tapecirung krova. Noge su prešle preko sedišta u prostor za putnike. Edija je volan isprva držao u sedištu, ali ga je klackanje auta oslobodilo, pa se i on uzdigao, mirnog i snenog lica. Iz ugla usana mu se cedila pljuvačka. Lebdela je pored krvlju zamrljanog obraza, sjajna i puna sićušnih balončića.

5

Roland je znao da je Suzana videla njega, a verovatno i Edija. Zato se toliko potrudila da im saopšti onu reč. Džejk i Kalahan ih nisu ugledali. Ušli su u Diksi Pig, što je bilo jako hrabro ili jako budalasto. Svu pažnju su usmerili na ono što su tamo pronašli.

Ludo hrabar ili ne, tek Roland je bio silno ponosan na Džejka. Nije mu promaklo da dečak održava kandu između sebe i Kalahana: odstojanje (nikad isto u dve situacije) obezbeđuje da dvojica revolveraša ne mogu biti odstreljena jednim metkom. Obojica su spremna za borbu. Kalahan nosi Džejkov pištolj... i još nešto: neki vešto izrađeni predmet. Roland je gotovo siguran da je to kan-tah, jedan od malih bogova.

Dečak je nosio Suzanine rize u ko zna kako i gde pronađenoj torbi od trave.

Revolverašu nije promakla ni debela žena čiji se humanitet okončavao na vratu. Ostaci maske visili su iznad trostrukog mlitavog podvaljka. Roland je saznao mnogo toga gledajući pacoglavu. Učinio bi to i ranije da mu pažnja baš kao dečakova i padreova nije bila usredsređena na druge stvari.

Dokonao je prirodu Kalahanovih niščih ljudi. Reč je o tahinima, bićima koja ne pripadaju Primu niti prirodnom svetu, apsurdnim spodobama iz graničnih predela. Sigurno je da ne pripadaju vrsti koju je on naziva sporim mutantima. Nastali su kao rezultat užasavajućih eksperimenata i još gorih ratova starog naroda. Ovo su prvobitni tahini, ponegde zvani i treći ljudi ili kan toi. Roland se čudio kako to ranije nije shvatio. Koliko tahina je sad u službi bića znanog kao Grimizni Kralj? Nekolicina? Mnogo njih? Možda svi odreda?

Ako je treći odgovor ispravan, put do Kule biće veoma težak. Razmišljanja o dalekoj budućnosti nisu bila deo revolveraševog pogleda na svet. Nedostatak mašte se u ovom slučaju pokazao kao pravi blagoslov.

6

Video je sve što je trebalo da vidi. Iako su kan-toi - Kalahanovi nišči ljudi sa svih strana opkolili Džejka i padrea (nisu zapazili par iza sebe, stražare na vratima prema Šezdeset prvoj ulici), ovaj ih je zamrznuo figuricom, baš kao što je Džejk mogao da zamrzne i omađija ljude ključem koji je pronašao na praznom placu. Žuti tahin s telom čoveka i glavom ptice nije ni pokušavao da dohvati čudni pištolj.

Tu je bio još jedan problem. Rolandovo oko, istrenirano da pronalazi opasnosti i zasede, odmah se usmerilo na njega. Video je bogohulnu parodiju Eldove poslednje večere. U sekundi je prozreo njenu sadržinu. Osetio je i miris: nisu jeli svinjsko, već ljudsko meso. I ovo bi još ranije shvatio, da je samo imao vremena za razmišljanje... Život u Kala Brin Stardžisu nije mu ostavljao mnogo vremena za razmišljanje. Život u Kali je, baš kao u avanturističkoj pripovesti, upadanje iz nevolje u nevolju.

Stvar je sad bila poprilično jasna, zar ne? Nišči ljudi su tahini; dečji bauci, ako baš hoćete. Iza tapiserije sede Kalahanovi vampiri prvog reda. Roland ih je zvao Praocima. To su možda bila najogavniji i najmoćniji zaostaci na obalama Prima. Iako se od tahina moglo očekivati da stoje i bleje u Kalahanov visoko uzdignuti sigul, Praoci bi prošli pored njega, ne udostojivši ga pogledom.

Ispod stolova su izmilele gnusne bube. Pripadale su sorti koju je Roland i ranije viđao. Pogled na njih otklonio je i poslednje sumnje u prirodu bića s druge strane tapiserije. Insekti su bili paraziti, krvopije, pratioci: buve Praotaca. Verovatno nisu opasne u prisustvu bambura, ali kad god vidite male doktore u tolikom broju, Praoci ne mogu biti daleko.

Kad je Oj jurnuo na bube, Roland od Gileada je učinio jedino čega se dosetio: otplivao je do Kalahana.

U Kalahana.

7

Ovde sam, padre. Jesje, Rolande. Šta...

Nema vremena. TERAJ GA ODAVDE. Moraš to učiniti. Izvedi ga odavde dok još ima vremena!

8

Kalahan je pokušao. Dečak, naravno, nije hteo da ide. Roland je pomislio, ne bez izvesne gorčine, posmatrajući ga padreovim očima: nisam ga dovoljno učio izdaji. Svi bogovi znaju da sam dao sve od sebe.

„Idi dok možeš", rekao je Kalahan Džejku, pokušavajući da zvuči pribrano. „Stigni je. Nareduje ti tvoj dinh. To je i volja Belog."

To je trebalo da ga pokrene, ali nije. Još uvek se raspravljao u sebi. Bogovi, pa taj nije ništa bolji od Eda!

Nije imao vremena za gubljenje.

Pusti me, padre.

Preuzeo je kontrolu ne čekajući odgovor. Osećao je povlačenje talasa, aven kala. Praoci će navaliti svakog trenutka.

„Idi, Džejk!" povikao je, koristeći se padreovim ustima i glasnim žicama. Bio bi potpuno izgubljen da je ma i za trenutak pomislio kako se to radi, ali razmišljanje nije nikad bilo njegova jača strana. Sa zadovoljstvom je zapazio sjaj u dečakovim razrogačenim očima. „Imaš samo jednu šansu. Moraš je iskoristiti! Pronađi je! Naređuje ti tvoj dinh."

Osetio je isto što i u bolničkoj prostoriji sa Suzanom. Poleteo je nagore, kao biće lišeno težine. Izvetreo je iz Kalahanovog uma i tela kao šaka paučine ili bokor maslačka. Pokušao je da se vrati, kao plivač koji nastoji da se izbori sa snažnom strujom da bi se dokopao obale, ali je to bilo nemoguće.

Rolande! Čuo je Edijev krajnje usplahireni glas. Isuse, Rolande, šta su za ime božje ove stvari.

Tapiserija je odgurnuta u stranu. Iza nje nahrupiše prastare i nakazne kreature. Najupečatljivija stvar na monstruoznim licima bejahu zubi. Usta su im bila zanavek otvorena, zbog golemih očnjaka širokih kao revolveraševi prsti. Sa izboranih krvavih brada curila im je krv pomešana sa parčićima mesa.

Dečak - bogovi, o bogovi - još uvek nije uzmicao!

„Prvo će ubiti Ojaf' povikao je Kalahan. Roland pomisli da ne čuje Kalahanov glas. Pretpostavio je da se Edi poslužio padreom, kao on malo pre. Edi je nekako uspeo da zaplovi povoljnim strujama ili je načeo rezervoare lične snage. Uspeo je da mobiliše dovoljno energije da prodre u padrea, nakon što je Roland oduvan. „Ubiće ga pred tobom. Zatim će se napiti njegove krvi.

To je presudilo. Dečak se okrenuo i dao u bekstvo. Oj ga je pratio u stopu. Protrčao je ispred pernatog tahina i između dva nišča čoveka, ali ni jedan nije pokušao da ga uhvati. Još uvek su omađijano zurili u visoko podignutu kornjaču u Kalahanovim rukama.

Roland je unapred znao da Praoci neće obratiti pažnju na dečaka u bekstvu. Padre im je ispričao da se jedan od Praotaca nastanio u gradiću Jerusalimovo, u kome je Kalahan vršio službu. Padre je preživeo taj susret, što nije uobičajeni ishod sukoba s ovim monstrumima, naročito nakon gubitka oružja i sigula moći. Prokleto stvorenje ga je silom napojilo zatrovanom krvlju. Zauvek ga je obeležilo i pustilo da slobodno luta svetovima.

Kalahan im se suprotstavio sigulom krsta. To je poslednje što je Roland video pre prelaska u tamu.

Ponovo je čuo udare jezivih zvona. Grozna zvonjava ga je izluđivala. Iz daljine je čuo Edijeve povike.

Posegao je za njim u mraku, očešavši se o mladićevu ruku. Izgubio ga je i opet pronašao. Drugi put je čvrsto zgrabio. Prevrtali su se u nedogled, nastojeći da se ne razdvoje, da se ne izgube u tami među svetovima.

TREĆE POGLAVLJE
EDI ZOVE

1

Edi se obreo u Kelamovim starim kolima onako kako se ponekad budio iz tinejdžerskih noćnih mora: zapetljan, usplahiren od straha, potpuno dezorijentisan, ne znajući ko je ni šta je.

Bila mu je potrebna sekunda da shvati da, ma kako to bilo neverovatno, lebdi zagrljen s Rolandom.

Podsećali su na par nerodenih blizanaca u utrobi, iako ovo nije bila utroba. Video je leteće olovke i spajalicu. Video je i žutu plastičnu kutijicu koju je prepoznao kao audio-kasetu. Ne dangubi, Džone, pomislio je. Od nje neće biti vajde, to je primer na zaborav osudene drangulije.

Nešto ga je grebalo po zadnjem delu vrata. Da li je to retrovizor stare Kelamove galaksije? Bože, to bi moglo...

Pali su, nakon povratka gravitacije, s kišom sitnih predmeta. Patosnica koja je dotad lebdela po kabini završila je na fordovom upravljaču. Edi je torzom udario u vrh prednjeg sedišta. Vazduh mu je istekao iz pluća u jednom bučnom dahu. Roland je pao kraj njega, na bolni kuk. Ispustio je kratak povik, zakoprcavši se ka prednjem sedištu.

Edi je zaustio da nešto kaži. Sprečio ga je Kalahanov glas. Lobanjom je odjeknula poruka: Zdravo, Rolande! Zdravo, revolverašu!

Koliko fizičkog napora je uložio padre da bi progovorio iz drugog sveta? U pozadini tog glasa čuo je slabe ali prisutne zvukove bestijalnog trijumfa. Urlike koji nisu bili reči.

Usplahireni i preneraženi Edi zagledao se u Rolandove bledoplave oči. Posegnuo je za revolveraševom levicom, misleći: Odlazi. Dobri bože, mislim da padre odlazi.

Pronadi svoju Kulu, Rolande. Uđi u nju...

„...i popni se do vrha!" izrekao je Edi u jednom dahu.

Vratili su se u Kelamova parkirana kola. Stajala su malo ukrivo, ali mirno, pored Kanzas rouda, u senovitim, ranim večernjim časovima letnjeg dana. Edi je još video paklena, narandžasta svetla lažnog restorana, ljudožderske jazbine. Pomisao da mogu postojati takva stvorenja i da ljudi svakog bogovetnog dana prolaze pored njihovog skrovišta ne znajući šta se dešava unutra, nesvesni pohlepnih očiju koje ih možda vrebaju i premeravaju...

Kriknuo je od bola, ne stigavši da dovrši misao. Oseti fantomske zube na vratu, obrazu i trbuhu, grubi poljubac koprive i snažno uvrtanje mošnica. Vrisnuo je, grabeći po vazduhu slobodnom rukom sve dok je Roland nije uhvatio i spustio dole.

„Prestani, Edi. Smiri se. Otišli su." Pauza. Bol je nestao nakon što se veza raskinula. Roland je imao pravo.

Umakli su, za razliku od padrea. Edi je video da Rolandove oči sijaju od suza. „Otišao je. Padre."

„Vampiri? Znaš, kanibali? Da li su... Da li su...?" Edi nije mogao da završi misao. Ideja o padreu Kalahanu kao jednom od njih bila je preterano nepodnošljiva da bi je glasno izrekao.

„Ne, Edi. Nikako. On..." Roland je potegao revolver. Čelična cev se sijala pod poslednjim zracima sunca.

Prislonio je cev ispod brade, ne skidajući pogled sa Edija.

„Izmakao im je", rekao je Edi.

„Jašta, mora da su bili đavolski besni."

Edi je umorno klimnuo. Rane su ga ponovo bolele. Ne, jecale su. „Dobro", rekao je. „Vrati tu stvar u futrolu pre no što upucaš samog sebe." Nastavio je kad ga je Roland poslušao: „Šta se desilo? Da li smo otišli u Todaš ili je to bio još jedan zrakotres?"

„Obe stvari zajedno", rekao je Roland. „Reč je o aven kalu. Pojava je najsličnija plimskom talasu koji se valja preko Staze Zraka. Podigao nas je."

„I omogućio da vidimo sve što smo videli."

Roland je za trenutak razmislio o tome, zatim je odlučno odmahnuo glavom. „Videli smo ono što je Zrak želeo da vidimo. Sad znamo gde želi da idemo."

„Rolande, da li si u detinjstvu učio o tome? Da li je tvoj stari drugar Vanej držao časove o... ne znam kako bih to nazvao, Anatomiji zraka i duginim bojama?"

Roland se smešio. „Da, pretpostavljam da smo učili takve stvari na istoriji i Summulae Logicales."

Roland nije odgovorio. Gledao je kroz prozor Kelamovih kola, pokušavajući da povrati dah na fizičkom i duhovnom planu. To nije bio težak posao. Ovaj deo Bridžtona je jako podsećao na izvesni prazni plac na Menhetnu. Snažni generator je delovao u blizini. Nije reč o sai Kingu, kao što je Roland isprva pomislio, već o sai Kingovom potencijalu... o onome što će sai King možda stvoriti, ako mu svet da dovoljno vremena. Zar aven kal nije poneo i Kinga. Možda je čak i stvorio talas koji ga je podigao?

Čovek ne može podići samogsebe potežući pertle, ma koliko se trudio, govorio je Kort kad su Roland, Kutbert, Alejn i Džejmi bili balava deriščad. Kort im se isprva obraćao tonom punim veselog samopouzdanja. Vremenom je bivao sve tvrđi prema poslednjoj generaciji mladića koja se teturala ka zrelosti. Možda je Kort grešio u pogledu pertli. Možda se, pod izvesnim okolnostima, čovek može podići potežući pertle ili je mogao poroditi univerzum kroz pupak kao što se pripisuje Ganu. Zar King, pripovedač, nije bio stvaralac? I zar suština stvaranje nije pravljenje nečeg ni iz čega - pronalaženje sveta u zrnu peska ili podizanja sebe potezanjem pertli?

Šta on radi, sedi i filozofira, iako su dva člana teta izgubljena.

„Pokreni ovu kočiju", rekao je Roland. Pokušavao je da ignoriše slatko brujanje. Nije znao da li je to glas Zraka ili Gana stvoritelja. „Moramo da stignemo do Tartlbek Lejna u Lovelu. Tamo ćemo potražiti put do Suzane."

I ne samo do Suzane. I Džejk će krenuti za njom, ako umakne monstrumima iz Diksi Piga. Roland nije sumnjao u to.

Edi je dohvatio menjač. Ni magija nije ugasila motor Kelamovog starog forda. Odmerio je revolveraša tužnim pogledom.

„Šta ti se mota po glavi, Edi? Šta god da je, ispljuni to bez oklevanja. Beba se rađa - možda je već došla na svet. Suzana im uskoro neće biti potrebna!"

„Znam", rekao je Edi. „Ali sad ne možemo u Lovel." Iskrivio je lice kao da mu govor pričinjava bol. Roland je pretpostavio da je baš to slučaj. „Ne još."

2

Sedeli su u tišini, osluškujući slatko brujanje Zraka, koje bi pokatkad preraslo u poj radosnih glasova. Posmatrali su sve gušće senke među drvećem, šumu po kojoj se šunjalo milion lica i milion priča. Možeš li reći nepronadena vrata, možeš li reći izgubljena.

Edi je očekivao da se Roland izviče na njega - ne bi to bilo prvi put ili da ga udari po glavi kao njegov stari učitelj Kort. Tako je, ako je verovati pričama, kažnjavao preterano spore ili brze učenike. Edi se nadao da će tako proći. Dobar udarac po vilici pomogao bi mu da razbistri misli.

Dobro znaš da zbrkane misli nisu problem, pomislio je. Glava ti je bistrija od njegove. Da nije, napustio bi ovaj svet i krenuo u potragu za izgubljenom ženom.

Roland je konačno progovorio. „Šta je u pitanju? Je l' ovo?" Sagnuo se i podigao presavijeno parče papira ispunjeno sitnim rukopisom Arona Dipnoa. Roland ga je neko vreme posmatrao, zatim ga je zavitlao u Edijevo krilo sa lakim gađenjem na licu.

„Znaš koliko je volim", rekao je Edi tihim, napetim glasom. „Dobro znaš."

Roland je klimnuo, ne dižući pogled ka sagovorniku. Zagledao se u ispucale, prašnjave cipele i prljav pod ispred suvozačkog sedišta. Edija je zabolelo srce pri pogledu na Rolandovu oborenu glavu. Čovek kog je tako dugo idealizovao sad nema snage da ga pogleda. Ipak mora ovo isterati na čistac. Možda su nekad imali prostora za greške, sad je definitivno nestao. Igra je ušla u završnicu.

„Iz ovih stopa bih otišao k njoj, kad bih znao da je to pravo, Rolande. Otišao bih ove sekundel Ali moramo završiti posao u ovom svetu, zato što je on jednosmeran. Kad jednom napustimo deveti juli 1977. više nema povratka. Mi..."

„Raspravljali smo o tome, Edi." Nije dizao glavu.

„Jesmo, ali da li razumeš? Imamo samo jedan metak, samo jednu rizu. Zbog toga smo i došli u Bridžton!

Bog mi je svedok da sam želeo da odem do Tartlbek Lejna, čim nam je Džon Kelam rekao za njega, ali sam znao da moramo posetiti pisca i popričati s njim. Imao sam pravo, zar ne?" Govorio je gotovo molećivim glasom. „Jesam li?"

Ediju je bilo drago kad ga je Roland konačno pogledao. Bilo mu je teško i bolno i bez u pod uperenog dinhovog pogleda.

„Nije tragično ako i ostanemo malo duže. Ako svu pažnju usmerimo na dve žene u susednim krevetima, Rolande - ako se usredsredimo na Suz i Miju onakve kakve smo ih poslednji put videli - mogli bismo se pojaviti u pravom trenutku, zar ne?"

Revolveraš je klimnuo, posle dugog razmišljanja. Edi je, u međuvremenu, zaboravio da diše. Do takvog ishoda neće doći ako na Tartlbek Lejnu ne pronadu ono što revolveraš zove „vrata starog naroda". Takva su vrata posvećena. Uvek se pojavljuju na istom mestu. Ako bi na Tartlbek Lejnu pronašli magična vrata, preostala nakon povlačenja Prima, mogli bi izaći na bilo kom mestu. U Pećini glasova su saznali da i takva vrata znaju da budu opasna. Džejk i Kalahan su završili u Njujorku umesto Rolanda i Edija, što je sve njihove planove poslalo u zemlju devetnaestice.

„Štaj oš moramo činiti?" rekao je Roland. Govorio je bez primesa gneva, ali je Ediju zvučao umorno i nesigurno.

„Jedno ti mogu reći, biće to težak posao. To ti mogu garantovati."

Edi je tužno gledao na kupoprodajni ugovor, tužnije nego što je ijedan Hamlet u istoriji pozorišta gledao na Jorikovu lobanju. Obratio se Rolandu. „Ova isprava nam daje pravo vlasništva nad praznim placem na kom raste ruža. Moramo ga predati Mozesu Karveru iz firme Holms Dental. Gde je on? Ne znamo."

„Kad smo već kod toga, Edi, ko zna da li je još živ."

Edi se bučno nasmejao. „Vaistinu, blagodarim! Da okrenem auto, Rolande? Vratićemo se do Kingove kuće. Ogrebaćemo se za dvadeset-trideset dolara. Brate, ne znam da li si primetio, ali nas dvojica nemamo ni prebijene pare. Najbolje bi bilo da za naš račun angažuje nekog dobrog, tvrdokornog privatnog detektiva, nekog ko liči na Bogarta i udara kao Klint Istvud. Takav bi očas posla našao Karvera!"

Zatresao je glavom kao da nastoji da razbistri misli. Čuo je brujanje slatkih glasova, savršeni protivotrov za grozna zvona Todaša.

„Hoću reći, žena mi je u gadnom sosu negde u budućnosti. Koliko znam, možda su je već pojeli vampiri ili vampirske buve. A šta ja radim? Sedim pokraj seoskog druma u društvu visokokvalifikovanog ubice i planiram pokretanje jebene korporacije!"

„Smiri se", rekao je Roland. Delovao je pribranije otkad je shvatio da će još malo ostati u ovom svetu.

„Reci mi šta moramo da uradimo pre no što zauvek speremo prašinu ovog gde i kada s naših čizama."

Edi ga je poslušao.

3

Roland je i ranije čuo najveći deo priče, ali nije u potpunosti razumeo težinu njihove situacije. Tačno je da su posedovali prazan plac na Drugoj aveniji. Njihovo pravo počiva na dokumentu koji se može lako osporiti na sudu, pogotovo ako se nade pod udarom legije pravnika u službi Sombra korporacije.

Edi je nameravao da odnese dokument Mozesu Karveru, zajedno sa informacijom da je njegovo kumče, Odeta Holms nestala pre više od trinaest godina, još od leta 1977 živa i zdrava i da želi da se Karver prihvati starateljstva ne samo nad praznim placem već i nad određenom ružom koja na njemu divlje raste.

Mozes Karver ako je još uvek živ mora da odluči da, samo na osnovu priče, spoji takozvanu Tet korporaciju sa Holms Dentalom (Ui obrnuto) i još više od toga! Moraće da preostali deo života posveti (Edi je pretpostavljao da je Karver vršnjak Arona Dipnoa) izgradnji korporacijskog diva. Jedina svrha postojanja ovog ekonomskog džina biće stalno ometanje drugih korporacijskih divova, Sombre i Nort Central Pozitroniksa. Moraće da ih pridavi i spreči da postanu monstrumi. Samo tako neće ostaviti destruktivnog traga preko umirućih prostranstava Srednjeg sveta i smrtno raniti Mračnu Kulu.

„Možda jebolje da ostavimo ugovor sai Dipnou", predložio je Roland, nakon što je pažljivo saslušao Edija.

„Pronaći će Karvera i predstaviti našu priču."

„Nemoj, dobro smo uradili kada smo ga zadržali." To je bila jedna od malog broja stvari u koju je Edi bio siguran. „Ovo parče papira davno bi se pretvorilo u pepeo da smo ga ostavili Aronu Dipnou."

„Veruješ da bi se Tauer pokajao zbog pogodbe i nagovorio prijatelja da ga uništi?"

„Siguran sam", složio se Edi. „Ako bi Dipno odoleo beskonačnom zvocanju starog prijatelja - 'Spali ga Arone, zastrašili su me, a sad hoće da me prevare, veruješ u to baš kao i ja. Spali ga, pa ćemo poslati policiju na te monstrume' - misliš da će Mozes Karver poverovati u tu otkačenu priču?"

Roland se tužno nasmejao. „Mislim da nam ne bi poverovao, Edi. Razmisli na trenutak koliko toga Aron Dipno u stvari znaV'

„Ne mnogo", složio se Edi. Sklopio je oči, pokrivši ih dlanovima. Razmišljao je naglas. „Poznajem samo jednu osobu sposobnu da ubedi Mozesa Karvera da uradi ono što treba, ali je ona zauzeta u 1999. godini. Karver će dotad biti mrtav kao i Dipno, a verovatno i Tauer."

„Pa, šta ćemo bez nje? Šta bi te zadovoljilo?"

Ediju pade na pamet da se Suzana može vratiti u 1977, ali bez njih, pošto je dosad nije pohodila. Pa...posetila je u Todašu, ali se to nije računalo. Pristup 1977. godini mogao bi joj biti uskraćen zato što je u Rolandovom i njegovom katetu ili zbog nekih drugih razloga. Nije mogao biti siguran. Uvek je preskakao tekst odštampan sitnim slovima. Okrenuo se Rolandu s namerom da ga pita za mišljenje, ali ga je ovaj preduhitrio.

„Šta je s našim dan-tetom?" pitao je.

Edi je znao šta ta reč znači - beba-bog, mali spasilac - ali nije znao šta Roland želi da kaže. Sinulo mu je.

Zar im Vaterfordski dantet nije pozajmio automobil u kom su sedeli, blagodarimo? „Kelam? O njemu govoriš, Rolande? Čova sa zbirkom potpisanih bejzbol loptica?"

„Vaistinu", odgovorio je Roland, suvim tonom. To nije bio znak uzbuđenja već blage ozlojeđenosti.

„Nisam očekivao da ćeš oduševljeno pozdraviti moju ideju."

„Ali... rekao si mu da ode iz grada! Prihvatio je tvoju sugestiju!"

„Koliko je, po tvom mišljenju, želeo da poseti rodaka u Vermongu?"

„Vermontu", ispravio ga je Edi, jedva skrivajući osmeh. Zbunio se. Pomislio je da neprijatno grebanje potiče od Rolandove dvoprste levice, kojom kruži po korenu burenceta.

Roland je slegnuo ramenima kao da hoće da kaže da ga nije briga da li je Kelam rekao da odlazi u Vermont ili baroniju Garlan. „Odgovori mi na pitanje."

Pa...

Kelam nije pokazao ni najmanji entuzijazam. Od početka se ponašao kao jedan od njih, za razliku od travojeda među kojima je živeo (Edi ih je veoma lako prepoznavao, pošto je i sam bio jedan od njih dok ga Roland nije kidnapovao i odškolovao za ubicu). Kelam je bio neskriveno zainteresovan za revolveraše i nestrpljiv da sazna razloge njihovog boravka u gradiću. Revolveraš je veoma jasno izražavao svoje želje, ljudi su spremno sledili njegova naređenja.

Nervozno je kružio desnom rukom. Bio je to njegov karakteristični gest nestrpljenja. Požuri, za ime oca.

Seri il' ustaj sa šolje.

„Mislim da nije baš želeo da ide", rekao je Edi. „Ali to ne znači da još uvek sedi kod kuće, u Istočnom Stonhemu."

„Tu je. Nije taj nikud otišao."

Edi je na jedvite jade uspeo da ne zine od čuda. „Otkud znaš? Da li mu čitaš misli?"

Roland je odmahnuo glavom.

„Kako onda..."

„Ka"

„Ka? Ka? Šta to, jebiga, znači?"

Roland je delovao oronulo i umorno. Ispod tamnog tena probijalo je bledilo. „Koga još znamo u ovom delu sveta?"

„Nikog, izuzev..."

„Samo nam on ostaje." Roland je hladno zborio, kao da detetu objašnjava očiglednu životnu istinu; gore je glava, a dole stopalima dodiruješ tlo.

Edi je hteo da mu kaže kako je to glupost, očigledna besmislica, ali se predomislio. Ako izuzmemo Dipnoa, Tauera, Stivena Kinga i ogavnog Džeka Andolinija, Džon Kelam je jedina osoba koju poznaju u ovom delu sveta (ili na ovom nivou Kule, ako vam se to više sviđa). Posle svega što je video tokom poslednjih nekoliko meseci do đavola, poslednjih nekoliko nedelja - ko je on da diže nos na pomen besmislica?

„U redu", rekao je Edi. „Hajde da pokušamo."

„Kako ćemo stupiti u kontakt s njim?"

„Telefoniraćemo mu iz Bridžtona, Rolande, iako u dobro napisanoj priči sporedni lik kao Džon Kelam nikada ne ustaje sa klupe za rezerve da bi spasio situaciju. To se smatra neuverljivim."

„Siguran sam", rekao je Roland, „da se u stvarnom životu to stalno dešava."

Edi se nasmejao. Do đavola, šta je mogao da učini? To je tako ličilo na Rolanda.

4

BRIDŽTON HAJ STRIT 1,5

HAJLEND LEJK 3

HARISON 5

VATERFORD 10

SVIDEN 12

LOVEL 27

FRAJEBURG 36

Upravo su prošli pored ovog znaka kad je Edi rekao, „Pretraži odeljak za rukavice, Rolande. Vidi da li nam je ka, Zrak ili nešto drugo ostavilo malo sitnine za telefon."

„Rukavice? Misliš na ovo ovde?"

„Da."

Roland je prvo pokušao da okrene hromirano dugme na vratancima, zatim se snašao i pritisnuo ga.

Unutra je zatekao nered, pogoršan bestežinskim stanjem. Naišao je na račune od kreditnih kartica, veoma staru tubu onog što Edi zove „zubnom pastom" (Roland je uspeo da pročita reči HOLMS DENTAL), fotografiju nasmejane devojčice - verovatno Kelamove nećake -na poniju, nešto što je u prvi mah prepoznao kao štapin eksploziva (Edi mu je objasnio da je to baklja za hitne slučajeve), časopis YANKME... i kutiju cigareta. Roland isprva nije mogao da pročita natpis na njoj, iako mu se činilo da piše puta. Pokazao je kutiju Ediju, koji se namah ozario.

„Tu piše PUTARINA", rekao je. „Možda si u pravu u vezi s Kelamom i ka. Otvori je, Rolande, molim te."

Dete koje je načinilo ovu kutiju kao poklon napravilo je lepu (pomalo nezgrapnu) bravicu na poklopcu.

Roland je otvorio kutiju. Pokazao je Ediju gomilu srebrnih novčića. „Da li je ovo dovoljno da nazovemo Kelamovu kuću?"

5

„Da", rekao je Edi. „Rekao bih da imamo dovoljno da pozovemo Ferbanks na Aljasci. To nam neće biti od velike koristi ako je Kelam na putu ka Vermontu."

Gradski trg u Bridžtonu je s jedne strane omeđen apotekom i picerijom, a s druge bioskopom (Magična svetiljka) i prodavnicom (Renis). Prostor između bioskopa i prodavnice ispunio je parkić sa tri klupe i tri telefonske govornice.

Edi je iz Kelamove kutije za sitniš izvadio šest dolara u kvoterima. „Idi tamo", rekao je, pokazujući mu na apoteku, „i kupi kutijicu aspirina. Hoćeš li znati da je prepoznaš?"

„Astin. Znam kako izgleda."

„Treba mi najmanje pakovanje. Šest dolara i nije neka lova. Produži do sledećeg mesta, na kom piše Bridžtonske pice i sendviči. Ako ti ostane još šesnaest novčića, traži hogi."

Roland je klimnuo. Edi se nije zadovoljio s tim. „Ponovi to."

„Hagi."

„Hogi."

„HA-gi."

„Ho..." Edi je digao ruke. „Rolande, hoću da čujem siromašak'."

„Siromašak."

„Dobro. Traži siromaška, ako ti ostane još šesnaest kvotera. Možeš li reći 'mnogo majoneza'?"

„Mnogo majoneza."

„Tako je. Ako budeš imao manje od šesnaest traži sendvič sa salamom i sirom. Sendvič, nikako popkin."

„Sendvoč sa salomom."

„Dovoljno dobro. Ne širi priču, izuzev u krajnjoj nuždi."

Roland je klimnuo. Edi je imao pravo, bolje da ćuti. Ljudima je i jedan pogled na revolveraša bio dovoljan da u dubini srca zaključe da nije sa ovih strana. Često su uzmicali pred njim. Biće bolje da se drži neupadljivo.

Revolveraš je spustio ruku ka levom bedru kad se okrenuo ka ulici. Stara navika mu ovaj put nije pružila utehu. Revolveri su počivali u prtljažniku Kelamove galaksije, umotani u opasače.

Edi ga je zgrabio za rame, pre no što je krenuo. Okrenuo se, zbunjeno odmeravajući prijatelja.

„Imamo izreku u našem svetu, Rolande kažemo da se taj i taj, u nevolji za slamku hvata."

„Šta to znači?"

„Znači ovo", odgovorio mu je Edi, sumornim glasom. „Baš ovo što sad radimo. Poželi mi sreću, prikane."

Roland je klimnuo. „Jesje, želim ti sreću. Obojici."

Okrenuo se kad ga je Edi ponovo pozvao. Revolveraš nije krio izvesno nestrpljenje.

„Pazi da ne pogineš dok prelaziš ulicu", nastavio je otegnutim, Kelamovim naglaskom. „Letnji dođoši bezglavo jure. Oni ne jašu konje."

„Nazovi ga, Edi", rekao je Roland i prešao glavnu bridžtonsku ulicu. Učinio je to lagano i s velikim samopouzdanjem. Hodao je opuštenim korakom koji ga je preneo preko hiljadu glavnih ulica u hiljadu gradića.

Edi ga je ispratio pogledom. Zatim se okrenuo telefonu i pročitao uputstva. Podigao je slušalicu i pozvao obaveštenja.

6

Nije otišao, tvrdio je revolveraš. Prosuđivao je o Džonu Kelamu s impozantnom sigurnošću. Zašto? Zato što je Kelam morao biti na drugom kraju žice. Nisu imali kome da se obrate. Drugim rečima, na delu je opet bila prokleta Rolandova ka.

Telefonski operater je, posle kraće pauze, izdeklamovao Kelamov broj. Edi je pokušao da ga zapamti - uvek je bio dobar s brojevima, Henri ga je ponekad zvao Malim Ajnštajnom - ali ovaj put nije bio siguran u sopstvene moći. Nešto se dogodilo s njegovim načinom mišljenja (u šta nije verovao) ili sa sposobnošću da se seti izvesnih koordinata ovog sveta (što je odgovaralo istini). Edi se pitao - dok je tražio da mu se po drugi put saopšti broj, zapisujući ga na prozorskom staklu - da li je još uvek u stanju da pročita roman ili gleda film posmatrajući slike na ekranu. Sumnjao je u to. Da li je to važno? U Magičnoj svetiljci prikazivali su se Ratovi zvezda. Pade mu na pamet da bi se dobro osećao ako bi stigao do kraja životnog puta i zašao na čistinu a da još jednom ne pogleda Luka Skajvokera i ne čuje bučno disanje Darta Vejdera.

„Hvala, gospoja", rekao je operaterki. Hteo je da okrene broj kad je začuo niz eksplozija iza sebe. Edi se okrenuo, srčani ritam se ubrzao, a desnica poletela ka bedru. Očekivao je da vidi Vukove, razbojnike ili možda onog kurvinog sina Flega...

Video je kabriolet pun nasmejanih, veselih srednjoškolaca, suncem opaljenih obraza. Jedan od njih je upravo bacio nisku petardi zaostalih od proslave četvrtog jula - njihovi vršnjaci su ih u Kala Brin Stardžisu zvali puckavcima.

Da sam imao oružje za pojasom, mogao sam upucati par ovih drčnih zelembaća, pomislio je Edi.

Okreni ga budalo, ne oklevaj s tim. Da. Pa. A možda i ne. Bilo mu je jasno da se više ne oseča sigurno u civilizovanijem okruženju.

„Nauči da živiš s tim", promrmljao je Edi. Setio se i omiljenog saveta velikog mudraca i eminentnog džankija za borbu sa sitnim životnim problemima: „Diluj."

Okrenuo je Kelamov broj na staromodnom okruglom brojčaniku. Kad mu je robotski glas - možda pra-pra-pra-pra-prabaka Blejna Jednošinca zatražio devedeset centi, Edi je ubacio dolar. Neće cicijašiti, do davola, upravo spasava svet.

Telefon je zazvonio jednom... dvaput, pre no što ga je neko podigao!

„Džone!" gotovo da je povikao. „Poslužila nas je jebena sreća! Džone ovo je..."

Glas s druge strane već je govorio. Edi, dete kasnih devedesetih, znao je da to ne miriše na dobro.

„...dobili ste Džona Kelama vlasnika Kelam održavanja i čuvanja vikendica", govorio je prepoznatljivim, otegnutim, jenkijevskim naglaskom. „Dobio sam iznenadni poziv, znate, i ne mogu da vam kažem kad ću se vratiti. Žao mi je ako vam to pričinjava izvesnih neugodnosti. Možete se obratiti Geriju Krovelu, na 926-5555 ili Džunioru Barkeru, na 929-4211."

Edijeva prvobitna zbunjenost je nestala - nestaaaala, kako bi rekao Kelam - kad je starčev drhtavi, snimljeni glas objašnjavao kako ne zna kad će se vratiti. Nastojnik je bio tamo, u svojoj hobitskoj kolibi na zapadnoj obali jezera Kivadin. Sedeo je na mekoj hobitskoj sofi ili u nekoj od dve jednako mekane hobitske fotelje. Sedeo je, preslušavajući poruku sa bučne i nezgrapne telefonske sekretarice iz sredine sedamdesetih. Edi je to znao, zato... pa...

Zato što je znao.

Primitivna sprava za snimanje nije mogla da skrije lukavi humor koji se ušunjao u Kelamov glas pri kraju poruke. „Naravski, ako baš hoćete da pričate sa samim sobom, ostavite mi poruku posle signala. Budite kratki."

Edi je pričekao signal i rekao, „Ovo je Edi Din, Džone. Znam da si tamo. Mislim da si čekao moj poziv. Ne pitaj me zašto to mislim, zato što ni ja ne znam, ali...'

Čuo je bučni škljocaj i Kelamov glas - starčev živi glas - „Zdravo sinko, je l' paziš na moja kola?"

Edi je isprva bio isuviše zatečen da bi odgovorio. Pitanje je zvučalo sasvim drugačije zbog Kelamovog severnjačkog akcenta: Je l'paziš na moj ka?'

„Momče?" zabrinuto je pitao Kelam. „Da li si na vezi?"

„Jesam", rekao je Edi, „baš kao i ti. Mislio sam da si na putu za Vermont, Džone."

„Pa, nešto ću ti reći. Ovo mesto nije znalo za ovako uzbudljiv dan još od 1923. godine kad je požar progutao Južni Stonhem Šu. Panduri su blokirali sve puteve."

Edi je bio siguran da policija propušta ljude s ispravnim dokumentima. Odlučio je da ne poteže to pitanje, zato što je raspolagao mnogo boljim. „Hoćeš da kažeš da nisi mogao da se izvučeš iz grada a da ne zaobiđeš policijske blokade?"

Usledila je kratka pauza. Neko ga je uhvatio za ruku. Nije morao da gleda na tu stranu da bi zaključio da je to Roland. Ko se još u ovom svetu oseća - blago ali nedvosmisleno - na neki drugi?

„Pa, dobro", konačno je progovorio Kelam. „Možda znam par šumskih puteva kojim se može stići u Lovel. Leto je bilo suvo. Lako bih ih savladao kamionetom."

„Jedan ili dva?"

„Pa, recimo tri-četiri." Usledila je nova pauza koju Edi nije hteo da prekida. Silno se zabavljao. „Pet-šest", dodao je Kelam. Edi ni na ovo nije odgovorio. „Osam", konačno je saopštio Kelam i prsnuo u smeh, zajedno s Edijem. „Šta imaš na umu, sinko?"

Edi je posmatrao Rolanda koji je držao kutijicu aspirina između dva preostala prsta desne ruke. Uzeo ih je sa zahvalnošću. „Hoću da dođeš u Lovel", rekao je. „Pregovori, rekao bih, nisu okončani."

„Jašta, čini mi se da sam to znao", rekao je Kelam, „iako je misao odbijala da se oblikuje. Sedeo sam i mislio 'treba da podem na put', ali sam neprestano pronalazio razloge da ne pođem. Da si me zvao pre pet minuta, bilo bi zauzeto - telefonirao sam Čarliju Bimeru. Znaš, u prodavnici su nastradale njegova žena i svastika. Pomislih, 'Do davola, počistiću mesto kako valja pre no što sednem u kamionet' Na površini uma nije bilo ničeg. Podsvest je, medutim, čekala na tvoj poziv, sve otkad sam ušao u kuću. Gde ste bili? Na Tartlbek Lejnu?"

Edi je otvorio kutijicu s aspirinima i pohlepno odmerio male, uredno poredane tablete. Jednom džanki, uvek džanki, pomislio je. Isto važi i za ove kapsulice. „Dobro", rekao je, ovlaš dodirujući obraz jezikom.

Počeo je da se služi mešavinom regionalnih dijalekata posle susreta s Rolandom na Deltinom letu.

„Rekao si da je taj drum paralelan sa putem broj 7, zar ne?"

„Tako je. Na Tartlbeku ima veoma lepih kuća." Usledila je kratka, značajna pauza. „Mnogo njih je na prodaju. U skorašnje vreme je u tom delu sveta zapažen veliki broj dolazećih. Ljudi se unervoze od takvih stvari, a bogati nastoje da pobegnu od glavobolja i briga od kojih se noću slabije spava."

Edi nije mogao da čeka, progutao je tri aspirina. Valjao ih je po ustima upijajući gorki ukus. Nije se obazirao na bol. Izašao bi na kraj s dvostruko većim, kad bi dobio i najmanji glas od Suzane. Ćutala je.

Nešto mu je govorilo da je njihov nesigurni kanal komunikacije prekinut otkad je Mija počela da rađa prokleto dete.

„Za vas je bolje da držite gvožđuriju pri ruci ako ste krenuli na Tartlbek u Lovelu", rekao je Kelam. „Što se mene tiče, gurnuću pušku u prtljažnik pre no što razvijem jedra."

„Zašto da ne?" složio se Edi. „Potraži svoj auto na poprečnom putu. Tamo ćeš ga naći."

„Jesje, taj stari ford zna da se podvuče pod kožu", nastavio je Kelam. „Reci mi nešto, sinko. Ne idem za Vermont, ali imam osećaj da ćeš me negde poslati, ako se s tim složim, naravski. Hoćeš li mi reći gde?"

Edi je pomislio da bi Mark Tven sledeće poglavlje nesumnjivo interesantnog života Džona Kelama naslovio Jenki iz Mejna na dvoru Grimiznog Kralja, ali je rešio da mu to ne saopštava. „Da li si ikada bio u Njujorku?"

„Jesam. Dobio sam četrdesetosmočasovni izlazak kad sam bio u armiji." Poslednje reči izgovorio je otegnutim, smešnim naglaskom. „Posetio sam Mjuzik hol i Empajer stejt bilding. Obišao sam još neke turističke znamenitosti, zato što sam ostao bez trideset dolara. Posle par meseci, otkrio sam uznapredovali triper."

„Ovaj put nećeš imati kad da zaradiš triper. Ponesi kreditne kartice. Znam da ih imaš nekoliko pošto sam pregledao odeljak za rukavice." Osetio je ludački poriv da poslednju reč izgovori kao odeeeeljak.

„Zatekao si pravi rusvaj, je l' da?" pitao ga je Kelam.

„Da, odeljak ti izgleda kao ono što ostane kad pas oglođe cipele. Vidimo se u Lovelu, Džone." Edi je prekinuo vezu. Pogledao je u torbu koju je Roland nosio i upitno podigao obrve.

„To je sirotinjski sendvič", rekao je Roland, „Sa mnogo majoneza, šta god to bilo. Voleo bih da sos toliko ne liči na spermu, ali moram priznati da ima lep ukus."

Edi je prevrnuo očima. „Bože, ti zbilja umeš da potakneš apetit."

„Siguran si u to?"

Edi je dobio još jednu priliku da se osvedoči o Rolandov nedostatak smisla za humor. „Jesam, jesam.

Hajdemo. Usput ću pojesti sendvič sa spermom i sirom. Moramo da raspravimo o daljim potezima."

Složili su se da bi bilo najbolje da Džonu Kelamu ispričaju onoliko koliko njegova moć poimanja (i zdrav razum) mogu podneti. Ako sve bude u redu, poveriće mu dragoceni ugovor i uputiti na Arona Dipnoa. Dobiće striktna uputstva da porazgovara oči u oči s Dipnooom, daleko od nepouzdanog Kalvina Tauera.

„Kelam i Dipno mogu zajedno potražiti Mozesa Karvera", rekao je Edi, „mislim da će ga snabdeti sa dovoljno podataka o Suz - poverljivih informacija - s kojima će ubediti Karvera da je još uvek živa. Šta će posle toga biti... pa, mnogo zavisi od njihove ubedljivosti i spremnosti da se po stare dane upregnu u kola Tet korporacije. Hej, možda će nas iznenaditi! Mogu da zamislim Kelama u odelu i mašni. Malo mi je teže da ga zamislim kako putuje po zemlji i baca klipove pod točkove Sombra korporacije." Razmišljao je, nakrivivši glavu. Konačno je klimnuo, uz osmeh. „Jašta. Vidim ga veoma dobro."

„I Suzanin kum se može pokazati kao neobičan svat", primetio je Roland. „Samo od drugačije vrste.

Takvi ljudi često pričaju svojim jezikom an-tet. Možda bih Džonu Kelamu mogao dati nešto što bi Karvera ubedilo da stane na našu stranu."

„Neki sigul?"

„Tako je."

Edi nije krio radoznalost. „Od koje vrste?"

Roland nije stigao da odgovori. Videli su nešto zbog čega je Edi iz sve snage nagazio na kočnicu. Bili su u Lovelu, na putu broj 7. Pokraj puta se teturao starac duge zamršene sede kose. Na sebi je imao široku prljavu krpu koja se ni uz najbolju volju nije mogla nazvati odećom. Na mršavim rukama i nogama imao je mnogo posekotina. Imao je mnoštvo rana i dosta crvenog upaljenog mesa. Bio je bos. Umesto nožnih prstiju imao je ružne i zlokobne žućkaste kandže. Ispod pazuha je držao smrskani drveni predmet. Izdaleka je podsećao na smrskanu liru. Edi je pomislio da žalosna prilika izuzetno odudara od zdravog ambijenta. Dosad su sretali samo ozbiljne sportiste, očigledno „letnje dodoše", skockane trkače u najlon šortsevima, bezjbol kapama i majicama (jedan džoger je nosio majicu s natpisom NE PUCAJTE NA TURISTE).

Stvorenje koje se teturalo pored ivice puta broj 7, okrete ka njima. Edi ispusti nekontrolisani krik užasa.

Jadničkove oči susretale su se iznad nosa, kao dva jajeta u tiganju. Iz nosa mu je virio očnjak, kao kod strašila. Najgori od svega bio je tupi zeleni sjaj koji je isijavao sa monstrumovog lica, kao da mu je koža prekrivena tankim, fluorescentnim filmom.

Videlo ih je i navratnanos nahrupilo u šumu, odbacivši smrvljenu liru.

„Hriste!" Vrisnuo je Edi. Ako je to dolazeći, nadao se da je to poslednji kog će videti.

„Zaustavi se, Edi!" povikao je Roland. Oslonio se rukom o upravljačku tablu, kad se Kelamov stari ford zaustavio u oblaku prašine, nedaleko od mesta na kom je stvorenje iščezlo u šumi.

„Otvori gepek", rekao je Roland, otvarajući vrata. „Donesi mi pucaljku."

„Rolande, u žurbi smo, Tartlbek Lejn je pet kilometara severno odavde. Zbilja mislim da moramo da..."

„Zatvori lajava usta i radi ono što kažem!" zaurlao je Roland i potrčao ka rubu šume. Duboko je udahnuo vazduh i zaurlao za nesrećnim stvorenjem. Edija od tog urlika podiđoše žmarci. Par puta je čuo sličan uzvik, ali je, u međuvremenu, smetnuo s uma da venama njegovog saputnika teče krv kraljeva.

Izgovorio je niz Ediju nerazumljivih fraza i jednu razgovetnu: „Istupi, iskvareno i izgubljeno dete Roderikovo. Pokloni se preda mnom, pred Rolandom, sinom Stivenovim iz loze Eldove!"

Neko vreme ništa se nije dogodilo. Edi je otvorio gepek forda i doneo Rolandu pištolj. Revolveraš ga je opasao, ne pogledavši u mladića, da i ne govorimo o nekoj reči zahvalnosti.

Prošlo je nekih tridesetak sekundi. Edi je zaustio da nešto kaže. Prašnjavo rastinje pokraj puta se zatreslo, preduhitrivši ga. Kukavno stvorenje se pojavilo par trenutaka kasnije. Zateturalo se prema njima oborene glave. Opazili su veliku, vlažnu mrlju na prednjoj strani halje. Edi je namirisao oštar i jak miris bolesnikovog urina.

Stvorenje se spustilo na kolena i prinelo deformisanu ruku čelu. Ovaj davnašnji gest odanosti skoro je rasplakao Edija. „Živeo Rolande od Gileada, Rolande od Elda! Da li biste mi pokazali neki sigul, dragi moj?"

Roland je u gradu zvanom Rečni Prelaz, od starice po imenu tetka Talita dobio srebrni krstič na delikatno izrađenom lančiću od istog metala. Odonda ga je nosio oko vrata. Posegao je ispod košulje i pokazao klečećem stvorenju. Edi je bio prilično siguran da se radi o sporom mutantu koji umire od radijacijske bolesti. Stvorenje je ispustilo promukli, preneraženi krik.

„Da li ćeš pronaći mir na kraju svog puta, dete Roderikovo? Stremiš li miru na čistini?"

„Jašta, dragi moj", odgovori kukavni stvor, jecajući. Nastavilo je na Ediju nerazumljivom jeziku. Edi je pogledao na obe strane puta. Strepeo je od automobila. Nije video nijedno vozilo, iako su bili usred letnje sezone. Zasad su imali sreće.

„Koliko vas ima u ovim krajevima?" Roland je pitanjem prekinuo monolog dolazećeg. Istovremeno je potegao revolver i prislonio smrtonosnu spravu uz grudi.

Dete Roderika je podiglo ruku, ne podižući glavu. „Delah, revolverašu", rekao je, „svet je ovde tanak, reci anro confa; seyseay desene fanno billet cobair can. I Chevin devar dan do. Zato što sam spreman za njih. Can-toi, can-tah, can Disordia, aven la cam mah can. Maymi? Iffin lah vainen, eth..."

„Koliko dan devar?"

Razmislilo je o Rolandovom pitanju i raširilo prste (bilo ih je deset, zapazio je Edi). Učinilo je to pet puta.

Pedeset. Edi nije znao na šta se broj odnosi.

„Šta je s Neskladom?" oštro je nastavio Roland. „Zbilja tako veliš?"

„Jašta, tako velim ja, Ševin od Šejvena, sin Hamilov, minstrel Južnih Ravnica, koje nekad bejahu moj dom."

„Reci mi ime grada što leži pored zamka Nesklada pa ću te osloboditi."

„Revolverašu, tamo su svi mrtvi."

„Ne bih rekao. Govori."

„Fedik!" zavrištao je Ševin od Šejvena, lutajući muzikant, koji ni u snu ne bi pomislio da će mu se život okončati na tako dalekom i tuđinskom mestu ne na ravnicama Srednjeg sveta već na planinama zapadnog Mejna. Iznenada je podigao nakazno, svetlucalo lice ka Rolandu. Raširio je ruke, kao da je raspet. „Fedik na drugom kraju Zemlje Gromova, na Stazi Zraka Na V Šadrika, V Maturin, na Putu Mračnog..."

Rolandov revolver se kratko oglasio. Metak je pogodio klečeće stvorenje posred čela, dovršivši odavno unakaženo lice. Stvorenje je poletelo unazad, preobrazivši se u oblačak zelenkastog dima, krhkiji od stršljenovog krila. Preobražaj se odvijao pred preneraženim Edijem. Zubi Ševina od Šejvena na trenutak su lebdeli u vazduhu kao koralni prsten. Konačno su i oni iščezli.

Roland je vratio revolver u futrolu. Ispružio je dva preostala prsta desne ruke i prešao odozgo nadole ispred lica, blagosiljajući nesrećno stvorenje.

„Darovah ti mir", reče Roland. Otpasao je revolver i nanovo zamotao oružje.

„Rolande, da li je to bio... da li je to bio spori mutant?"

„Jašta je. To je ime tog jadnog stvorenja. Roderici stižu iza nama poznatih zemalja. Ukazivali su poštovanje Arturu Eldu, pre no što je svet krenuo dalje." Obratio se Ediju, streljajući ga usijanim pogledom. „Ne sumnjam da je Mija otišla u Fedik da se porodi. Tamo gde je jednom odvela Suzanu.

Pored poslednjeg zamka. Moramo otići u Zemlju Gromova, ali pre toga moramo posetiti Fedik. Sad znamo šta nam je činiti."

„Rekao je da žali za nekim. Na kog je mislio?"

Roland je samo odmahnuo glavom. Prećutao je Edijevo pitanje. Kokakolin šleper prohujao je kraj njih.

Sa zapada je doprla daleka grmljavina.

„Fedik u Neskladu", promrmljao je revolveraš. „Fedik Crvene smrti. Ako spasemo Suzanu - i Džejka - vratićemo se u Kale. Vratićemo se kad završimo posao. Uputićemo se ka jugoistoku..."

„Šta onda?" nervozno se zapitao Edi. „Šta ćemo posle toga, Rolande?"

„Idemo dalje. Ne stajemo dok ne stignemo do Kule." Ispružio je ruke. Znatiželjno je posmatrao blago podrhtavanje. Zagledao se u Edija. Na umornom licu nije bilo ni trunke straha. „Nikad nisam bio tako blizu. Čujem šapat izgubljenih prijatelja i njihovih izgubljenih očeva. Šapuću u dahu Kule."

Opčinjeni i uplašeni Edi posmatrao ga je skoro čitav minut. Prekinuo je ćutanje po cenu gotovo fizičkog napora. „Pa", rekao je, približavajući se fordu, „postaraj se da me obavestiš ako ti neki od tih glasova kaže šta da saopštiš Kelamu, kako da ga ubediš da učini ono što želimo."

Ušao je u auto i zatvorio vrata, pre no što je Roland stigao da odgovori. Okom uma video je kako Roland podiže veliki revolver, nišani i puca na klečeću priliku. To je čovek kog naziva prijateljem i dinhom. Može li biti siguran da neće uraditi isto njemu... Suzi... ili Džejku... ako mu srce kaže da će ga to približiti Kuli?

Ne može. Ipak će koračati uz njega. Išao bi čak i ako bi - sačuvaj bože! - znao da je Suzana mrtva. Zato što mora. Zato što je Roland postao mnogo više od dinha ili prijatelja.

„Oče", promrmljao je Edi u pola glasa, trenutak pre no što je Roland otvorio vrata i seo na mesto suvozača.

„Da li si nešto rekao, Edi?" pitao je Roland.

„Jesam", rekao je Edi. „Ali ništa važno."

Roland je klimnuo. Edi je stavio menjač u položaj za vožnju i krenuo ka Tartlbek Lejnu. Grmljavina se nanovo oglasila. Stizala je izdaleka, ali je bila bliža.

ČETVRTO POGLAVLJE
DAN-TET

1

Suzana Din se osvrtala oko sebe, dok se čas rođenja bebe neumitno približavao. Sledila je Rolandova uputstva i još jedanput prebrojala neprijatelje. Nikad ne poteži, govorio je, dok ne saznaš koliko neprijatelja imaš protiv sebe, dok se ne uveriš da to ne možeš saznati, ili ne odlučiš da umreš. Bilo bi dobro da ne mora da se nosi sa užasnim šlemom, pojačivačem misli. Gnusna sprava nije vodila računa o Suzaninom naporu da prebroji prisutne na Mijinom porođaju. To je bilo dobro.

Na čelu parade bio je Sajr. Nišči čovek sa crvenom pulsirajućom tačkom nasred čela. Doktor Skouter se naginjao između Mijinih raščerečenih nogu, spreman da obavi porođaj. Sajr je izribao docu, kad je ovaj preterao s arogancijom. Pazio je da ne pretera i smanji doktorovu upotrebljivost. Pored Sajra, prebrojala je pet niščih ljudi. Zapamtila je samo dva imena. Onaj sa čeljustima buldoga i teškim, oklembešenim stomakom zvao se Haber. Pored njega je stajalo pticoliko stvorenje smeđeg perja i zlih, bebastih očiju sokola. Gnusno stvorenje se zvalo Džej ili Dži. Ukupno ih je bilo sedam. Svi su imali automatski pištolj u futroli ispod pazuha. Skouterov se nehajno ljuljao ispod belog mantila kad god bi se sagnuo. Suzana se odavno nameračila na taj revolver.

Iza Mije su bdele tri blede i oprezne humanoidne prilike. Suzana je, zahvaljujući tamnoplavim aurama, bila prilično sigurna da se radi o vampirima. Kalahan bi ih verovatno nazvao vampirima trećeg reda.

(Padre ih je jednom krstio pilot ajkulama.) Znači da ima posla s desetak protivnika. Dva vampira su imala lukove, dok je treći držao neku vrstu električnog mača, redukovanog na jedva vidljivi tračak svetlosti. Ako uspe da se dočepa Skouterovog pištolja (kad ga se dočepaš, draga moja, dodala je čitala je Moć pozitivnog mišljenja, još uvek je verovala u pisanije prečasnog Pila), upraviče ga na čoveka s električnim mačem. Bog te pita kakvu štetu može naneti slično oružje. Suzana Din je rešila da to nikad ne sazna.

Tu je bila i bolničarka s glavom velikog smeđeg pacova. Pulsirajuća tačka na središtu čela uverila je Suzanu da najveći broj takve raje nosi humanoidne maske. Najverovatnije da ne uplaše plen dok bazaju pločnicima Njujorka. Možda se pod svim maskama ne kriju pacovi, ali je bila prilično sigurna da ne izgledaju kao Robert Galet. Samo bolničarka s pacovskom glavom nije nosila oružje.

Sve u svemu, jedanaest. Jedanaest neprijatelja u golemoj i inače pustoj bolnici, koja nesumnjivo ne spada u nadležnost vlasti okruga Menhetn. Ako hoće da ih neutralizuje, mora pokušati dok su zaokupljeni Mijinom bebom - dragocenim momčetom.

„Evo ga, doktore!" povikala je bolničarka nervoznim, uzbuđenim glasom.

Bila je u pravu. Suzana je prestala da broji, preplavljena najgorim naletom bola. Osetile su ga obe žene.

Sahranio ih je pod sobom. Vrisnule su u isti mah. Skouter je kriknuo naredbu Miji dagura, da gura ODMAH!

Suzana je sklopila oči i oborila glavu. To je i njena beba... ili je nekad bila. Iskusila je najveću tugu, dok je bol isticao iz nje vrtložeći se kao voda kroz širok, mračni odvod. Beba je uticala u Miju. Suzanino telo prenosilo je poslednje redove žive poruke. Kraj. Poruka je odaslana, ma šta se dogodilo. Suzana Din je ispustila krik, mešavinu olakšanja i kajanja. Krik je sadržao čitavu pesmu.

Osetila je stisak ruke oko zgloba, tik pre početka užasa, tako strašnog da će ga se, do najsitnijeg detalja, sećati sve dok ne stupi na čistinu na kraju puta. Okrenula je glavu, uprkos neprijatnoj težini šlema.

Presrela je Mijin pogled, slušajući sopstveno stenjanje. Otvorila je usta i izgovorila jednu reč. Suzana nije mogla da je čuje zbog Skouterovog urlanja (onako presavijen virio je između Mijinih nogu, sa štipaljkom prislonjenom uz čelo). Ipak je nešto čula i shvatila da se Mija trudi da ispuni obećanje.

Oslobodiću te, ako mi okolnosti to dozvole, zavetovala se kidnaperka. Reč koju je Suzana čula u svom umu i videla na usnama žene u poslednjim trudovima je bila šasit.

Suzana, da li me čuješ?

Čujem te đavolski dobro, odgovorila je Suzana.

Pamtiš li naš sporazum?

Jašta. Pomoći ću ti da umakneš od njih s momčetom, ako budem mogla.

Pobij nas ako ne budeš mogla. Presekla je oštrim glasom. Nikad nije bila tako glasna. Suzana pomisli da je bez kabla za povezivanje ne bi tako jasno čula. Izgovori to, Suzano, kćeri Danova!

Ubiću i jedno i drugo ako...

Zaustavila se usred rečenice. Mija je izgledala zadovoljno. To je bilo dobro. Suzana nije mogla da nastavi, makar im životi zavisili od toga. Pogled joj je odlutao do tavanice goleme prostorije. Zadržao se na mestu iznad kreveta, na polovini dvorane. Videla je Edija i Rolanda, par magličastih prikaza. Lebdeli su na tavanici, gledajući na nju kao fantomske ribice.

Usledio je sveži i ne tako snažni nalet bola. Mišići su se grčili, gurala je, ali joj se to činilo dalekim.

Nevažnim. Najvažnije je bilo da li zbilja vidi ono što misli da vidi. Da li je moguće da njen preopterećeni um, u želji za spasenjem, stvara halucinacije da bi je utešio?

Gotovo da je poverovala u to. Možda i bi, da nisu bili nagi i okruženi nepojmljivom zbirkom plovećeg dubreta: priručnikom, kikirikijem, pepelom i novčićima. Najveći predmet je, za ime božje, bila patosnica, automobilska patosnica sa natpisom FORD.

„Doktore. Vidim gla..."

Čuo se tihi pisak. Doktor Skouter, nimalo džentlmenski, odgurnu pacoliku bolničarku laktom, u nameri da se sagne i približi Mijinom medunožju. Ponašao se kao da želi da iščupa bebu zubima. Sokoliko stvorenje, Džej ili Dži, obraćalo se Haberu usplahirenim, insektolikim dijalektom.

Tamo su, pomislila je Suzana. Patosnica je neoboriv dokaz. Nije znala kako ona dokazuje njihovo prisustvo, ali nije sumnjala u to. Promrmljala je Mijinu reč: šasit. To je lozinka. Otvoriće joj bar jedna vrata, a možda i više njih. Ni za trenutak nije posumnjala u njenu istinitost. Bile su povezane, ne samo kablom i šlemovima, već primitivnijim (i mnogostruko snažnijim) činom rađanja. Ne. Mija nije lagala.

„Guraj, prokleta lenja kučko!" urlao je Skouter. Roland i Edi su u trenu nestali s tavanice. Suzani se učinilo da su oduvani snagom doktorovog daha.

Legla je postrance. Bogati uvojci kose zalepiše joj se iza glave. Telo joj se obilno znojilo, ispuštajući litre tečnosti. Prišla je nešto bliže Miji i Skouteru, nešto bliže dršci doktorovog automatika.

„Budi mirna, sestrice, kad te lepo molim", rekao je jedan od niščih ljudi. Pomilovao ju je po ruci, da bi delovao ubedljivije. Ruka mu je bila hladna i mlitava, pokrivena naslagama sala. Koža joj se naježila od odvratnog dodira. „Još malo pa gotovo. Nastupiće promena u svim svetovima. Kad se ovaj pridruži rušiocima u Zemlji Groma..."

„Umukni, Strou!" planuo je Haber. Odgurnuo je Suzaninog nesuđenog utešitelja u stranu i okrenuo glavnoj atrakciji.

Mija se iskrivila u ledima, stenjući. Pacolika bolničarka spustila je ruke na njena bedra. Nežno ih je pritisla nazad, na postelju. „Sad, sad, napni se i gurni iz stomaka."

„Jedi govna, kučko!" vrisnula je Mija. Suzana je osetila samo slab odjek porodajnih bolova. Veza se gasila.

Sabrala je svu moć duha. Zaurlala je, duboko unutar svog uma. Hej! Hej! Pozitronska damo! Da li si još uvek tu.

„Veza je... prekinuta", objavio je prijatni ženski glas. Oglasio se u središtu lobanje, baš kao i pre, ali ovaj put nije zvučao opasno, već nejasno, kao glas s daleke radiostanice prošaran statičkim smetnjama.

„Ponavljam: veza je... prekinuta. Nadamo se da ćete se i ubuduće obraćati Nort Central Pozitroniksu i Sombra korporaciji, radi ispunjenja svih mentalnih potreba! Mi smo vodeća snaga na polju mentalne komunikacija od desetohiljadite godine naovamo!"

Veza se prekinula nakon čangrljanja u Suzaninoj glavi. Nije to bilo odsustvo užasavajućeg i prijatnog ženskog glasa, već nešto mnogo sveobuhvatnije od toga. Oslobodila se teskobne misaone zamke.

Mija je opet vrisnula, a Suzana odmah za njom. Urliknula je da Sajr i ortaci ne bi saznali da je veza između nje i Mije prekinuta, ali i zbog iskrene tuge. Izgubila je ženu koja je postala, na neki način, njena prava sestra.

Suzana! Suzi, da li si tu?

Podigla se na laktove, nakon što je čula novi glas. Na trenutak je zaboravila na ženu pokraj sebe. To je bio...

Džejk? Da li si to ti, dušo? Jesi, zar ne? Čuješ li me?

DA! Povikao je. Konačno! Dobro, s kim si razgovarala? Nastavi da urlaš da bih te lakše pro...

Glas je nestao, ali ne pre no što je čula sablasne zvuke daleke pucnjave. Da li Džejk na nekog puca?

Verovatno ne. Neko puca na njega.

2

„Sada!" povikao je Skouter. „Sada, Mija! Guraj, života ti! Daj sve od sebe! GURAJ!

Suzana je pokušala da se otkotrlja bliže drugoj ženi - O, zabrinuta sam i tražim utehu, vidi koliko sam zabrinuta, zabrinuta sam i želim utehu, to je sve - ali je nišči čovek po imenu Strou povukao nazad.

Višečlani čelični kabel zaljuljao se i zategao između njih. „Drži razdaljinu, kučko", rekao je Strou. Suzana je sada prvi put uvidela da postoji mogućnost da se neće dočepati Skouterovog ili bilo čijeg pištolja.

Mija je nanovo kriknula. Obraćala se neobičnom bogu na neobičnom jeziku. Pokušala je da podigne središnji deo tela sa stola, ali je bolničarka - Alija, Suzana je zbog nečeg pomislila da se bolničarka zove Alija gurnula nazad. Skouter je ispustio kratki, osorni krik zadovoljstva. Odložio je hvataljke.

„Zašto si to učinio?" pitao je Sajr. Vođa parade je zvučao uznemireno. Gledao je krvave čaršave ispod porodilje.

„Ne trebaju mi!" raspoloženo je odvratio Skouter. „Stvorena je za rađanje. Može da rodi tuce na pirinčanoj njivi, a da ne prekine s poslom. Beba dolazi, glatko i bez zastoja!"

Skouter je krenuo ka velikom lavoru na susednom krevetu. Predomislio se kad je shvatio da nema dovoljno vremena i gurnuo ruke između Mijinih butina. Strou nije zaustavio Suzanu u novom pokušaju da se približi Miji. Nišči ljudi i vampiri pratili su poslednje faze rađanja s nepodeljenom pažnjom, zbijeni oko dva spojena kreveta. Strou je stajao pored Suzane. Vampir sa vatrenim mačem pao je na drugo mesto. Odlučila je da se prvo reši Stroua.

„Još jednom!" povikao je Skouter. „Za bebu!"

Mija je zaboravila na Suzanu, baš kao nišči ljudi i vampiri. Usmerila je molećiv, bolan pogled Sajru.

„Mogu li ga dobiti, gospodaru? Molim te, reci da ga mogu dobiti, makar i nakratko!"

Sajr je uhvatio za ruku. Maska na njegovog licu iskrivi se u grotesknom osmehu. „Da, draga moja", rekao je. „Momče će godinama biti s tobom. Gurni još ovaj put."

Mija, ne veruj njegovim lažimal Povikala je Suzana, ali uzalud. Možda je i bolje što je njen povik prošao nezapaženo, što niko ne misli na nju.

Upravila je misli na drugu stranu. Džejk! Džejk, gdi si?

Nije bilo odgovora. To ne valja. Bože pomozi. Nadam se da je još živ.

Možda jeprezauzet. Trči... krijese... borise. Tišina ne znači da je...

Mija je gurala bebu, izvikujući niz opscenosti. Usmine već dobrano raširene vagine još se proširiše. Iz njih je procurela krv, praveći sve veću mrlju na čaršavu. Suzana je kroz grimizni zastor konačno ugledala nešto belo i crno. Belo je bila koža, a crno kosa.

Mešavina belog i crnog pokušala je da se povuče u grimiz. Suzani pade na Pamet da beba želi da se vrati u utrobu, nespremna za dolazak na svet. Mija yiše nije htela da čeka. Gurala je svom nezanemarljivom snagom. Ispružila je ruke, stegnuvši šake u drhtave pesnice. Oči su joj se suzile u proreze. Iskezila je zube.

Vena joj je pulsirala posred bledog čela. Još jedna je iskočila na vratu.

„HEEEJJJ!" povikala je. „KOMALA, TI ZGODNI KOPILANE! KOMALA-IZAĐI-IZAĐI!"

„Dan-tet", promrmljalo je sokoliko stvorenje, Džej. Ostali su prihvatili. Razlegao se žamor pun strahopoštovanja: Dan-tet... dan-tet... komala dan-tet. Dolazak malog boga.

Bebina glava, koja je dotad stidljivo izvirivala, nahrupi napred. Suzana je videla ručice pritisnute uz krvlju poprskane grudi. Stisnute pesničice drhtale su od života. Videla je širom otvorene plave oči. Prenerazile su je svojom bistrinom i sličnošču s Rolandovim. Videla je bogate, tamne trepavice, ukrašene varvarskim natalnim ornamentima, malenim kapljicama krvi. Videla je - nikad to neće zaboraviti kako bebina donja usna zapinje za donju usminu majčine vagine. Bebina usta su se nakratko otvorila, otkrivajući savršeni red sitnih zuba u donjoj vilice. Bili su to zubi - nikako šiljati očnjaci, samo zubići ali se Suzana stresla kad ih je ugledala u ustima novorođenčeta. Istu reakciju izazvao je i bebin neproporcionalno veliki penis, u punoj erekciji. Suzana je procenila da je veći od njenog malog prsta.

Mija je urliknula od bola i trijumfa. Podigla se na lakat. Prosipala je krupne suze iz iskolačenih očiju.

Uhvatila je Sajra za ruke. Stegla ih je gvozdenim stiskom dok je Skouter prihvatio bebu. Sajr je jauknuo i pokušao da se oslobodi, ali je s istim uspehom mogao pokušati da... pa, da se iščupa iz stiska zamenika šerifa u Oksfordu, Misisipi. Zamukao je tihi napev. Zacarila je šokantna tišina. Suzana je lepo čula škripanje kostiju u Sajrovim zglobovima.

„DA LI JE ŽIV?" vrisnula je Mija zagledana u Sajrovo ukočeno lice. Pljuvala je oko sebe. „RECI MI, POGANI KURVIN SINE, DA LI JE MOJE MOMČE ŽIVO!"

Skouter je podigao detence do visine očiju. Doktor se zagleda u plave oči novorodenčeta, svojim smeđim. Bebica se divlje bacakala u Skouterovom zagrljaju, s prkosno uzdignutim penisom. Suzana je jasno videla grimizni znak na levoj peti novorodenčeta. Pade joj na pamet da je beba zagazila u krv, trenutak pre napuštanja Mijine utrobe.

Skouter nije udario bebu po guzovima. Umesto toga, dunuo je pravo u oči. Mijino momče zbunjeno je zatreptalo. Bio je to smešan (i nedvosmisleno human) gest iznenađenja. Udahnuo je. Kratko je zadržao vazduh i izdahnuo. Možda je on kralj kraljeva ili uništilac svetova, ali je započeo život kao i toliki pre njega, besno urlajući. Detinja dreka kod Mije izazva kišu suza radosnica. Zlokobna stvorenja oko nove majke bejahu zakleti podanici Grimiznog Kralja, ali ih to nije činilo imunim na čarobni prizor. Počeli su da tapšu i da se smeju. Suzana im se pridružila, ne bez izvesnog gađenja. Beba se osvrnula oko sebe, privučena kaskadom neobičnih zvukova.

Mija je ispružila ruke. Suze su joj tekle niz obraze, a čisti i providni slinci iz nosa. „Daj mi ga!" jecala je.

Tako je plakala Mija ničija kći, majka jednog deteta. „Dopustite mi da ga pridržim, molim vas. Dopustite mi da pridržim sina! Pustite me da pridržim moje momče! Mog prekrasnog!"

Beba je okrenula glavu, privučena zvukom majčinog glasa. Suzana bi rekla da je to nemoguće, ali se isto moglo reći za bebu koja se rada budna, s ustima punim zuba i tvrdom erekcijom. Novorodenče je izgledalo savršeno normalno. Čupava i dobro oblikovana beba stoga beše veoma draga. Imala je crveni beleg na nozi, ali zar sličan nije krasio veliki broj beba po rođenju? Zar po porodičnoj legendi njen otac nije roden crvenih ruku? Beleg neće biti vidljiv, osim na plaži.

Skouter je držao novorodenče u ruci, posmatrajući Sajra. Usledila je pauza u kojoj je Suzana dobila priliku da dohvati doktorov automatik. Nije ni pomislila na to. Zaboravila je Džejkov telepatski krik i neobičnu posetu Rolanda i njenog muža. Bila je opčinjena baš kao Džej, Strou, Haber i ostali, omađijana dolaskom detenceta na ovaj izmoždeni svet.

Sajr je neprimetno klimnuo. Skouter je spustio uplakanu bebu Mordreda, (još uvek je gledao preko ramena, očigledno tražeći majku) u Mijine raširene ruke.

Majka ga je okrenula licem prema sebi. Suzanino srce steglo se od užasa. Mija je poludela. Ludilo se ogledalo u njenim sjajnim očima. Bilo je očigledno u načinu na koji se osmehivala, dok su joj bale, pomešane s krvlju iz pregrizenog jezika, curile niz bradu. Ludilo je bilo najuočljivije u trijumfalnom smehu. Možda će se narednih dana povratiti, ali...

Kučka nikad neče doči sebi, oglasila se Deta, ne bez izvesnih simpatija. Otišla je predaleko. Porođajje slomio, drobila je. Znaš to baš kao ija.

„O, kako je lep!" cvrkutala je Mija. „Vidite ove plave oči i kožu belu kao nebo pre prvog snega u Širokom svetu! Pogledajte ove bradavice, par savrsenih bobica. Divite se udu i mošnicama glatkim kao sveže breskve!" Ogledala se oko sebe. Prešla je pogledom preko Suzane, bez trunke prepoznavanja, a zatim i preko ostalih. „Gledajte moje momče, kukavni ništaci. Gledajte mog prekrasnog, moju bebu, mog dečaka!" urlala je na okupljene. Pitala ih Je. osmehujući se blistavim pogledom i plačući iskrivljenim usnama. „Pogledajte zašto sam se odrekla večnosti! Pogledajte mog Mordreda, pogledajte ga dobro, zato što nikad nećete videti njemu sličnog!"

Soptala je, obasipajući bebino krvavo, začuđeno lice, poljupcima. Umrljala je usne, tako da je ličila na pijanca koji pokušava da namaže usne karminom. Smejala se ljubeći ga po ćubi, obrazima, bradi, bradavicama, pupku i po vrhu nabreklog penisa. Drhtavim rukama podigla ga je iznad sebe. Beba po imenu Mordred gledala je majku sa smešnim začuđenim izrazom, dok mu je ljubila mala kolena i sićušna stopala. Suzana je čula coktanje. To nije bila beba na majčinoj sisi, već Mija. Sisala je savršeno oblikovane nožne palčeve.

3

Tvoje dete je usud mog dinha, hladno je pomislila Suzana. Dočepaću se Skouterovog pištolja i upucati stvorenje. Sve bi bilo gotovo za par sekundi.

Tako bi i bilo, zahvaljujući njenoj brzini, nestvarnoj revolveraškoj hitrini, ali nije mogla da se makne.

Razmatrala je o mnogobrojnim scenarijima, ali nije predvidela Mijino ludilo. To je u potpunosti iznenadilo. Prošlo joj je kroz glavu da je imala sreće što se pozitronska veza na vreme isključila. Da nije, poludela bi, uporedo s Mijom.

Ta veza se svakog časa može uspostaviti, sestro - zar ne misliš da je vreme da stupiš u akciju, dok još možeš?

Ali nije mogla, u tome je stvar. Bila je zaleđena, opčinjena, blokirana nasred šina.

„Prestani!" izdrao se Sajr. „Ne treba da ga balaviš, već da ga nahraniš! Požuri, ako misliš da ga zadržiš!

Daj mu sisu! Hoćeš da dovedem dojilju? Mnogo njih jedva čeka da se prihvati tog posla!"

„To... neće... moći... dok... sam... ja... ŽIVA!" zavapila je Mija, kroz smeh. Ipak je prinela dete grudima.

Nestrpljivo je sklonila belu spavaćicu pružajući mu desnu dojku. Suzani je bilo jasno zašto je privlačila muškarce. Grudi su joj, čak i sada, bile savršeni brežuljci, prilagođene zadovoljavanju muške požude, više nego hranjenju bebe. Mija je prinela bebu dojci. Detence je za trenutak zbunjeno buljilo u nju.

Licem je dodirnulo dojku i odmah uzmaklo. Otvorilo je ružičasta usta, spustio glavu na dojku i počelo da sisa.

Pomilovala je detetove zamršene, krvave, crne kovrdže. Nije prestajala da se smeje. Suzani je njen smeh ličio na neprekidno vrištanje.

Čula je čangrljanje po podu, zvuk robotskog hoda. Automat je ličio na Andija robota glasnika - ista mršava dva metra visoka prilika, iste električne plave oči, isto člankovito, sjajno telo. U rukama je nosio veliku staklenu kutiju, ispunjenu zelenkastim svetlom.

„Čemu služi ta jebena stvar?" planuo je Sajr. Zvučao je gnevno i nepoverljivo.

„To je inkubator", objasnio je Skouter. „Hteo sam da bude tu, za svaki slučaj."

Okrenuo se da pogleda robota što je dodatno približio revolver Suzani. Znala je da joj se bolja šansa neće ukazati. Mijino momče sepromenilo, pre no što je stigla da je iskoristi.

4

Suzana je videla kako crveno svetlo puže niz dečakovu glatku kožu, od vrha glave do mrlje na desnom stopalu. Nije to bila pukotina već munja, električno pražnjenje iz deteta, Mogla se zakleti u to. Dete je ležalo uz Mijin spljošteni stomak sa usnama oko bradavice. Crvenu munja je ustupila mesto crnilu koje se uzdiglo i proširilo, pretvarajući detence u bezobličnog gnoma, negativ ružičaste bebice. Noge su se povukle, stopivši se sa stomakom. Glava je klizila naniže, povlačeći Mijinu dojku sa sobom. Vrat se urušio i naduo, kao žablji. Plave oči su pocrnele kao katran, nakon čega su nanovo poplavele.

Suzana je pokušala da vrisne, ali uzalud.

Tumori su se nadimali po detinjim slabinama. Pukli su. Iz njih su iznikle noge. Crveni beleg na peti još uvek se video, ali je sad prerastao u mehur nalik grimiznoj oznaci na trbuhu crne udovice. To ne treba da čudi jer se pred njima oblikovao pauk. Beba nije u potpunosti nestala. Na paukovim leđima izrasla je izbočina. Suzana je na njoj raspoznala maleno, izvitopereno lice i par plavetnih iskri, tragove očiju.

„Šta...?" pitala se Mija. Podigla se na laktove. Iz dojke je tekla krv. Beba je pila kao mleko, pohlepno lapćući svaku kap. Sajr je stajao pored nje, skamenjen, razjapljenih usta i izbuljenih očiju. Šta god da je očekivao - šta god da mu je nagovešteno - to nije bilo ovo. Deta je sa svog mesta u Suzani detinjasto likovala posmatrajući smetenog vođu nitkova. Ličio je na komičara Džeka Benija koji se trudi da nasmeje publiku.

Isprva je samo Mija shvatila šta se događa. Na licu joj se ogledao hladni užas i, najverovatnije, bol.

Povratila je osmeh, taj anđeoski madonin osmeh. Pomilovala je nakazu na grudima, crnog pauka sa malešnom ljudskog glavom i crvenim belegom na dlakavom trbuhu.

„Zar nije divan" povikala je. „Zar moj sin nije divan, blistaviji od letnjeg sunca!"

To su bile njene poslednje reči.

5

Njeno lice se nije zamrzlo, u pravom smislu te reči, već ukočilo. Obrazi, čelo i vrat, potamneli od napora neophodnih za donošenje deteta na svet, začas izbledeše do voštanog belila, dostojnog orhidejinih pupoljaka. Blistave oči se umiriše i zagledaše u jednu tačku. Suzani se najedanput učinilo da na postelji ne vidi ženu, već crtež žene. Istini za volju, izuzetan crtež, izveden na papiru, hitrim potezima crne krede, s nešto bledog kolorita.

Suzana se setila povratka u Plaza Park Hajat hotel posle prve šetnje bedemima zamka Nesklada i obilaska Fedika, posle poslednjeg razgovora s Mijom, pod zaštitom merlona. Setila se kako su se nebo, zamak i tvrdi kamen merlona rascepili pred njenim očima. Mijino lice se, baš kao da prati sled njenih misli, rascepilo od linije kose do brade. Ukočene i tupe oči kliznule su u stranu. Usne su se razvukle u ludački, nezamislivo široki osmeh. Iz sve šire pukotine posred lica nije potekla krv, već beli prah ustajalog mirisa. Suzana se setila retka iz dela T.S. Eliota (prazni čovek punjeni čovek s glavom punom slame) i Luisa Kerola (vi ste samo običan špil karata)

Mijin dantet je podigao neopisivu glavu s prvog obroka. Otvorio je krvlju obrubljena usta, uspravivši se.

Oslanjao se na majčin ispumpani stomak. Suzani se činilo da gornjim udovima navaljuje na nju.

Trijumfalno je zaskvičao. Da je u tom trenutku odlučilo da napadne i drugu ženu koja ga je nosila, Suzana Din bi umrla pored Mije. Umesto toga, kidisao je na oklembešenu dojku s koje je do malopre sisao. Čula je gnusno, vlažno mljackanje. Ne časeći ni časa, zaronio je u rupu. Belo, ljudsko lice je na neko vreme nestalo dok se Mija kupala u prašini koja je izbijala iz njene, sve manje, glave. Čuo se grub, gotovo industrijski zvuk. Suzana pomisli, Isisao je svu vlagu iz nje, svu preostalu vlagu. Pogledaj ga samol Pogledaj kako se nadimal Kao pijavica na konjskom vratu.

U tom času se začuo glas obojen neprimernim engleskim akcentom. Neko je govorio bogatom, umilnom intonacijom dobro obučenog batlera: „Oprostite, gospodo, ali da li je inkubator neophodan? Zaključio bih da se situacija unekoliko promenila, ako nemate ništa protiv."

To je prekinulo Suzaninu paralizu. Podigla se na jednu ruku, da bi ščepala Skouterov automatik. Cimnula ga je, ali pištolj nije hteo da izade iz futrole, zbog kožne opute. Pokretljivim kažiprstom je pronašla malo klizno dugme i oslobodila oružje. Upravila je pištolj, skupa s futrolom, ka Skouterovom grudnom košu.

„Šta se.." zaustio je, baš kad je povukla obarač. Istovremeno je svom snagom cimnula grudni opasač.

Kaiš oko doktorovog tela je izdržao, što se nije moglo reći za tanju oputu koja je držala automatik.

Suzana je u potpunosti ovladala pištoljem. Njegov vlasnik je padao na pod, zbunjeno posmatrajući zadimljenu rupu na belom kaputu. Odstrelila je Stroua i vampira iza njega, onog s električnim mačem.

Vampir je tupo zurio u pauka-boga tako sličnog bebi. Aura mu je tiho zgasla. Meso demonskog stvorenja povelo se za primerom aure, iščezlo je. Za njim nije ostalo ništa izuzev prazne košulje, zataknute u prazne farmerke, samo gomilica jeftine odeće.

„Ubijte je" vrisnuo je Sajr, hvatajući se za pištolj. „Ucmekajte kurvetinu"

Suzana se otkotrljala dalje od pauka sklupčanog oko sve sitnijeg tela majke. Pala je s kreveta, pokušavajući da se oslobodi šlema. Prostrelio je strahovit bol. Pomislila je da ga se neće osloboditi, da bi već narednog trenutka udarila o pod, konačno slobodna. Šlem je ostao da visi pored postelje, ukrašen vlatima njene kose. Paukoliko stvorenje je gnevno zapištalo kad se telo njegove majke nekontrolisano trznulo.

Suzana se otkotrljala ispod kreveta, bežeći od kanonade metaka. Jedno zrno je pogodilo krevetsku oprugu, uz oštar, metalni zvuk. Videla je dlakava stopala pacolike bolničarke i prostrelila odurno koleno.

Bolničarka je kriknula. Dala se u beg, cvileći i hramajući.

Sajr se nagnuo napred i uperio pištolj na improvizovani dvostruki krevet ispod Mijinog skvrčenog tela.

Otvorio je tri rupe u madracu. Spremao se da otvori četvrtu, ali mu je pauk nogom razderao masku na licu otkrivajući dlakavi obraz. Sajr je uz krik uzmakao. Pauk se okrenuo ka njemu i mjauknuo. Bela stvar na njegovim leđima - izraslina s ljudskim Iicem - posmatrala je Sajra, kao da želi da ga otera od budućeg obroka. Zatim se okrenuo neprepoznatljivoj ženi. Ličila je na ostatke drevne mumije, koja se u dodiru sa svežim vazduhom mrvila u prah.

„Primoran sam da konstatujem, da je situacija pomalo haotična", prokomentarisao je robot s inkubatorom. „Da li da se povučem? Možda je najbolje da se vratim nakon što se situacija raščisti."

Suzana je promenila pravac kretanja. Iskotrljala se ispod kreveta. Videla je dva nišča čoveka. Čučali su na petama. Sokoliki Džej, izgleda nije znao šta da radi. Da li da ode ili ostane? Suzana ga je jednim metkom resila svih nedoumica. Pogodila ga je u sitnu, smeđu glavu. Krv i perje poleteli su na sve strane.

Podigla se koliko god je mogla. Držala se za krevet nišaneći Skouterovim pištoljem i skinula četvoro.

Pacolika bolničarka i jedan od niščih ljudi dali su se u beg. Sajr je spustio oružje. Pokušavao je da se sakrije iza robota s inkubatorom.

Odstrelila je dva preostala vampira i niščeg čoveka s buldogovim licem. Ovaj poslednji, Haber, nije zaboravio Suzanu: zauzeo je dobar stav i vrebao priliku za čist hitac. Preduhitrila ga je. S dubokim zadovoljstvom gledala je kako pada na leđa. Pokazao se kao najopasniji protivnik.

„Madam, pitam se da li biste..." počeo je robot. Suzana je s dva brza hica ugasila plavu svetlost u električnim očima. Taj trik je naučila od Edija. Namah se oglasila nepodnošljivo bučna sirena. Pomislila je da će ogluveti, ako je bude dugo slušala.

„OSLEPLJEN SAM HICIMA IZ PIŠTOLJA!" zapevao je robot, ne napuštajući neprikladni želite li još jednu šolju čaja madam akcenat. „VIZIJA NULA. POTREBNA MIJE POMOĆ, ŠIFRA 7, KAŽEM POMOĆ!"

Sajr je odstupio od njega, visoko podignutih ruku. Suzana nije mogla da ga čuje zbog sirene i robotovog zapomaganja. Čitala je reči s kopilanovih usana: Predajem se, hoćeš li me poštedeti?

Nije ni znala da se nasmešila zabavljena ovom idejom. Bio je to turoban, nemilosrdan osmeh. Odašiljao je jasnu poruku: htela je da liže njene patrljke, onako kako je Mija lizala njegove čizme. Nije bilo vremena za tu vrstu zabave. Pročitao je zlehudu sudbinu u njenom osmehu. Okrenuo se i dao u beg. Suzana ga je pogodila dvaput u potiljak, jednom za Miju i drugi put za padrea Kalahana. Sajrova lobanja se razletela u oblaku krvi i mekog moždanog tkiva. Uhvatio se za zid i srušio stalažu punu opreme i zaliha. Na tlo je pao mrtav.

Suzana je nanišanila pauka-boga. Malena ljudska glava na crnim, grbavim leđima okrenula se ka njoj.

Pogiedao je plamtećim, plavim očima, neverovatno sličnim Rolandovim.

Ne, ne možeš! Ne možeš! Ja sam kraljev sin jedinac!

Ne mogu? odaslala mu je poruku, podižući automatik. O, šećeru, grdno... grdno... GREŠIŠl Revolver je progovorio odnekud iza njenih leđa, pre no što je stigla da povuče obarač. Zrno je zagrebalo po vratu. Reagovala je instinktivno. Okrenula se i bacila postrance na pod. Jedan od niščih ljudi u begu skupio je nešto hrabrosti i krenuo nazad. Smestila mu je par metaka u grudi, nateravši ga da zažali zbog naglo probudene hrabrosti.

Okrenula se, željna kavge - da, ovo je htela, za ovo je stvorena, ostaće večno zahvalna Rolandu zbog puta koji joj je pokazao - ali su protivnici bili u bekstvu ili ležali mrtvi. Pauk se spuštao s rodnog kreveta, hitro tabanajući. Za sobom je ostavio ostatke isceđenog majčinog tela. Nakratko je okrenuo majušnu glavu ka njoj.

Učinila si pametnu stvar kad si me zaobišla, čamugo, ili...

Zapucala je, ali se, trenutak pre toga, saplela o ruku sokolikog stvora. Zrno je malčice skrenulo. Otkinulo je jednu od osam nogu gnusnog stvorenja umesto da ga ubije. Iz mesta na kom se noga spajala s telom poteče žućkastocrvena tečnost. Više je ličila na gnoj nego na krv. Stvorenje je vrisnulo od bola i iznenadenja. Krik se jedva čuo pored zaglušujuće rike robotske sirene, ali je drugi deo jasno čula, u glavi.

Platičeš mi za ovo! Nateraču te da platiš uz očevu pomoč! Moličeš da te ubijemol Neće moći, šećeru, odgovorila mu je Suzana, projektujući sve pouzdanje kojim je raspolagala. Nije htela da stvorenje sazna da je Skouterov automatik ostao bez municije. Nanišanila je sa zaludnom rešenošću.

Pauk je brzo odskakutao od nje. Doskočio je iza zapomažućeg robota i pojurio ka vratima.

Dobro. Situacija nije sjajna, daleko je od najbolje. Ziva je, ni to nije mala stvar.

Šta je s činjenicom da je Sajrova ekipa pobijena ili u bekstvu? Ni to nije loše.

Odložila je Skouterov pištolj i izabrala drugi, valter PPK. Izvukla ga je iz Strouvog grudnog opasača.

Pretražila je džepove stvorenja i pronašla pola tuceta rezervnih šaržera. Kratko je razmišljala o vampirovom električnom maču. Ipak je odlučila da ga ne uvrsti u svoj arsenal. Najbolji rezultati se postižu oprobanim alatom.

Bezuspešno je pokušala da stupi u kontakt s Džejkom. Nije čula ni sopstvene misli. Okrenula se robotu.

„Hej, veliko momče! Isključi tu prokletu sirenu. Šta kažeš na taj predlog?"

Nije očekivala mnogo, ali je naredenje delovalo. Nastupila je divna, trenutna tišina, posebnog, svilenkastog kvaliteta. Tišina je korisna. Ako dođe do kontranapada, čuće ga. Šta je prava, prljava istina?

Nadala se kontra napadu, želela je da nagrnu. Nije marila za zdrav razum. Nišanila je, uzavrele krvi. Samo je borba važna.

Džejk! Džejk, čuješ li me, mladiću? Odgovori, ako čuješ veliku seku!) Ništa. Izgubio se i zvuk udaljene paljbe. Bio je van...

Uhvatila je kratku poruku, da lije to bila poruka?

Još važnije od toga, da li je to bio Džejk?

Nije mogla biti sigurna, ali je osećala da je tako. I poruka joj se činila nekako poznatom.

Sabrala je svu duhovnu moć za sledeći poziv. U tom času joj se javila blesava ideja, prejaka da bi bila intuitivna. Džejk se trudi da bude tih. On se... krije? Možda se sprema da napadne nekog iz zasede? Ideja je zvučala otkačeno, ali možda i u njemu krv sad vri. Nije znala šta se dešava. Dvoumila se, da li je hotimice poslao tu čudnu poruku ili mu se slučajno omakla. Bilo kako bilo, biće bolje da ga neko vreme ostavi na miru.

„Oslepljen sam hicima iz revolvera!" žalio se robot. Još je govorio glasno, ali ne preterano jako. „Ne vidim ništa i držim ovaj inkubator..."

„Baci ga", rekla je Suzana.

„Ali..."

„Baciga, limeni."

„Izuzetno mi je žao, devojko, zovem se Najdžel Batler i zbilja ne mogu..."

Suzana je iskoristila razgovor da se tiho pnkrade robotu. Stare veštine se ne zaboravljaju posle kraće ekskurzije u svet normalnih dvonožaca. Primakla mu se dovoljno blizu da pročita ime i serijski broj utisnut na torzo od hromiranog čelika.

„Najdžele DNK 45932, spusti tu jebenu staklenu kutiju, blagodarim."

Robot odmah ispod serijskog broja pisalo je DOMAĆI ispusti inkubator. Zacvileo je kad se stakleni predmet skrhao preko njegovih stopala.

Suzana se migoljila ka Najdželu. Nadvladala je instinktivni strah pre no što se uhvatila za troprstu, čeličnu šaku. Nastojala je da ubedi samu sebe da nema posla sa Andijem iz Kala Brin Stardžisa i da Najdžel ne može biti upoznat s Andijevom sudbinom. Robot-batler možda jeste, a možda i nije dovoljno sofisticiran da stremi osveti - Andi je to sigurno bio - ali čovek vazda zazire od nepoznatog.

Nadala se da je tako.

„Najdžele, podigni me."

Robot se sagnuo uz zujanje servomotora.

„Tako neće moći. Moraćeš da mi se približiš. Opkoljen si staklenim krhotinama."

„Oprostite madam, slep sam. Mislim da ste mi baš vi razneli oči."

A, to.

„Pa", rekla je, nadajući se da će nervoznim tonom prikriti strah. „Ne mogu ti nabaviti nove, ako me ne podigneš, zar ne? Mrdni dupe, pomozi mi. Nemoj da dangubiš."

Najdžel je stupio napred, kršeći stakliće. Koračao je vođen zvukom Suzaninog glasa. Borila se s nagonom da uzmakne. Domaći robot je nežno uzeo u naručje i podigao.

„Odnesi me do vrata."

„Madam, žao mi je, ali u Šesnaestici ima mnogo vrata. Pod zamkom ih ima još više."

Suzana nije mogla da prikrije znatiželju. „Koliko ih ima?"

Usledila je kratka pauza. „Rekao bih da je pet stotina i devedeset devet još uvek upotrebljivo." Odmah je izračunala da pet-devet-pet daje zbir od devetnaest. Što je jednako šasit.

„Hoćeš li me odneti do onih kroz koja sam prošla pre pucnjave?" Suzana je pokazala na drugi kraj dvorane.

„Hoću, madam. Nije mi teško. Izuzetno mi je žao što vam moram reći da vam to neće biti od pomoći", rekao je Najdžel otmenim glasom. „Vrata, NJUJORK#7/FEDIK su jednosmerna." Nova pauza. Releji su škljocali u čeličnoj kupoli robotske glave. „Izgorela su posle poslednje upotrebe. Hoću reći, stigla su do čistine na kraju puta."

„O, to je zbilja divno!" povikala je Suzana. Najdželova otkrovenja je nisu iznenadila. Setila se prodornog zujanja koje je čula pre no što ju je Sajr grubo gurnuo kroz vrata. Iako u krajnjoj nevolji, stekla je utisak da je aparatura na izdisaju. Crkla su. Odslužila su svoje. Baš divno!"

„Očitavam nervozu, madam.

„Prokleto si u pravu! Uznemirena sam! Dovoljan je problem što se prokletinja otvara samo u jednom pravcu! Sad više ne radi!"

„To bi bio veliki problem da nije drugih", napomenuo je Najdžel.

„Kojih drugih? Šta hoćeš da kažeš?"

„Govorim o vratima NJUJORK#9/FEDIK", nastavio je Najdžel. „U jednom trenutku je bilo trideset jednosmernih vrata Njujork-Fedik. Mislim da sad radi samo #9. Sve komande, relevantne za NJUJORK#7/FEDIK sad važe za #9."

Šasit, pomislila je... gotovo se pomolila u sebi. Mislim da govori o šasitu. O, bože, nadam se da je to tačno.

„Misliš na lozinke i slično, Najdžele?"

„Upravo tako, madam."

„Odnesi me do vrata 9."

„Kako zapovedate."

Najdžel je požurio stazom izmedu nekoliko stotina praznih kreveta. Bela posteljina svetlucala je pod sjajnim lampama. Dvorana se, u Suzaninoj mašti, začas ispunila vrištečom, uplašenom decom, upravo dovedenom iz Kala Brin Stardžisa, možda i iz susednih Kala. Nije videla jednu, več čitav bataljon pacolikih bolničarki. Grozničavo su se trudile da pričvrste šlemove na glave kidnapovane dece i počnu proces... kakav proces? Onaj koji će ih na neki način uništiti. Isisaće inteligenciju iz njihovih glava i osloboditi hormone rasta koji će ih zanavek uništiti. Suzana je pomislila da će se dečica oraspoložiti kad čuju prijatni glas u glavi, veselu dobrodošlicu u divni svet Nort Central Pozitroniksa i Sombre grup. Prestaće da plaču, nada će im zablistati u očima. Možda će pomisliti da su bolničarke u belim haljama dobre. Uprkos dlakavim, užasavajućim licima i žućkastim očnjacima, dobre koliko i glas fine, elektronske gospođe.

Uskoro će početi zujanje. Pojačavaće se na putu ka središtu dečjeg uma. Soba će se po ko zna koji put ispuniti uplašenim kricima...

„Madam? Kako ste?"

„Dobro sam. Zašto pitaš, Najdžele?"

„Učinilo mi se da ste zadrhtali."

„To sad nije važno. Odvedi me do njujorških vrata. Do onih koja još uvek rade."

6

Izašli su iz bolnice. Najdžel je hitrim koracima nosio dugim hodnicima.

Stigli su do vekovima nepokretnih liftova. U jednom od njih čučala je zatočena čelična kugla na metalnim nogama. Pogledala je Najdžela jantarnim očima i povikala, „Hmp! Hmp!" Najdžel je uzvratio istom merom „Hmp! Hmp!" Suzani se obratio poverljivim tonom, karakterističnim za osobe sklone ogovaranju koje govore o onima koji nemaju sreće: „To je nadzornik, zaglavljen je već osam stotina godina.

Verujem da mu je izgorela matična ploča. Jadničak! Ne prestaje da se trudi."

Najdžel je dvaput pitao da li postoje izgledi da njegove oči budu zamenjene. Suzana mu je prvi put rekla da ne zna. Drugi put je osetila blago sai žaljenje prema njemu (odlučila se za muški, umesto za ženski rod). Pitala ga je šta on misli o tome.

„Mislim da su dani moje aktivne službe najverovatnije odbrojani", rekao je i dodao nešto od čega su je podišli žmarci: „O, Nesklade!"

Braća Dijem su mrtva, pomislila je, sećajući se - sna? vizije? pogleda na Kulu? - nečeg iz vremena provedenog s Mijom ili uspomene na boravak u Oksfordu, Misisipi ili i jednog i drugog? Papa Dok Divalije je mrtav, Krista Mekalifje mrtva. Stiven Kingje mrtav. Čuveni pisac je nastradao na poslepodnevnoj šetnji, Nesklade, Kakva je to šteta!

Ko je Stiven King? Ko je Krista Mekalif, kad smo već kod toga?

Prošli su pored niščeg čoveka, prisutnog na porođaju Mijinog monstruma. Ležao je zgrčen na podu prašnjavog hodnika kao čovekoliki račić sa pištoljem u ruci i rupom u lobanji. Suzani pade na pamet da je počinio samoubistvo. To je imalo nekog smisla. Stvari su pošle po zlu, zar ne? Veliki Crveni Tata će biti mnogo ljut ako Mijina beba ne pronađe put. Biće ljut, čak i ako Mordred nađe put do kuće.

Pomislila je na njegovog drugog oca. Boravila je u svetu blizanaca i odraza. Smučilo joj se od onog što je znala. Mordred je blizanac, stvorenje uporedivo s Džekilom i Hajldom. Biće sa dva jastva. On ili ono je pamtilo lica dva oca.

Naišli su na još leševa. Suzani su sve pogibije ličile na samoubistvo. Pitala je Najdžela za mišljenje - na osnovu mirisa, recimo - ali se on držao rezervisano.

„Sta misliš, koliko ih još ima?" pitala ga je. Ratnička krv prestala je da vri, ali se nervoza vratila.

„Nema ih mnogo, madam. Mislim da je većina otišla dalje. Najverovatnije u Dervu."

„Šta je Derva?"

Najdžel je izjavio da mu je užasno žao, ali da je taj podatak poverljiv i da se do njega može doći samo pomoću odgovarajuće lozinke. Suzana je probala sa šasit, ali nije vredelo. Ni devetnaestica nije ništa postigla. Izgleda da će morati da se zadovolji podatkom da je većina neprijatelja otišla.

Najdžel je skrenuo levo, u novi hodnik sa vratima na obe strane. Navela ga je da stane da bi isprobala jedna od njih, ali nije našla ništa zanimljivo. Vodila su u odavno napuštenu kancelariju. Zaključila je to po debelom sloju prašine. Pažnju joj je privukao poster sa razigranim tinejdžerima. Ispod slike je bila reklamna poruka ispisana krupnim plavim slovima:

OVAMO, KUL FRAJERI I RAZIGRANE CURICE!

PLEŠITE S ALANOM FRIDOM!

KLIVLEND, OHAJO, OKTOBAR 1954.

Suzana je bila prilično sigurna da je izvođač na sceni bio Ričard Peniman. Poput svih posetilaca otmenih restorana, gajila je istinski prezir prema svim izvođačima koji su prašili žešće od Fila Oka. Oduvek je negovala posebnu naklonost prema Litl Ričardu: gud goli, mis Moli, ti stvarno voliš da igraš. To je pripisivala Detinom uticaju.

Da li su ovi ljudi koristili vrata da bi se pojavljivali na različitim gde i kada? Da li su, koristeći se snagom Zraka, od pojedinih nivoa Kule pravili turističke atrakcije?

Pitala je Najdžela. Rekao je da o tome ništa ne zna. Zvučao je tužno zbog gubitka očinjeg vida.

Konačno su stigli do kružne dvorane sa vratima koje vode u svim pravcima. Na podu je zatekla crnobele mermerne ploče, kakve je viđala u snovima u kojima je Mija hranila momče. Visoko iznad nje sijale su konstelacije električnih zvezda na sjajnoj, plavičastoj pozadini, prošaranoj mnogobrojnim pukotinama.

Mesto je podsećalo na Kolevku Luda i još više na Grand central stejšn. Čula je mučno krkljanje rashladnih uređaja u zidovima i osetila poznati miris. Identifikovala ga je, posle kraćeg oklevanja. Komet Klenser.

Sponzorisali su Pravu cenu, koju je ponekad gledala na televizije, kad bi se ujutru zatekla kući. „Ja sam Don Pardo, pozdravite domaćina, gospodina Bila Kalena!" Osetila je napad vrtoglavice i zatvorila oči.

Bil Kalen je mrtav. Don Pardo je mrtav. Maritn Luter King je mrtav, ustreljen je u Memfisu. Vladaj Nesklade!

O Hriste, ti glasovi, zar nikad neće prestati?

Otvorila je oči i ugledala vrata s natpisom ŠANGAJ/FEDIK i BOMBAJ/ FEDIK. Na jednima je stajao natpis DALAS (NOVEMBAR 1963)/FEDIK. Na ostalima su bili njoj nerazumljivi runski natpisi. Najdžel je stajao ispred natpisa koji se dao protumačiti.

NORT CENTRAL POZITRONIKS, LTD.

Njujork Fedik

Maksimalna bezbednost

Suzani je to već videla. Ispod poruke NEOPHODNA USMENA ŠIFRA zlokobno su svetlucala crvena slova:

#9 KONAČNA KOMANDA

7

Šta je vaša sledeća želja, madam?" pitao je Najdžel.

Spusti me dole, srculence.'

Za trenutak je pomislila šta bi učinila kad bi Najdžel odbio da izvrši naredenje, ali ovaj nije oklevao.

Domigoljila se do vrata, na stari način i spustila šake na njih. Dodirnula je nešto što nije bilo drvo, niti metal. Učinilo joj se da čuje veoma slab šum. Pomislila je da proba sa šasit - njenom verzijom, Sezame, otvori se ali se uzdržala od toga. Nije bilo kvake. Jednosmerna vrata bila su baš to, pomislila je, s njima nema kompromisa.

(.DŽEJK!)

Poslala je poruku svom snagom.

Nije bilo odgovora. Nije bilo ni one slabe besmislene reči. Čekala je još malo, zatim se okrenula i sela leđima oslonjena na vrata. Ispustila je šaržere između raširenih kolena i uzela valter PPK u desnu ruku.

Dobro oružje za svakog ko sedi leđima okrenut zaključanim vratima. Prijala joj je njegova težina u ruci.

Nekada davno sa saborcima je vežbala tehniku pasivnog otpora. Lezi na pod restorana, pokrij stomak i osetljive delove. Ne odgovaraj na udarce, psovke i uvrede. Pevaj u lancima, postojano kao more. Šta bi davnašnji saborci mislili, kad bi znali šta je postala?

Rekla je: „Znate šta? Baš me briga. Pasivni otpor je mrtav."

„Madam"

„Nije važno, Najdžele."

„Madam, zanima me..."

„Šta radim?"

„Tako je, madam."

„Čekam prijatelja, Limenko. Samo čekam prijatelja."

Mislila je da će je DNK 45932 podsetiti da se zove Najdžel, ali nije. Umesto toga, pitao je koliko dugo će čekati prijatelja. Rekla mu je da će ga čekati dok se pakao ne zaledi. Nastala je mrtva tišina. Najdžel se konačno oglasio: ».Mogu li da idem, madam?"

„Kako ćeš, kad ne vidiš?"

„Prebacio sam se na infracrveno svetlo. Ne daje istu sliku kao tri-X makrovizija, ali ću moći da stignem do prostora za opravku."

„Ima li tamo nekog, sposobnog da te opravi?" pitala je Suzana, s blagom znatiželjom. Pritisnula je dugme na osiguraču valtera. Gurnula ga je nazad, uživajući u metalnom škljocanju dobro nauljenog oružja.

,Ne znam, madam", odgovorio je Najdžel, „verovatnoća da se tako nešto desi je veoma mala, manja od jednog procenta. Ako niko ne dođe, čekaću, baš kao vi."

Klimnula je, najedanput umorna i duboko uverena da je ovo kraj velike potrage. Okončaće se baš ovde, pred vratima od nepoznatog materijala. Nisi valjda digla ruke? Odustajanje je za kukavice, ne pristaje revolverašima.

„Želim ti svako dobro, Najdžele - hvala ti što si me doneo. Dugi dani i prijatne noći. Nadam se da ćeš povratiti vid. Žao mi je što sam ti upucala oči. Bila sam u škripcu. Nisam znala na čijoj si strani."

„Želim vam sve najbolje, madam."

Suzana je klimnula. Najdžel je otklipasao, ostavivši je samu, naslonjenu na vrata što vode ka Njujorku.

Čekala je Džejka. Osluškivala je, tražeći ga.

Čula je samo zarđalo škripanje i teške uzdahe umiruće mašinerije u zidovima.

PETO POGLAVLJE
U DŽUNGLI, MOĆNOJ DŽUNGLI

1

Džejk samo iz jednog razloga nije pao pored padrea Kalahana. Preživeo je zbog straha da bi nišči ljudi i vampiri mogli ubiti Oja. Povikao je, bez mučnog oklevanja

(OJ, K MENI!)

svom mentalnom snagom. On je hitro potrčao pored njega. Džejk je prošao pored niščih ljudi opčinjenih kornjačicom. Išao je pravo prema vratima s natpisom SAMO ZA ZAPOSLENE. Iz polumračnog, narandžasto crvenog restorana stupili su u oblast osvetljenu sjajnim belim svetlom i ispunjenu teškim kuhinjskim mirisima. Zapahnula ga je vrela i vlažna para, (džungla) možda dobar uvod u ono što sledi (moćna džungla) a možda i ne. Vid mu se izoštrio, a zenice suzile. Našao se u kuhinji Diksi Piga. Nije je pohodio prvi put. Džejk je nedavno, pre dolaska Vukova u Kala Brin Stardžis, u snu sledio Suzanu (tačnije Miju). Pretraživala je veliku i napuštenu kuhinju, u potrazi za hranom, ovu kuhinju. Mesto je sad vrilo od života. Golema svinja okretala se na gvozdenom ražnju iznad vatre. Plamenovi su lizali ispod gvozdene rešetke, proždirući svaku kap masti. Na ogromnim bakarnim šporetima s obe strane ražnja pušili su se lonci veći od Džejka. Gnusno sivkasto stvorenje stajalo je pored jednog od njih, mešajući varjačom. Bilo je tako ružno da Džejk nije znao šta posmatra. S obe strane sivih, mesnatih usta štrčala je po jedna kljova. Nosilo je prljavu kuhinjsku kecelju i glomazni kuvarski šešir, što ga je činilo još grotesknijim, dodajući poslednji sloj užasa. Iza ove prilike nazreo je dva stvorenja, gotovo izgubljena u kuhinjskim isparenjima. Prala su sudove pored velike sudopere s dva bazena. Nosila su marame oko vrata. Jedno je bilo ljudsko biće, dečak od nekih sedamnaest godina, a drugo neka vrsta monstruozne mačke koja hoda na dve noge.

„Vai, vai, los mostrospubes, tre cannits enfouns" brecnuo se kljovasti šef kuhinje na sudopere. Nije primetio Džejka. Jedan od njih - mačak - jeste. Zasiktao je i povukao uši unazad. Džejk je, bez razmišljanja, bacio orizu desnom rukom. Pevajući je proletela kroz sparnu atmosferu kuhinje i prošla kroz mačji vrat kao nož kroz slaninu. Glava je pljesnula u sudoperu. Zelene oči su još uvek znatiželjno posmatrale svet.

„San fai, can dit los" urliknuo je šef kuhinje. Činilo se da je nesvestan okoline ili nesposoban da shvati događaje. Okrenuo se ka Džejku. Plavosive oči ispod dugog izbrazdanog čela upućivale su na razum.

Džejk je uvideo s čim ima posla. Suočio se s čudovišnim, inteligentnim divljim veprom. Ogavni stvor je pekao sopstvenu vrstu. To je normalna pojava u Diksi Pigu.

„Can foh pube aintet canfah! She-sopan! Vai" Obraćao se Džejku. Nastavio je, kao da se trudi da doprinese ludačkoj atmosferi: „Ako si došo da ribaš, počinji"

Šef kuhinje nije obraćao pažnju na vrištanje preostalog kuhinjskog momka. Očigledno je verovao da će pridošlica, nakon što je pogubio kuhinjskog pomoćnika, zauzeti njegovo mesto.

Džejk je zavitlao drugi poslužavnik. Zario se u vrat divljeg vepra i prekinuo blebetanje. Nekoliko litara krvi prosulo se po peći sa desne strane. Šištala je i odavala ogavni, gorki miris. Veprova glava kliznula je nalevo i unazad, ali nije otpala. Stvorenje - visoko bar dva metra i deset centimetara -učini dva teturava koraka ulevo i zagrli svinju na ražnju. Glava se još malo olabavila i pala preko desnog ramena šefa kuhinje u ostavci. Jedno oko je gledalo na maglom obavijena fluorescentna svetla. Vrelina je zalepila kuvareve ruke za pečenicu. Šake su počele da se tope. Stvorenje se prevalilo u vatru, koja je smesta zahvatila belu tuniku.

Džejk se okrenuo na vreme da vidi dečaka-sudoperu. Nasrnuo je naoružan mesarskim nožem i satarom.

Dohvatio je rizu iz torbe. Nije bacio smrtonosno oružje. Oglušio se o glas u svojoj glavi koji ga je nagonio da krene dalje, nakon što kopilana počasti onim što je Margaret Ajzenhart zvala „dubokim pošišivanjem". Taj izraz je silno veselio Sestre orize. Suzdržao se, iako je silno želeo da ga baci.

Video je mladića, blede, žućkaste kože, pod sjajnim kuhinjskim svetlima. Izgledao je užasnuto i neuhranjeno. Mladić se zaustavio nakon što je Džejk preteći podigao poslužavnik. Nije gledao na rizu već na Oja koji je stajao između Džejkovih nogu. Bamburovo nakostrešeno krzno činilo ga je dvaput većim.

Iskeženi, šiljati zubi samo su doprinosili neugodnom utisku.

„Da li..." počeo je Džejk, ali ga je prekinuo udarac. Vrata prema restoranu uz tresak su se otvorila. Nišči čovek uleteo je unutra. Dečak je bez oklevanja zavitlao poslužavnik. Zacvileo je po masnom, gustom vazduhu i otkinuo glavu napadaču, tik iznad Adamove jabučice. Bezglavo telo zateturalo se ulevo, a zatim udesno, kao komedijaš u vodvilju koji mami aplauz publike. Obezglavljeni leš je posle par nespretnih koraka tresnuo o pod.

Džejk je stajao s poslužavnicima prekršenim na grudima u položaju koji je sai Ajzenhart zvala „punjenje" i budno motrio sudoperu. Mladić je ispuštao nož i sataru. Ne izgleda opasno, pomisli Džejk. Progovorio je. Ovaj put je uspeo da dovrši rečenicu. „Govoriš li engleski?"

„Dar", rekao je dečak. Ispustio je sataru, da bi načinio znak, blago razdvojenim i vodom izgrizenim, palcem i kažiprstom. „Ali samo mulo. Naučio sam otkad sam došo." Ispustio je i sataru na kuhinjski pod.

„Dolaziš li iz Srednjeg sveta?" pitao je Džejk. „Odande si, zar ne?"

Mladić očigledno nije bio mnogo bistar („Nije materijal za kviz", prezirno bi zafrktao Elmer Čembers).

Bio je dovoljno pametan za nostalgiju. Džejk je, uprkos mladićevom strahu, opazio blesak tog osećanja u dečakovim očima. „Dar", rekao je. „Ja sam iz Ludviga, znaš."

„To je pored Luda?"

„Severno od njega, sviđalo ti se to ili ne", rekao je sudopera. „'Oćeš da me ubiješ, momak? Ne želim da umrem, ovako jadan i nikakav."

„Neću te ubiti ako budeš govorio istinu. Da li je ovuda prošla neka žena?"

Sudopera je progovorio posle kraćeg oklevanja: „Jašta je. Držali su je Sajrovi ijudi. Nije mogla da hoda, glava joj se ljuljala..." Ilustrovao je priču cimanjem glave. Zbilja je ličio na seoskog idiota. Džejk se setio Šimija iz Rolandovih pripovesti o danima provedenim u Mehisu.

„Nije bila mrtva."

„Jok, čuo sam kako diše."

Džejk je motrio na vrata. Niko nije pokušao da upadne. Ipak. Trebalo bi da pode, ali...

„Jokabim, san ja, sin Hosa."

„Slušaj me Jokabime, iza onih vrata je široki svet, Njujork. Tamo pubiće čeka sloboda. Predlažem ti da se izgubiš u njemu dok još možeš."

„Vratili bi me nazad i odrali živog."

„Ne, ne razumeš koliko je veliki. Kao Lud, kad je bio..."

Posmatrao je Jokabimovo tupo lice i pomislio, Ne, ja ne razumem. Nadrljaću, ako produžim dagubim vreme, ubeđujući ga da klisne...

Vrata ka restoranu su se uz tresak otvorila. Nišči ljudi su ovaj put pokušali da se probiju u većem broju, tiskajući se kroz uski otvor. Džejk je bacio oba poslužavnika. Gledao je kako se mimoilaze u sparnom vazduhu, obezglavljujući nasrtljive pridošlice. Džejk je u Pajperu učio o bici u Termopilskom klancu. Grci su tamo zaustavili deset puta brojniju persijsku armiju. Nametnuli su Persijancima boj u uskom planinskom prolazu. On je imao ova vrata. Neprijatelji nemaju izbora do da nasrću pojedinačno ili u parovima. Stvari će se promeniti samo ako nadu način da mu priđu s leđa. Dotle će ih mirno skidati, jednog po jednog.

Dok mu ne nestane oriza.

„Pištolji?" pitao je Jokabima. „Ima li pištolja u kuhinji?"

Jokabim je odmahnuo glavom. Njegov izraz mogao je značiti Nema pištolja u kuhinji ili Nemam pojma.

„U redu, idem", rekao je. „Ako ne kreneš, dok možeš, Jokabime, gluplji si no što izgledaš. Što znači da si i te kakva budala. Iza tih vrata ima video-igara, momče - razmisli o tome."

Džejk je napokon odustao, suočen s Jokabimovim ćutanjem i tupim, bezizražajnim pogledom. Hteo je da izda naredbu Oju kad mu se neko obratio kroz zatvorana vrata.

„Hej, momče." Govorio je grubo, samouvereno, proračunato. Džejk je pomislio da je to glas čoveka koji bi te ubio za petaka, ili ti iza leđa povalio devojku. „Tvoj prijatelj pop je mrtav. Pop je, u stvari,poručkan.

Izađi odatle, bez glupiranja, možda nećeš poslužiti kao desert."

„Okreni ga postrance i nabij sebi u dupe", povikao je Džejk tako snažno da je razrušio Jokabimov zid gluposti. Mladić se jako uznemirio.

„Ovo ti je poslednja šansa", orio se grubi, samouvereni glas. „Izađi."

„Udi ti ovamo!" prkosio mu je Džejk. „Imam još mnogo tanjira!" Osetio je ludačku želju da pojuri napred, provali vrata i prenese bitku među nišče ljude u restoranu. Roland tu ideju ne bi smatrao ludom.

Iznenadio bih ih. Imao bi dobre šanse da ih uplaši i parališe sa pola tuceta znalački bačenih poslužavnika i zdimi napolje.

Problem su monstrumi koji su se gostili iza tapiserije. Vampiri. Znao je da oni ne paniče. Nešto mu je govorila da bi bio mrtav da su drevni navalili u kuhinju (možda ih samo nedostatak znatiželje drži u trpezariji to i poslednji ostaci padreovog leša), kao i Jokabim, kad smo kod toga.

Spustio se na koleno mrmljajući „Oje, potraži Suzanu!" Pojačao je naredenje živom mentalnom slikom.

Bambur je odmerio Jokabima nepoverljivim pogledom i počeo da njuška po podu. Džejk se pobojao da bambur neće biti u stanju da pronađe miris, zato što je pod sveže opran. Oj je ispustio kratki krik. Više je ličio na lavež psa, nego na ljudsku reč. Krenuo je sredinom kuhinje, njuškajući do između šporeta i radnih stolova. Pažljivo je zaobišao leš monstruoznog čoveka-vepra.

„Slušaj 'vamo, malo kopile!" povikao je nišči čovek s druge strane vrata. „Gubim strpljenje!"

„Sjajno!" povikao je Džejk. „Samo ti navali! Videćemo kako ćeš proći!"

Posmatrao je Jokabima s prstom na usnama. Hteo je da se okrene i da u beg, ali nije znao da li će sudopera obavestiti one u restoranu da su dečak i bambur napustili Termopilski klanac. Mladić je nešto šapnuo.

„Šta si rekao?" pitao je zbunjeni Džejk. Učinilo mu se da je dečak rekao pazi se mentalne zamke, ali to nije imalo smisla, zar ne?

„Pazi se mentalne zamke", ponovio je Jokabim, ovaj put znatno glasnije. Okrenuo se šerpama i loncima.

„Kakve mentalne zamke?" pitao je Džejk, ali se Jokabim pravio da ga ne čuje. Džejk nije imao vremena za unakrsno ispitivanje. Potrčao je za bamburom. Neprestano se osvrtao. Hteo je da prvi sazna ako se par niščih ljudi pojavi u kuhinji.

Nestao je iza vrata kuhinjske ostave, mračne prostorije prepune visoko naslaganih kutija, neometan od progonilaca. Mirisala je na kafu i začine. Podsećala ga je na magacin iza bakalnice u Ist Stonhemu, samo što je ostava Diksi Piga bila čistija.

2

Opazio je zatvorena vrata u ćošku ostave. Otvarala su se na stepenište obloženo pločicama. Vodilo je neznano kud. Osvetljavale su ga čkiljave sijalice iza prljavih, insektima zamućenih, stakala. Oj se stuštio niza stepenice, bez trunke oklevanja. Zadnjica mu se smešno klatila gore dole. Džejk je znao da bambur sledi Suzanu. Hvatao je mentalne slike iz prijateljevog uma.

Pokušao je da izbroji stepenike i odustao posle sto dvadesetog. Pitao se dali su još uvek u Njujorku (ili ispod njega). Namah mu se učinilo da čuje daleku, tihu tutnjavu podzemne železnice.

Konačno su stigli do kraja stepeništa. Našli su se u velikoj, zasvođenoj prostoriji sličnoj ogromnom hotelskom predvorju. Oj je pojurio preko nje, vredno njuškajući, dok mu se rep ljuljao napred-nazad.

Ugledao je kiosk na suprotnom kraju prostorije sa prašnjavim natpisom u zapuštenom izlogu POSLEDNJA PRILIKA ZA KUPOVINU NJUJORŠKIH SUVENIRA i još jednim POSETITE NAS 11. SEPTEMBRA 2001! JOŠ UVEK IMA KARATA ZA OVU DIVNU PREDSTAVU! ASTMATIČARIMA ULAZ ZABRANJEN. LEKARSKA POTVRDA OBAVEZNA! Džejk se isprva zanimao za izuzetni događaj od 11. septembra 2001 godine, ali je ubrzo shvatio da ne želi da zna pojedinosti.

Neko mu je progovorio direktno u uvo: Hej! Hej, Pozitronska damo! Da li sijoš tul Džejk nije znao ništa o Pozitronskoj dami, ali je prepoznao glas.

Suzanal povikao je, zaustavivši se pored turističkog kioska. Zadovoljni osmeh je blesnuo na dečakovom nervoznom licu. Ponovo je ličio na dete. Suz, jesi li tu?

Čuo je njen uzvik radosnog iznenadenja.

Oj se okrenuo i nestrpljivo zalajao Ejk-Ejk. Video je da ga dečak ne sledi u stopu. Dečak je na trenutak zaboravio na njega.

„Čuo sam te!" povikao je. „Najzad! Bože, s kim si pričala? Nastavi da vičeš. Tako ću te lakše..."

Neko je povikao, negde iza njega, verovatno na vrhu dugog stepeništa, možda na prvim stepenicama,

„To je on!" Čuo je daleku pucnjavu. Užasnuo se, zato što je nešto puzalo njegovim umom. Nečija mentalna ruka. Pomislio je da se radi o niščem čoveku s kojim je saobraćao kroz zatvorena vrata. Nitkov je pronašao brojčanik u nekoj vrsti Dogana Džejka Čembersa. Petljao je oko njega. Pokušavao je (da me zaustavi, da me zarobi u mestu, da zalepi stopala za pod) da ga zaustavi. Uspeo je u svom naumu zato što se otvorio, dok je primao i odašiljao...

Džejk! Džejk, gde si?

Nije imao kad da joj odgovori. Jednom je pokušao da otvori nepronađena vrata u Pećini glasova. Prizvao je viziju miliona otvorenih vrata. Sad je prizvao sliku jednih koja se zatvaraju, uz zvuk sličan božjem soničnom bumu.

Učinio je to u poslednji čas. Stopala su mu još tren ostala prikovana za prašnjavo tlo. Nešto je vrisnulo u agoniji i uzmaklo od njega. Pustilo ga je.

Pokrenuo se, isprva nervozno, a zatim sve brže i umešnije. Bože, jedva se izvukao! Cuo je kako ga Suzana doziva iz velike daljine, ali nije smeo da odgovori. Mogao je samo da se nada da će Oj moći da prati njen miris i da neće prestati da ga poziva.

3

Nije znao kad je zapevao pesmu s radija gospođe Šo, ali je zapevao ubrzo nakon Suzaninog poslednjeg, prigušenog krika. To vam je kao da pokušavate da odredite trenutak nastanka glavobolje ili tačno vreme u kom ste zaradili prehladu. Bio je siguran da čuje pucnjavu i zujanje rikošeta, ali je to bio dalek, pozadinski zvuk. Prestao je da zaleže (i da se osvrće za sobom). Oj je napredovao mnogo brže. Bambur se zbilja trudio. Mašinerija je brundala i stenjala u dubini zemlje. Opazio je čelične šine na tlu. To ga je nateralo da zaključi da je ovuda prolazio tramvaj ili neka vrsta šinskog prevoza. Prolazio je pored natpisa na zidovima, razmeštenih na pravilnom odstojanju (SLEDEĆA STANICA PATRICIJA; FEDIK; IMATE LI PLAVUPROPUSNICU?). Pločice su na nekim mestima otpale, falilo je nešto tramvajskih šina. Na tlu je ponegde nailazio na barice drevne, kiselkaste vode. Prošli su pored dva-tri nepokretna vozila. Ličila su na hibride između kolica za golf i otvorenih vagona. Prošli su pored robota u obliku lale, s crvenim lampama umesto očiju. Ispustio je krkljavi glas, koji je ličio na stoj. Džejk je podigao orize, ne znajući mogu li poslužiti u borbi s takvim protivnikom, ali je naprava ostala nepokretna. Izgleda da je poslednji treptaj crvenih lampica istrošio svu energiju iz baterija, energetskih ćelija, atomskih šipki ili bog te pita kakvog energetskog izvora. Povremeno je nailazio na grafite, s poznatim tekstom. Prvi je bio SVI SE KLANJAJU GRIMIZNOM KRALJU, s crvenim okom iznad svakog i. Drugi je bio BANGO TVOR, '84. Čoveče, pomisli zbunjeni Džejk, taj momak Bango svuda zabada nos. Shvatio je da poluglasno pevuši. Nisu to bile razgovetne reči, već stari, jedva zapamćeni refren iz jedne od pesama sa kuhinjskog radija gospođe Šo:

„A-vimveh, a-vimveh, a-vii-mmm-mmm-veeh..."

Prestao je da peva, uplašen tihim, magičnim napevom i naredio Oju da stane. „Moram da odzviždim, momče."

„Oj!" Zabačene uši i sjajne oči odaslali su ostatak poruke: Nemoj dugo. Džejk je šarao mlazom po popločanom zidu i zelenkastoj štroki između pločica. Osluškivao je zvuke potere. Imao je šta da čuje.

Koliko ih je? Kakav je sastav ekipe? Roland bi verovatno znao odgovore na ova pitanja, ali ne i Džejk.

Odjek koraka stvarao je utisak bataljona.

Pade mu na pamet, dok je otresao alatku, kako padre to više nikad neće raditi, niti će se nasmešiti, pripretiti prstom ili se prekrstiti pre jela. Ubili su ga. Uzeli su mu život. Prekinuli su mu puls i disanje.

Padre je iščezao iz priče. Možda će ga još koji put videti u snovima. Džejk se rasplakao. Suze su ga, baš kao osmeh od malopre, učinile sličnim detetu. Oj se okrenuo prema njemu s izrazom iskrene zabrinutosti. Bambur je bio krajnje nestrpljiv da produži put.

„Dobro sam", rekao je Džejk, zakopčavajući šlic. Obrisao je suze nadlanicom. Nije bio dobro. Bio je više nego tužan, više nego gnevan i više nego uplašen zbog niščih ljudi na svom tragu. Shvatio je da nije samo tužan, već i gladan, kad mu je opao nivo adrenalina. Bio je jako umoran. Umoran? Teturao se na rubu iscrpljenosti. Zaboravio je kad se poslednji put naspavao. Sećao se kako je proleteo kroz njujorška vrata, kako je Oj zamalo nastradao pod točkovima taksija, sveštenika boga-bombe koji je imenom podsećao na Džimija Kegnija koji igra Džordža M. Kohana u starom crnobelom filmu kojeg je gledao na televiziji kad je bio mali. U tom filmu je bila pesma o momku po imenu Harigan: H-A-duplo R-I; Harigan, to sam ja.

Sećao se svega toga, ali ne i kada je poslednji put pojeo pristojan...

„Ejk" Oj je lajao, neumitno kao sudbina. Ako bamburi imaju tačku lomljenja, pomislio je Džejk, Oj je još daleko od nje. „Ejk-Ejk"

„Da-da", složio se i odgurnuo od zida. „Ejk-Ejk će sad potrčati-potrčati. Hajde. Pronadi Suzanu."

Hteo je da se odgega, ali to najverovatnije ne bi bilo dovoljno, kao ni obično hodanje. Naterao je noge u kas. Zapevao je sebi u bradu, razgovetnu pesmu: „U džungli, moćnoj džungli, lav večeras spava... U džungli, tihoj džungli, lav večeras spava... ohhh..." prešaltovao se na besmislenu reč vimveh, vimveh, vimveh, s kuhinjskog radija, vazda nameštenog na WCBS stanicu sa starim hitovima... da li su se sećanja na neki film prikačila uz uspomenu na ovu pesmu? Ne na onu iz Jenki Dudl Dendija već iz nekog drugog filma? Onog sa strašnim čudovištima? Onog kog je video kad je bio mali, možda još uvek u (krpama) pelenama?

„Pored sela, tihog sela, lav večeras spava... Pored sela, mirnog sela, lav večeras spava... UH-oh, a-vimveh, a-vimveh..."

Zastao je, teško dišući. Trljao je bolne slabine. Javio se grč. Nije bio strašan, bar ne još, niti dovoljno snažan da ga zaustavi. Ali ta štroka... ta zelenkasta štroka što curka između pločica... curila je između drevne opeke i keramike zato što je (džungla) duboko ispod grada u katakombama (vimveh) ili...

„Oj", rekao je, govoreći kroz stisnute usne. Bože, kako je žedan! „Oj, ovo nije štroka, to je trava. Možda je u pitanju korov... ili..."

Džejk je jedva čuo Oja. Bambur je lajao njegovo ime. Čuo je sve bliže korake progonilaca. Čvrsto je rešio da i njih ignoriše. Trava raste iz zida pokrivenog pločicama. Prekrila je čitav zid.

Spustio je pogled i opazio još sjajno zelene, gotovo purpurne, trave pod fluorescentnim svetlom. Rasla je i na podu. Video je i parčiće i krhotine keramičkih pločica, spomen na drevne ljude, na pretke koji su živeli i gradili pre no što je Zrak popustio i pre no što je svet pošao dalje.

Sagnuo se i posegnuo prema travi. Napunio je šaku oštrim krhotinama pločica, pomešanih sa zemljom, zemljom iz (džungle) duboke katakombe ili grobnice ili...

Insekt je gmizao preko grumenja zemlje koje je podigao, insekt s crvenim belegom na leđima. Džejk ga je odbacio od sebe s gadljivim krikom. Podsećao ga je na krvavi osmeh. Kraljev beleg! Vaistinu! Pribrao se i uvideo da kleči oslonjen o koleno i sprovodi arheološko istraživanje, kao glavni junak iz starog filma, dok psi-goniči njuškajući jure njegovim tragom. Oj ga je zabrinuto posmatrao. „Ejk! Ejk-Ejk."

„Imaš pravo", rekao je, podigavši se. „Dolazim. Ali, Oje... kakvo je ovo mesto?"

Oju nije bilo jasno otkud zabrinutost u kadinhovom glasu. Video je isto što i ranije, mirisao je isto što i ranije: njen miris, trag koji je sledio po dečakovom nalogu. Bio je svežiji. Potrčao je ka sve bližem cilju.

4

Džejk je zastao pet minuta kasnije. Povikao je, „Oj! Čekaj malo!"

Grč u slabinama se vratio, snažniji nego pre, ali nedovoljno snažan da ga zaustavi. Sve se promenilo. Ili se menjalo. Bog neka mu je na pomoći. Razumeo je pravac promena.

Fluorescentna svetlost još je sijala iznad njega, ali su pločice nestajale pod zelenim pokrivačem. Vazduh je postao gust i vlažan. Natopio mu je košulju, koja se zalepila uz telo. Divni narandžasti leptir zapanjujuče veličine preleteo je tik ispred njega. Lako je izbegao Džejkov pokušaj da ga uhvati, lako i elegantno.

Popločani hodnik preobrazio se u prašumsku stazu. Vodila je do šumske čistine, nepravilnog otvora u gustišu. Nazirao je divovska drevna stabla u magli na kraju čistine, obrasla mahovinom i isprepletanim lijanama. Video je džinovsku paprat i deliće nebeskog svoda kroz gusti, lisnati pokrivač. Znao je da je pod Njujorkom, mora biti pod Njujorkom, ali...

Čuo je cerekanje majmuna. Zvuk je dopirao iz neposredne blizine. Džejk se trgao i pogledao gore, uveren da će iznad sebe videti iscereno majmunsko lice. Razlegao se lavlji urlik, koji mu je sledio krv u žilama.

Taj četvoronožac sigurno nije spavao.

Hteo je da se povuče, punom brzinom, ali je uvideo da nema kud. Nišči ljudi (verovatno predvođeni tipom koji mu je rekao da je padre poručkan) stižu njegovim tragom. Oj ga je posmatrao s velikim nestrpljenjem. Hteo je da nastave dalje. Bambur nije glup, ipak nije pokazivao uzbuđenje ili strah pred onim što ih očekuje na stazi.

Oj nije shvatao dečakov problem. Znao je da je umoran - namirisao je to - ali je znao da je Ejk uplašen.

Zašto? U hodniku je vrvelo od ljudskih mirisa, ali ih Oj nije smatrao neposrednom opasnošću. Sem toga, njen miris je ovde. Veoma svež. Parao mu je nozdrve.

„Ejk! ponovo je zalajao.

Džejk je prestao da diše. „Dobro", rekao je, osvrćući se okolo. „Dobro. Idemo, ali polako."

„Ko", ponovio je Oj. Čak ni Džejku nije promaklo bamburovo neslaganje.

Dečak je krenuo dalje samo zato što nije imao kud. Hodao je zaraslom stazom uz padinu (Oj je video isto što i u početku, savršeno prav, popločan hodnik) ka lijanama i papratima oivičenoj čistini, ka ludačkom cerekanju majmuna i zaglušujućoj rici skrivenog lava. Po glavi mu se motala pesma (u selu... u džungli... ćuti drago moje, ne budi drago moje...) setio se imena pesme, čak i imena grupe (to su Tokensi „Lav večeras spava", nestali su s top lista, ali ne i iz naših srca) Pevali su, ali u kom filmu? Kako se zvaše taj prokleti fi...

Stigao je na vrh padine, do ruba čistine. Gledao je kroz tapiseriju od širokog zelenog lišća i sjajnog purpurnog cveća (maleni zeleni crv migoljio je ka središtu jednog od njih), u tom času se setio imena filma. Koža mu se naježila od potiljka pa do stopala. Posmatrao je kako prvi dinosaur izlazi iz džungle (moćne džungle) i stupa na čistinu.

5

Nekada davno

(dalek i sićušan)

kad je bio mali

(malo za tebe i malo za mene)

Nekada davno kad je mama otišla u Montreal sa umetničkim klubom, a tata u Vegas na premijere jesenjih programa

(džem i čaj od kupina)

Nekad davno kad je Bama imao četiri...

6

Tako ga je zvala jedina svetla tačka

(gospođa Šo gospoda Greta Šo)

u njegovom životu. Sekla je korice sa sendviča i lepila njegove crteže iz vrtiča magnetima, u obliku malog plastičnog drveća. Zvala ga je Bama, imenom koje mu je mnogo značilo zato što ga je otac jednog pijanog subotnjeg popodneva naučio da peva „Hajde, hajde, bacite se na nas, mi ne bežimo, mi se ne skrivamo, mi smo Bama krimson tajd!"

Nazvala ga je Bama. Toje njegovo tajno ime. To što ga oni znaju, a niko drugi ne, stvara iluziju prostora u koji samo on ima pristup, sigurnu kuču u zastrašujućoj šumi, u kojoj razigrane senke liče na monstrume, bauke i tigrove.

(„Tigar, tigar, užagrenih očiju", peva mati, zato što misli da je to dobra uspavanka, kao i „Čuću zujanje muve... kad umrem." Bama Čembersa od tih pesama podilaze žmarci, iako joj to nikad nije rekao.

Ponekad leži u krevetu noću ili posle podne misleći, evo sad će zazujati muva, insekt smrtovesnik. Srce će mi stati i jezik upasti u ždrelo kao kamen u bunar. Trudi se da porekne neprijatna sećanja.) Lepo je imati tajno ime. Kad je saznao da mama ide u Montreal zbog umetnosti, a otac u Vegas da pomogne u promociji novih emisija, moli majku da pita gospodu Gretu Šo da ostane s njim. Mama konačno popušta. Mali Džejki zna dagospoda Šo nije njegova majka To mu je nekoliko puta ponovila.

(„Nadam se da znašda nisam tvoja majka, Bama", rekla je, pružajući mu tanjir. Na tanjiru jesendvičs puterom od kikirikija, slaninom i bananama. Korice su odstranjenje, onako kako samo Greta Šo zna, „to nije u opisu mog posla") (Džejki - samo što je on sad Bama, ona ga tako zove - ne zna kako da joj kaže da to zna. Zna on to, i te kako zna. Živeće s tim dok ne naidu prave stvari ili dovoljno ne odraste da prevlada strah od muve smrtovesnice)

Džejki kaže Ne brini se, dobro sam, ali mu je drago što je gospođa So tu, a ne neka od devojaka u minićima. Povazdan se igraju s kosom, nanose karmin i ne daju ni pet para za njega. Ne znaju da je u najdubljim otkucajima srca Bama. Bože kakoje ta mala Dejzi Me (;tako je njegov otac zvao sve devojke) glupa glupa glupa. Gospođa Šo nije glupa. Gospoda Šo mu poslužuje obrok koji nekad zove Popodnevni ili čak Uzvišeni čaj. Obrok se uvek razlikovao, tvrdi sir i voće, sendvič bez korica, krem od zaslađenih jaja i kolač, ostatak posluženja sa sinoćnje zabave. Posluživala ga je uz istu pesmu: „Zalogajčić dalek i sićušan, malo za tebe, malo za mene, džem i čaj od kupina."

Ima televizor u sobi. Svakog dana, kad roditelji nisu kod kuće odnosi užinu u sobu i gleda gleda gleda i sluša njen radio u kuhinji, uvek stare hitove, uvek WCBS. Ponekad čuje i nju, gospođu Gretu Šo kako peva sa For Sizons Vandom Džekson Lijem "Je-Je" Dorsijem. Ponekad zamišlja kako su mu roditelji izginuli u avionskoj nesreći i da je ona nekako postala njegova majka. Zovega siroto malo momče i jadno izgubljeno mladunče. Dolazi do magičnog preobražaja, voliga umesto da se samo brine o njemu, voliga voli ga voliga onako kako on voli nju, onaje njegova majka (ili njegova žena,još ne uvida razliku). Zovega Bama umesto dušice (kao njegova prava majka) Ili daso (kao njegov otac) zabavlja se sličnim razmišljanjima, ležeći u krevetu, iako zna da je to glupo. Takva razmišljanja razgone popišane misli o muvi smrtovesnici koja će zazujati iznad njegovog leša kad umre sajezikom upalim u grlo, kao kamen u bunar. Posle podne kad se vrati kući iz školice (izaći će odatle pre no što nauči da se pravilno kaže predškolskoj gleda Film od milion dolara u svojoj sobi. U terminu za Film od milion dolara puštaju istifilm u isto vreme - četiri popodne - svakog dana u nedelji. Nedelju dana pre no što su roditelji otišli a gospoda Greta Šo ostala preko noći umesto da ode kući.

(O kakvog li blagoslova. Gospoda Greta Šo negira Nesklad, možeš li reći amin) Svakogdana slušao je muziku iz dva izvora, stare hitove u kuhinji (WCBS možeš li reći Bog-bomba) i Džejmsa Kegnija na televiziji. Kočoperio se na derbiju pevajući Harigan - H-A-duplo R-I, Harigan, to sam ja.' Tvrdio je da je baš on pravi, nećak ujka Sema.

Stiže nova nedelja, nedelja bez roditelja i novi film. Usrd se od straha kad ga je prvi put video. Film se zvao Izgubljeni kontinent, s Cezarom Romerom. Kadga bude ponovo pogledao (u dobi od celih-celcatih deset godina), pitaće se kakoje mogao da se toliko uplaši od tako glupog filma. Bavio se istraživačima izgubljenim u džungli, u džungli punoj dinosaura. U četvrtoj nije kapirao da su dinosauri jebeni ANIMIRANI LIKOVI, kao Tviti i Sofronije i mornar Popaj. Možeš li da kažeš Pera Ždera, možeš li da kažeš Oliva. Iz džungle prvo izleće triceratops i devojka istraživač (gnusno torokalo, sigurno bi rekao njen otac, to on uvek kaže kad govori o onom što Džejkova majka zove Određenom Vrstom Devojaka) koja vrišti punim plućima. I Džejk bi vrištao da može ali su mu grudi zarobljene užasom, otelotvorenjem Nesklada! U monstrumovim očima vidi ništavilo, konac postojanja.

Zna da molbe ne pomažu pri susretu s takvom nemani i da zapomaganje neće dirnuti takvo čudovište.

Isuviše je glupo. Zapomaganje samo privlači monstrumovu pažnju. Upravo to se i dešava. Biće iz davnina okreće se ka gnusnom torokalu, Dejzi Me. Kidiše na bespomoćnu žrtvu. Iz kuhinje (moćne kuhinje) dopiru Tokensi, nestali sa top lista, ali ne iz naših srca. Pevaju o džungli, mirnoj džungli. Dečačić razrogačenim očima guta džunglu koja je sve pre nego mirna. Ne vidi lava, već preteću spodobu koja liči na nosoroga, samo što je veća. Ima neku vrstu koštanog okovratnika. Džejk će kasnije saznati da se taj monstrum zove triceratops, za sadje bezimen, što ga čini još gorim, bezimenost je mnogo strašnija.

„Vimveh", pevaju Tokensi. „Vimveh" Cezar Romero obara čudovište trenutak pre no što razdere devojku, gnusno torokalo. Toje baš dobro. Nije dobro što se monstrum te noći vratio. Triceratops se vratio. Izronio je iz ormana. Još u četvrtojje shvatio da njegov orman, nije njegov orman, i da mu se vrata otvaraju na druga mesta na kojima vrebaju strašne stvari.

Vrisnuo je. Noću je mogao da vrišti. Gospođa Greta Šo je došla u sobu. Sela je na ivicu kreveta, lica premazanog plavosivim blatom. Ne bi se poverio ocu ili majci, čak i da su bili tu, kao što nisu, ali se mogao poveriti gospodi Šo. Nije bila mnogo drugačija od ostalih pomoćnica - srednjoškolki zaduženih za čuvanje dece ali je ipak bila malo drugačija, dovoljno da pricvrsti njegove crteže za frižider malim magnetima, dovoljno da sačuva dečačićev zdrav razum, dovoljno da kaže aleluja, kaži pronađen a ne izgubljen, kaži amin.

Saslušala ga je, klimajući glavom. Nagonila ga je da ponavlja tri-CERATOPS dok konačno nije ponovio reč kako valja. Osećao se bolje posle toga. Rekla muje, „Te stvari su nekada postojale, ali su nestale pre sto miliona godina, Bama, možda i ranije. Sad me pusti da spavam."

Džejk je svakog dana gledao Izgubljeni kontinent na Filmu od milion dolara. Svaki put se malo manje plašio. Gospoda Greta Šo je jednom ušla i odgledala deo filma s njim. Donela mu je užinu, veliku činiju havajian flafa (i jednu za sebe). Otpevala mu je divnu pesmu: „ Zalogajčić dalek i sićušan, malo za tebe, malo za mene, džem i čaj od kupina." U havajian flafu nije bilo kupina, naravno. Umesto čaja je poslužila velčov sok od grejpfruta. Gospođa Šo ga je naučila da se oslanja na maštu. Naučila ga je da kaže Ruti-tuti-sa-luti pre no što počne da pije i da se kucne čašom. Džejk je to smatrao savršeno kul, da se smrzneš postupkom.

Dinosaur se pojavio. Bama i gospoda Greta Šo sedeli su jedno do drugog. Jeli su havajian flaf i gledali kako veliki reptil (gospođa Šo kaže da se zove tiranosarbet veks) proždire zlog istraživača. „Nacrtani dinosaur", zafrktala je gospođa Greta Šo. „Mogli su se više potruditi." To je najbolja filmska kritika koju je Džejk čuo u životu, kratka, sjajna i korisna.

Roditelji su se vratili. Te nedelje se u terminu za Film od milion dolara vrteo Cilindar. Niko nije pomenuo dečakove noćne more. Vremenom je zaboravio na strah od triceratopsa i tiranosarbeta.

7

Ležao je u visokoj zelenoj travi i virio na maglovitu čistinu između paprati. Otkrio je da se neke stvari nikad ne zaboravljaju. Pazi se mentalne zamke, rekao je Jokabim.

Pogledao je na golemog dinosaura - nacrtanog triceratopsa u pravoj džungli, nalik izmaštanoj žabi u pravom vrtu - i razumeo o čemu se radi. Ovo je mentalna zamka. Triceratops nije živ bez obzira koliko stravično urlao, iako ga Džejk može namirisati, iako oseča smrad vegetacija koja truli u mekim naborima, tamo gde stubaste noge izrastaju iz stomaka. Nije živ uprkos izmetu zalepljenom na veliku, oklopljenu zadnjicu i neiscrpnoj pljuvački što curi između kljova u čeljustima i bučnom, teškom disanju. Ne može biti istinit, to je samo crtež, za ime Božje!

Dečak ipak zna da je dovoljno stvaran da mu dođe glave. Ako izađe na čistinu triceratops će ga raskomadati baš kao što bi raskomadao Dejzi Me, gnusno torokalo, da Cezar Romero nije stigao u pravi čas i pogodio jedinu slabu tačku stvorenja, puškom za krupnu divljač. Džejk se nedavno rešio ruke koja je petljala oko njegove motorike zalupio je sva vrata velikom silinom ali je ovo bilo drugačije. Ne može samo zažmuriti i proći čistinom. Njegov izdajnički um je stvorio pravog monstruma, kadrog da ga zbiljski raskomada.

Ovde nema heroja koji će ga sprečiti. Nema Cezara Romera ili Rolanda.

Ovde nema nikog izuzev niščih ljudi, koji žure njegovim tragom željni krvi.

Oj se zagledao u pravcu iz kog su došli i prodorno zalajao, kao da se slaže s njim.

Triceratops ga je čuo i zaurlao u odgovor. Džejk je očekivao da će se Oj zbiti uz njega, prestravljen strašnim zvukom, ali je bambur nastavio da motri nešto iza njegovih leđa. Oj se brinuo zbog niščih ljudi, nije mario za triceratopsa ispred njih ili tiranosarbeta veksa, koji tek što nije stigao, ili...

Ne brine se, zato što ga ne vidi, pomislio je.

Poigravao se ovom idejom nastojeći da sklopi slagalicu. Oj ga nije namirisao, niti ga je čuo. Izvukao je jasan zaključak: strašni triceratops u moćnoj džungli ispred njih ne postoji za Oja.

To ne menja stvar. On I te kako postoji za mene. Zamka je postavljena da bi upecala mene ili neku drugu, maštovitu osobu koja zaluta ovim putem. To je, nesumnjivo, delo drevnih ljudi. Šteta što pogana sprava nije crkla, poput največeg broja sličnih gedžeta, ali štaje tuje. Vidim ono što vidim, nemoćan sam pred njom...

Čekaj malo.

Čekaj malčice.

Nije znao koliko je njegova mentalna veza s Ojem jaka. Vreme je da to sazna. „Oj!"

Učinilo mu se da glasovi niščih ljudi dopiru iz strahovite blizine. Uskoro će videti dečaka i bambura i krenuti u juriš. Oj ih je namirisao, ali je i dalje pribrano posmatrao dečaka, voljenog Džejka za kog je svakog časa mogao dati život.

„Oj, možemo li zameniti mesta?"

Ispostavilo se da mogu.

8

Oj se teturao na dve noge s Džejkom u naručju. Ljuljao se napred-nazad užasnut dečakovim nesigurnim načinom kretanja. Ideja da pređe makar i kratku razdaljinu na dve noge činila mu se zastrašujućom. Ipak, morao je da hoda i to brzo. Ejk je tako rekao.

Džejk je, što se njega tiče, morao da zatvori pozajmljene oči. Bio je u Ojevoj glavi, ali je još uvek video triceratopsa. Video je i pterodaktila. Kružio je po vrelom vazduhu iznad čistine. Raširio je kožna krila, koristeći termalne struje rashladnih uređaja.

Oje! Sve je na tebi. Ako želiš da im umaknemo, moraš delati bez oklevanja.

Ejk Odgovorio je Oj, pre no što je načinio prve trapave korake. Dečakovo telo se opasno ljuljalo, do krajnjih granica ravnoteže i preko njih. Ejkovo nezgrapno dvonožno telo zateturalo se u stranu. Ojev pokušaj da zadrži ravnotežu samo je pogoršao stvar. Pao je na desnu stranu i udario Ejkovu krznenu glavu.

Oj je pokušao da ozlojeđeno zalaje. Iz Ejkovih usta izašao je glupi zvuk, sličniji rečima nego lavežu: „Laj! Aj! Sranje-laj!"

„Čuo sam ga!" neko je povikao. „Trčite! Trčite brže, bezvredne pičke! Moramo uhvatiti malog kopilana pre no što stigne do vrata!"

Ejkove uši nisu bile bogzna kako dobre, ali su popločani zidovi pojačavali zvuk, pa to nije bio problem.

Bambur je čuo bat koraka u trku.

„Moraš da ustaneš i nastaviš dalje" Džejk je pokušavao da vikne, ali mu je iz grla izašla, isprekidana, izlajana rečenica: „Ejk-Ejk, raf! Ustane dalje" Nasmejao bi se tome u nekoj drugoj prilici.

Oj se uspravio, tako što je naslonio Ejkova leđa na zid i ispravio Ejkove noge. Trudio se da ovlada kontrolom pokreta. Bile su na mestu koje je Ejk zvao Dogan. Nisu bile naročito komplikovane. Zasvođeni hodnik s leve strane vodi u veliku prostoriju ispunjenu sjajnom mašinerijom. Oj je znao da će, ako tamo uđe - tamo gde je Ejk držao sve divne misli i zalihu reči -verovatno biti zauvek izgubljen.

Sreća ga je poštedela iskušenja. U Doganu je našao sve što mu treba. Leva noga... napred. (Pauza.) Desna noga... napred. (Pauza). U jednoj ruci nosio je stvorenje slično bamburu, balansirajući drugom. Opirao se nagonu da puzi na sve četiri. Gonioci će ih uhvatiti ako to učini. Nije mogao da ih namiriše (ne sa Džejkovim nepojmljivo neosetljivim nosnim izraštajem), ali je znao da su blizu.

Džejk ih je pak odavno nanjušio. Bilo ih je najmanje desetak, možda i šesnaest. Njihova tela su savršene fabrike za proizvodnju zadaha. Mešavina telesnih mirisa širila se ispred njih u obliku kužnog oblaka.

Namirisao je asparagus koji je jedan od njih imao za ručak i mesnatu, izvitoperenu aromu raka koji je rastao u drugom, verovatno u glavi, a možda i u grlu.

Čuo je novi urlik triceratopsa. Pticoliki reptil mu je odgovorio s tavanice.

Džejk je zatvorio svoje - pa, Ojeve - oči. Bambur se teško ljuljao u tami. Džejk je strepeo da če isprazniti utrobu, ako bude još ljuljanja (naročito sa zatvorenim očima). Zaslužiće nadimak Bama mornar s morskom bolešću.

Hajde, Oje, pomislio je. Požuri koliko god možeš. Pazi da ne padneš, ali... požuri koliko god možeš

9

Da je Edi bio tu, podsetio bi ga na gospođu Mislaburski iz kraja. Ona je u februaru, nakon ledene oluje, hodala po ledenim pločnicima nepoprskanim solju. Led je nije mogao naterati da se liši dnevne doze sveže ribe sa Kasl avenju marketa (ili mise u nedelju, zato što je gospođa Mislaburski verovatno bila najgorljivija katolikinja Ko-Op Sitija). Gega se na raščepljenim, debelim nogama u ružičastim čarapama.

Jednom rukom pritiska tašnu o veliku zadnjicu, a drugom održava ravnotežu. Hoda spuštene glave.

Ispituje teren tragajući za spasonosnim ostrvima pepela, (bacili su ih odgovorni nastojnici, nek ih blagosilja Isus i Marija Majka Božja) i klizavim delovima koji je mogu poraziti i poslati na tlo, široko rastavljenih ružičastih kolena. Žena može slomiti kičmu i ostati paralizovana kad tako padne, baš kao sirota kći gospođe Bernštajn u automobilskoj nesreći u Mamaroneku. Takve stvari se dešavaju. Ignoriše mjaukanje dece (Henri Din i njegov mlađi brat Edi često su među njima) i nastavlja svojim putem, spuštene glave i raširenih ruku, u nastojanju da održi ravnotežu. Zdepasta crna starica će, ako se omakne i strmekne s tašnom priljubljenom uz zadnjicu, učiniti baš ono što po svaku cenu želi da izbegne. Pašće na dupe kao Džo Nemat na fudbalu posle obaranja i oštetiti dragocen sadržaj.

Tako je radio i Oj sa Srednjeg sveta. Hodao je u Džejkovom telu delom podzemnog hodnika koji je, ako se on pita, izgledao baš kao i svi ostali. Opazio je samo jednu razliku, tri rupe na svakoj strani s velikim staklenim očima iz kojih je dopiralo tiho zujanje.

U rukama je držao nešto što je ličilo na bambura koji čvrsto žmuri na oba oka. Džejk bi, da nije žmureo, možda prepoznao projekcione uredaje. Najverovatnije ih ne bi video.

Hodao je polagano (Oj je znao da ih stižu, ali je lagan hod bio bolji od padanja). Gegao se raširenih nogu, držeći sklupčanog Ejka na grudima baš kao što je gospođa Mislaburski stiskala torbu. Teturao se pored staklenih očiju. Zujanje je utihnulo. Da li je dovoljno odmakao? Nadao se da jeste. Hodanje na dve noge bilo je teško, razorno iskustvo, baš kao i blizina Ejkove misaone mašinerije. Osećao je snažnu želju da se okrene i baci pogled na nju na sjajne reflektujuće površine! ali nije. Mogle bi ga hipnotisati ili nešto gore.

Zaustavio se. „Džejk! Pogledaj! Vidi!"

Dečak je hteo da kaže važi. Umesto toga je kratko zalajao. Oprezno je otvorio oči i ugledao pločice na zidovima s obe stane hodnika. Na njima je bilo nešto trave i malo mahovine, ali je gledao pločice. To je značilo samo jedno, bio je u hodniku. Osvrnuo se za sobom i ugledao čistinu. Triceratops je zaboravio na njih. Borio se na život i smrt sa tiranosarbetom. Jasno se sećao te scene iz Izgubljenog kontinenta.

Devojka, gnusno torokalo, posmatrala je sukob iz bezbednog naručja Cezara Romera. Zarila je lice u Romerove snažne grudi kad je tiranosarbet ugrizao triceratopsa za lice, od čega se ovaj neće oporaviti.

„Oj!" zalajao je Džejk, ali je lavež zvučao neuverljivo. Odlučio se za opštenje mislima.

Zamenimo se.

Oj je to jedva čekao - nikad nije očekivao nešto s većim nestrpljenjem -ali su ih progonioci ugledali, pre no što su izveli promenu.

„Tamo!" povikao je onaj s bostonskim akcentom. Onaj što ga je obavestio da je padre poručkan. „Tamo su! Držte ih! Pucajte!"

Džejk i Oj su menjali tela pod kišom tanadi.

10

Poteru je vodio čovek koji se zvao Flaerti, jedini humić medu sedamnaestoricom progonitelja. Ostali su bili nišči ljudi i vampiri, s jednim izuzetkom. Poslednji je bio tahin s glavom lasice. Iz njegovih bermuda virile su velike dlakave noge sa uskim stopali ma i oštrim kandžama.

Lamli je jednim udarcem stopala mogao prerezati odraslog čoveka napola.

Flaerti je odrastao u Bostonu. Poslednjih dvadeset godina služio je Kralja u nizu Njujorka iz kasnog dvadesetog veka. Okupio je poteru što je brže mogao, razdiran besom i strahom. Ništa ne sme da uđe u Pig, eto šta je Sajr rekao Mejmanu. Šta god da uđe, ni pod kojim uslovima ne sme da izade. Upozorenje važi dvostruko za revolveraša ili nekog iz njegovog ka-teta. Njihovo petljanje odavno je prestalo da bude periferni problem. Nije morao biti na vrhu da bi to znao. Mejman, kog su prijatelji zvali Kanarinac, leži mrtav. Klinac se nekako provukao kraj njih. Klinac, za boga miloga! Kako su mogli znati da će njih dvojica imati tako moćan totem, kao što je kornjača? Još bi stajali u mestu, da prokletinja nije pala između stolova.

Flaerti je znao da je to istina, ali je znao da Sajr to nikad neće usvojiti kao valjano objašnjenje, niti će dati šansu Flaertiju da ga iznese. Ne, biće mrtav, mnogo pre toga, zajedno s ostalima. Ležaće na podu, pokriveni bubicama koje će se gostiti njihovom krvlju.

Sa zadovoljstvom je zamišljao dećaka pred vratima. Nadao se da neće - ne može - znati nijednu lozinku.

Nakon svega što se dogodilo više nije verovao u slične ideje, ma koliko bile privlačne. Zato je osetio silno olakšanje kad je video klinca i njegovog krznenog prijatelja. Nekoliko progonitelja pucalo je i promašilo.

To ga nije začudilo. Od dečaka ih je delila neka vrsta zelenog pojasa, delić jebene džungle ispod milionskog grada. Magla se vila po proplanku, pa nisu mogli lepo da ciljaju. Kao da to nije bilo dovoljno, video je par smešnih nacrtanih dinosaura! Jedan od njih je podigao krvavu glavu i zaurlao na njih, stiskcjući malecne prednje šape uz krljuštima obrasle grudi.

Liči na zmaja, pomislio je Flaerti. Nacrtani dinosaur se pred njegovim očima preobrazio u zmaja. Zaurlao je i ispustio vatreni mlaz, zapalivši nekoliko lijana i splet viseće mahovine. Dečak je produžio dalje.

Lamla, tahin s glavom lasice, probio se na čelo potere i prineo krznom pokrivenu šaku čelu. Flaerti je nervozno uzvratio pozdrav. „Šta se tamo dogada, Lami? Imaš li pojma?"

Flaerti nikad nije bio ispod Piga. Putovao je izmedu različitih Njujorka, što znači da je najčešće koristio vrata na Četrdeset sedmoj ulici između Prve i Druge, u praznom skladištu u Ulici Bliker (u nekim svetovima tamo je bila poluzavršena zgrada), ili ona u predgrađu, na Devedeset četvrtoj ulici. (Ova poslednja su se pokvarila. Niko nije znao kako da ih popravi.) U gradu je bilo i drugih vrata - Njujork je bio prošaran portalima za druga gde i kada - ali su samo ova radila. .

I ona za Fedik, naravno, ona ispred njih.

„Imamo posla s mašinom za pravljenje iluzija", reče stvor s lasičjom glavom. Glas mu je bio mljackav, prodoran i jako različit od ljudskog. „Mašina crpi strahove i preobražava ih u stvarnost. Sajr je uključio nakon prolaska sa crnom kujom. Učinio je to za svaki slučaj."

Flaerti je klimnuo. Mentalna zamka. Veoma pametno. Koliko je moćna? Pogani klinac je upravo uspeo da je savlada, zar ne?

„Šta god je dečak video, preobraziće se u neki od naših strahova", rekao je tahin. „Hrani se maštom."

Hrani se maštom. Flaerti se uhvatio za ponuđeno objašnjenje. „Odlično. Reći ćemo ljudima da zanemare sve neobične ili stravične prizore.

Podigao je ruku, spreman da izda naredbu za pokret. Laknulo mu je nakom Lamlijevog objašnjenja.

Moraju nastaviti poteru, zar ne? Sajr (ili Valter O'Dim, što je još gore) pobiće mnoge od njih, ako ne uspeju da zaustave balavca. Flaerti se mnogo bojao zmajeva, još otkad mu je tata čitao priču o njima u detinjstvu.

Tahin ga je zaustavio pre no što je izdao naredbu za pokret.

„Šta je sad, Lami?" zarežao je Flaerti.

„Ne razumeš. Ono tamo je dovoljno stvarno da te ubije. Da nas sve pobije."

„Šta vidiš?" Ovo nije trenutak za znatiželju, večiti usud Konora Flaertija.

Lamli je oborio glavu. „Teško mi je da pričam o tome. Veoma je opasno. Morate shvatiti, sai, da ćemo pogubiti glave, ako ne povedemo računa o zamci. Medicinski gledano smrt će nas stići u obliku infarkta ili moždanog udara, ali ćemo stradati od onog što vidimo. Samo budale ne znaju da mašta ubija."

Svi su se skupili iza tahina. Lutali su pogledom od maglovite čistine do Lamlija. Flaertiju se ta reakcija nije dopala. Ubistvo jednog ili dvojice najplašljivijih možda bi obnovilo borbeno raspoloženje, ali koja vajda od toga, ako Lamli ima pravo? Prokleti drevni, što svuda seju kobne igračke! Kako samo komplikuju život! Kuga ih sve do jednog pomela!

„Kako da prođemo?" povikao je Flaerti. „Kad smo već kod toga, kako je usranko prošao?"

„Ne znam za usranka", rekao je Lamla, „biće dovoljno da upucamo projektore."

„Koje usrane projektore?"

Lamla je samouvereno pokazao niz... ili duž hodnika. „Tamo", rekao je Lam. „Znam da ih ne vidiš, ali veruj mi na reč, tamo su, s obe strane."

Flaerti nije znao šta su Lamla i ostali videli, ali je zmaj pred njegovim očima (donedavno tiranosarbet veks) usrdno pustošio. Palio je drveće i tražio ukusne katoličke dečake.

„Ne vidim NIŠTA!" vikao je na Lamlu. „Mislim da si sišao s UMA!"

„Znam kako se isključuju", tiho je rekao Lamla, „i znam gde su otprilike. Ako mi daš četvoricu i ako im narediš da pucaju s obe strane, ubrzo ću ih onesposobiti."

Šta će Sajr reći kad sazna da satn rasturio njegove dragocene mentalne zamke? Mogao je da pretpostavi.

Šta bi rekao Valter O'Dim, kad smo kod toga? Jednom pokvareno, ne može biti popravljeno, bar ne od strane onih koji jedva znaju da potpale vatru s dva drvceta.

Mogao je reći, ali nije. Hvatanje dečaka bilo je mnogo važnije od stare gvožđurije drevnih, makar to bila čudesna mentalna zamka. Sajr ih je uključio, zar ne? Nego šta! Nek Sajr objašnjava, ako neko već mora!

Nek on klekne pred mudonje i nek im objašnjava dok ga ne ućutkaju! Prokleti balavac, ne gubi vreme već beži iz naših šaka (zamišljao je kako prima čestitanja zbog brzine reagovanja) iako smo ga gotovo sustigli. Da su samo imali sreće da ga pogode kad im se ukazao na nišanu sa krznenim prijateljem! Misliti i srati nije isto! Nema vremena za gubijenje!

„Povedi najbolje strelce", reče Flaerti svojim Bek Bej/Džon F. Kenedi akcentom. „Samo navali."

Lamla se odlučio za trojicu niščih ljudi i jednog vampira. Postrojio ih je u parove i zasuo lavinom reči na nekom jeziku. Flaerti je uvideo da je par njih već bilo u podzemlju i da su, baš kao Lam, znali gde su skriveni projektori u zidovima.

Flaertijev, ili ako ćemo pravo, ćaletov zmaj se, u meduvremenu, razjurcao po dubokoj, tamnoj šumi (džungla se potpuno povukla) paleći sve živo.

Strelci su konačno otvorili vatru, nepunih trideset sekundi nakon komande, iako se Flaertiju činilo da je od početka akcije prošlo mnogo više vremena. Šuma i zmaj su, gotovo odmah, počeli da blede pred Flaertijevim očima. Izgubili su na uverljivosti. Podsećali su na lošu filmsku projekciju.

„Pogodili ste jednog od njih, momci!" razdrao se Lamla, piskavim glasom nalik blejanju. „Pucajte! Pucajte za ljubav vaših očeva!"

Polovina ekipe nema očeve, pomisli smrknuti Flaerti. Čuo je reski zvuk slomljenog stakla. Zmaj se ukočio u mestu izbacujući vatrene jezike iz usta, nozdrva i škrga oko oklopljenog vrata.

Osokoljeni strelci su pucali brže i preciznije. Zelena čistina i okamenjeni zmaj ubrzo nestadoše. Zamenio ih je popločani hodnik sa svežim tragovima u prašini. Video je razbijene projektore s obe strane hodnika.

„Dobro je!" prodrao se Flaerti, nakon što je odobravajuće klimnuo Lamli. „Idemo za klincem, što brže možemo. Uhvatićemo ga i poneti njegovu glavu na kocu! Da li ste sa mnom?"

Razlegli su se divlji usklici odobravanja. Niko nije bio glasniji od Lamle. U očima mu je plamtela mržnja, žutocrvena boja zmajevog vatrenog daha.

„Odlično, momci!" Flaerti je dao sebi oduška, zapevavši pesmicu koju bi marinci odmah prepoznali: „Baš nas briga dokle češ bežati..."

„BAŠ NAS BRIGA DOKLE ĆEŠ BEŽATI!" odgovorila je potera. Trčali su u redovima po četvoro, preko mesta na kom se do malopre uzdizala Džejkova džungla. Nemilosrdno su gazili po krhotinama slomljenog stakla.

„Vratićemo te po svaku cenu!"

„VRATIĆEMO TE PO SVAKU CENU!"

„Možeš da bežiš do Kejna ili Luda..."

„MOŽEŠ DA BEŽIŠ DO KEJNA ILI LUDA!"

„Poješćemo ti jajca i popiti krv!"

Gromoglasno su uzvratili. Flaerti je iskoristio dobro raspoloženje i pojačao ritam.

11

Džejk je slušao kako se približavaju, kam-kam-komala. Čuo je kako pevaju da će mu pojesti jajca i da će mu se napiti krvi.

Hvalisanje, hvalisanje, hvalisanje, pomislio je i pokušao da potrči brže. Uznemirio se kad je video da ne može. Zamena umova s Ojem ga je prilično iscrpla...

Nije.

Roland ga je učio da samoobmana nije ništa drugo do prerušeni ponos, kapitulacija pred željama. Džejk je vodio računa o ovom savetu i priznao sebi da „biti umoran" više ne objašnjava njegovo stanje. Grč u slabinama je pružio kandže i zagrabio duboko ispod pazuha. Odmakao je progoniocima, ali mu je, na osnovu sve snažnije pesma, bilo jasno da se rastojanje neprestano smanjuje. Uskoro će se naći u dometu revolverske paljbe. Nekom će se posrećiti, iako nisu dobro pucali u trku.

Video je neku prepreku u hodniku. Približavao joj se, pitajući se šta će uraditi ako Suzane nije s druge strane ili ako jeste, ali ne zna kako da mu pomogne.

Ne bi imao kud do da prihvati neravnopravni okršaj. Ovaj put bez zaklona, bez mogućnosti da upriliče novi boj u Termopilskom klancu. Bacaće poslužavnike i skidati glave dok ga ne savladaju.

Učiniće to ako bude neophodno, naravno.

A možda i neće.

Trčao je ka vratima. Vreli dah mu je pržio grlo. Pomislio je da gori. Neka ga, ionako ću uskoro stići.

Oj je stigao prvi. Stavio je prednje šape na sablasno drvo i podigao glavu kao da čita reči urezane na vrata i sjajnu poruku ispod njih. Pogledao je Džejka, koji je dašćući prilazio s rukom ispod pazuha, dok su orize čangrljale u torbi.

NORT CENTRAL POZITRONIKS, LTD.

Njujork/Fedik

Maksimalna bezbednost

USMENA LOZINKA NEOPHODNA

#9 KONAČNA KOMANDA

Uhvatio se za kvaku, tek reda radi. Hladni metal nije se mrdnuo pod njegovom rukom. Nije gubio vreme na nove pokušaje, već je zadobovao po vratima s obe ruke. „Suzana!" povikao je. „Pusti me unutra, ako si tamo!"

Ući ćeš al' malo sutra, čuo je reči svog oca. Mama je ponudila mračniji komentar, kao da zna da je pripovedanje ozbiljan posao: muva će zazujati... kad umrem.

Nikakav zvuk nije dolazio s druge strane vrata. Pesma ljudi Grimiznog Kralja bila je sve snažnije.

„Suzana!" prodrao se. Ni ovog puta nije bilo odgovora. Okrenuo je leđa vratima (zar nije oduvek znao da će završiti na ovaj način, leđima okrenut zatvorenim vratima?), s orizama u rukama. Oj je lajao između njegovih nogu, nakostrešenog krzna i iskeženih zuba.

Džejk je skrstio ruke u stavu „punjenje".

„Gde ste kopilani", rekao je. „Za Gilead i Elda. Za Rolanda, sina Stivenovog. Za mene i Oja."

Upravio je sve misli ka dostojnoj smrti. Rešio je da ne ode, a da bar jednog ne povede sa sobom (najviše bi voleo da smakne tipa koji je rekao da je padre poručkan). Biće jako zadovoljan ako skine još kojeg. U tom času je shvatio da glas koji čuje dopire s druge strane vrata, a ne iz njegovog uma.

„Džejk! Da li si to ti, srculence?"

Oči su mu se raširile od iznenađenja Valjda nije u pitanju trik. Ako jeste, biće poslednji.

„Suzana, dolaze! Da li znaš kako..."

„Da. Nadam se da je još šasit, čuješ li me? Ako Najdžel ima pravo lozinka je ša..."

Džejk joj nije pružio priliku da završi misao. Posmatrao je kako trče prema njemu, punom brzinom. Neki su mahali pištoljima i pucali u vazduh.

„Sasiti" prodrao se. „Šasit za Kulu! Otvori se! Otvori se, kujo prokletar Vrata između Njujorka i Fedika otvoriše se uz škljocaj iza njegovih leđa. Flaerti je to jasno video sa svog mesta na čelu potere. Opsovao je najsočnijom psovkom pre no što je ispalio jedan hitac. Bio je dobar strelac. Tane je poletelo vođeno snažnom voljom. Nije bilo sumnje da će pogoditi Džejka u čelo, iznad levog oka, ući u mozak i okončati dečakov život. Tako bi i bilo da snažna, mrka šaka nije ščepala dečaka za okovratnik, cimnuvši ga nazad. Čuo je oštri zvižduk karakterističan za okna liftova, koji večito zavijaju između spratova Mračne Kule. Zrno je prozviždalo pored dečakove glave, umesto da prodre u nju.

Oj je pohitao za njim, lajući prijateljevo ime Ejk-Ejk, Ejk-Ejk. Vrata su se zatvorila za dečakom i bamburom. Flaerti je dvadesetak sekundi kasnije stigao do njih. Lupao je po vratima od neobičnog materijala dok mu pesnice nisu prokrvarile (Lamla je pokušao da ga zadrži. Humić ga je odgurnuo tako žestoko, da se tahin pružio koliko je dug), ali uzalud. Lupanje kao ni psovanje nije pomoglo, bio je nemoćan.

Dečak i bambur umakli su u poslednjem trenutku. Jezgro Rolandovog ka-teta ostalo je na okupu još kratko vreme.

ŠESTO POGLAVLJE
NA TARTLBEK LEJNU

1

Pogledaj ovo, molim te. Gledaj veoma dobro zato što si u jednoj od najlepših prirodnih oaza u Americi.

Pokazaću ti sporedni zemljani put kroz gusto pošumljeni brdski predeo u zapadnom Mejnu, čiji severni i južni rub dodiruju put broj 7 na tri kilometara razdaljine. Zapadno od ovog lanca je duboko, zeleno ulegnuće. Na njegovom dnu je blistavi dragulj, jezero Kezar, kadro da, kao i sva planinska jezera, promeni izgled nekoliko puta u jednom danu. U ovom kraju niko ne pokušava da predvidi vremenske prilike. Svi se zadovoljavaju tvrdnjom da je vreme načisto poludelo. Domoroci sa zadovoijstvom pripovedaju o snežnim pahuljama koje su pale krajem avgusta (verovatno 1948). Jedared su letele nošene vetrom Četvrtog jula (1959). Sa još većim zadovoljstvom pripovedaju o tornadu koji se pojavio niotkuda preko zaleđene površine jezera, januara 1971. Usisao je sneg i stvorio mini-vejavicu praćenu tutnjavom i pucketanjem u središtu. Znam da je teško poverovati u postojanje sličnih vremenskih nepogoda. Obiđite Gerija Barkera, ako mi ne verujete. On čuva fotografije čudesnog tornada.

Danas je jezero na dnu prirodnog udubljenja crnje od najcrnjeg greha. Ne zadovoljava se odražavanjem teških, olujnih oblaka, već menja njihov izgled. Srebrna iskra s vremena na vreme propara tamno staklo vodene površine, odraz električnih pražnjenja iz nagomilanih oblaka. Grmljavina se razleže mračnim nebom u pravcu zapad-istok. Tutnjava budi pomisao na točkove nezamislivo velike kamene zaprege zakotrljane preko nebeskih puteva. Borovi, hrastovi i jele miruju. Stiče se utisak da čitav svet zadržava dah. Senke su nestale. Ptice su se ućutale. Iznad jezera se kotrlja još jedna od golemih zaprega. I taj zvuk zamire. Čujemo snažni motor. Uskoro se pojavljuje Kelamov prašnjavi ford sa Edijevim zabrinutim licem iza volana. Farovi sijaju osvetljavajući, sve mračniji seoski put.

2

Edi je zaustio da pita Rolanda kad će stići na odredište. Predomislio se zato što je odgovor postao očigledan. Na južnom kraju Tartlbek lejna stoji tabla s velikim, crnim brojem jedan. Identične table obeležavaju svaki put koji skreće levo, prema jezeru. Voda se, tu i tamo, nazire kroz drveće, ali se kuće ne vide. One su na padini ispod njih. Ediju se činilo da sa svakim dahom puni pluća ozonom i atmosferskim elektricitetom. Dvaput je prešao rukom preko potiljka, uveren da će napipati nakostrešene dlake, ali se oba puta prevario. Saznanje nije suzbilo nervozno, magično treperenje u utrobi. Širilo se, u svim pravcima iz solarnog pleksusa, koji je reagovao kao preopterećeni strujni osigurač. Reč je o oluji, naravno. Edi pripada ljudima koji osećaju njen nailazak u svim nervnim završecima. Nikad nije primio tako snažan signal.

Dobro znaš da to nije obična oluja.

Ne, naravno da nije. Pade mu na pamet da obilje prirodnog elektriciteta može olakšati kontakt sa Suzanom. Njen glas se pojavljivao i nestajao kao signal dalekih radio-stanica usred noći. Postao je mnogo jači (detetom Roderikovim, iskvarenim, izgubljenim) posle sastanka sa Ševinom od Šejvena. Verovatno zato što je ovaj deo Mejna istanjen i blizak mnoštvu svetova, baš kao što je njihov ka-tet blizu okupljanju.

Džejk je bio sa Suzanom. Čvrsta vrata između njih i progonilac će im za izvesno vreme garantovati sigurnost. Osećao je da im preti nešto drugo, nešto o čemu Suzana nije htela da govori ili nije znala da objasni. Osećao je njen strah od tog bića i od njegovog povratka. Pretpostavka da je reč o Mijinoj i Suzaninoj bebi, nije bila od velike pomoći. Nije znao zašto bi se naoružana žena bojala novorođenčeta, ali je sigurno imala dobar razlog za to.

Prošli su pored znaka s natpisom FEN, 11 i još jednog s natpisom IZAEL, 12. Edi je oštro stisnuo kočnice kad su obišli krivinu. Automobil se zaustavio uz škripu guma u oblaku prašine. Pokraj puta, ispod znaka BEKHART, 13 bio je poznati ford kamionet, sa još poznatijim vozačem nonšalantno naslonjenim na zarđalu haubu. Nosio je podvrnute farmerke i ispeglanu, plavu, platnenu košulju, zakopčanu sve do pažljivo izbrijanog vrata. Nosio je malo nakrivljenu kapu bostonskih Red soksa, kao da želi da kaže, prešao sam te, ortak, i pušio lulu. Plavi dim dizao se oko njega.

Edi je upijao kompleksnu sliku s krajnjom osetljivošću. Osmehivao se, kao čovek koji naiđe na starog prijatelja na neobičnom mestu na egipatskim piramidama, na tangerskoj pijaci, na ostrvu pored Formoze ili na Tartlbek lejnu u Lovelu, u olujno popodne, leta 1977. godine. I Roland se smejao. Matori, ružni mršavko se smejao! Čudima nikad kraja.

Izašli su iz auta i prišli Džonu Kelamu. Roland je prineo pesnicu čelu i malčice savio kolena. „Zdravo, Džone! Lepo te vidim."

„Jašta, i ja tebe", rekao je Džon Kelam. „Jasno ko dan." Podigao je ruku do oboda kape, iznad gustih obrva. Pokazao je bradom u Edijevom pravcu. „Isto važi za mladića."

„Dugi dani i prijatne noći", reče Edi, prinevši pesnicu obrvama. Nije pripadao ovom svetu, ne više. Sa zadovoljstvom je odustao od pretvaranja.

„To su zbilja lepe reči", primetio je Džon i nastavio: „Stigao sam pre vas. Baš kao što sam nameravao."

Roland se osvrnuo po okolnoj šumi i sve mračnijem nebu. „Misliš da je ovo to mesto...?" To nije ličilo na pitanje.

„Jok, niste na pravom mestu", složio se Džon, pućkajući dim. „Prošao sam pored njega na putu ka ovamo. Moram da vam kažem, ako vam je do priče, pričajte ovde, a ne tamo. Tamo gore možete samo da zevate. Garantovano. Još niste videli tako nešto." Lice mu je na trenutak sinulo, kao kod dečaka koji je uhvatio prvog svica u teglu. Starac je, nesumnjivo, stajao iza svake izgovorene reči.

„O čemu se radi?" pitao je. „Na šta ćemo naići, na dolazeće? Možda su u pitanju vrata?" Javila se ta ideja... obuzela ga je u potpunosti. „Tamo su vrata, zar ne? Otvorena su!"

Džon je odmahnuo glavom, kao da iznova razmatra situaciju. „Možda ćemo naići na vrata", rekao je, rastežući imenicu dok nije postala nešto bogato, slično uzdahu na kraju dugog, teškog dana: vraaaata.

„Ne liče na vrata, ali... jesje. Možda ona postoje, negde u toj svetlosti?" Učinilo im se da računa. „Jesje.

Mislio sam da hoćete da razgovarate. Ako odete gore do Kara Lafsa, neće biti nikakve priče. Samo ćete zevati." Kelam je zabacio glavu. Nasmejao se iz sveg glasa. „I ja takođe!"

„Šta je Kara Lafs?" pitao je Edi.

Džon je slegnuo ramenima. „Mnogo vlasnika nekretnina na jezerskoj obali krste svoje kuće. Mislim da to rade zato što su mnogo platili za njih. To im dođe kao neka vrsta dodatnog ćara. Porodica Mekrej iz Vašingtona poseduje tu nekretninu. Dali su je na prodaju. Došli su im crni dani. Vlasnika je zadesio moždani udar a njegova..." Pretvarao se da nakreće flašu.

Edi je klimnuo. U traganju za kulom naišao je na mnogo nepoznanica, ali je do nekih spoznaja došao bez napora. Najveći broj događaja u vezi sa dolazećim u ovim krajevima dešava se oko izvesne kuće na Tartlbek Lejnu. Džon Kelam je zove Kara Lafs. Znao je da će broj na tabli na prilaznom putu do te kuće biti 19.

Podigao je glavu i video kako olujni oblaci mirno plove ka zapadu, iznad jezera Kezar. Na zapadu, na Stazi Zraka su i Bele planine. U svetu ne tako dalekom od ovog gotovo sigurno nose ime planine Nesklada.

Uvek duž Staze Zraka.

„Šta predlažeš, Džone?" pitao je Roland.

Kelam je pokazao ka znaku na kom je pisalo BEKHARDT. „Kućepazitelj sam kod Dika Bekhardta još od kasnih pedesetih", rekao je. „To je đavolski dobar čovek. Sad je u prestonici, radi nešto u Karterovoj administraciji." Karterovoj. „Imam njegov ključ. Bilo bi najbolje da odemo tamo. Kod njega je toplo i suvo, bojim se da napolju uskoro tako neće biti. Ispričaćete mi vašu priču. Ja ću je saslušati - prilično sam dobar u tome - zatim bismo mogli da skoknemo do Kare. Ja... pa, nikad nisam..." Odmahnuo je glavom, izvadio lulu iz usta, pogledavši ih sa velikom znatiželjom. „Ne znam šta sam video, kažem vam. Možda nisam ni znao kako da gledam."

„Hajdemo", rekao je Roland. „Vozićemo se tvojom kočijom bez konja, ako nemaš ništa protiv."

„Nimalo mi ne smeta", rekao je Džon i seo na zadnje sedište.

3

Kuća Dika Bekhardta bila je nekoliko stotina metara ispod druma. Bila je to udobna građevina s drvetom obloženim zidovima. Dnevnom sobom dominirala je masivna peć i raskošni tepih. Zapadni zid je bio zastakljen od poda do tavanice. Edi je, uprkos hitnosti prilika, zastao pred panoramskim zidom, zadivljen pogledom. Jezero je dobilo mrtvački crnu, pomalo zastrašujuću boju. Podseća na oko zombija, pomislio je, ne znajući zašto. Pade mu na pamet da će, kad vetar dune (što će se nesumnjivo desiti čim počne kiša), talasi namreškati površinu. Nakon toga će ga lakše posmatrati. Nestaće tog neprijatnog utiska da posmatrate nešto što vam uzvraća pogled.

Džon Kelam je seo za Bekhardtov sto od izglačane borovine. Skinuo je šešir. Držao ga je skupljenim prstima desne ruke. Ozbiljno je posmatrao Rolanda i Edija. „Znamo se prilično dobro, ako se ima na umu kad smo se upoznali." Rekao je. „Šta vi mislite?"

Klimnuli su. Edi je očekivao da če vetar svakog časa početi da duva, ali je nevreme zadržavalo dah. Smeo je da se kladi da im predstoji strahovita oluja.

„Ljudi se tako sprijatelje u vojsci", rekao je Džon. „U ratu." Voojsci. I rat je izgovorio teškim jenkijevskim naglaskom. „Tako to biva kad su muda u procepu. Bar ja tako mislim."

„Pravo veliš", složio se Roland. „Kod nas kažu da puščana vatra pospešuje bliske veze."

„Zbilja? Znam da ćete mi nešto reći, ali moram da vam nešto ispričam pre toga. Poljubiću krme, ako vas to ne obraduje."

„Šta ćeš da nam ispričaš?" pitao je Edi.

„Oblasni šerif Eldon Rojser je pre par sati uhapsio četvoricu momaka u Oburnu. Izgleda da su pokušali da zaobiđu policijsku blokadu šumskim bogazama. Nisu uspeli." Džon je vratio lulu u usta. Pronašao je drvenu šibicu u džepu na grudima. Pritisnuo je istu uz nokat palca. Neko vreme je grickao, ne paleći je.

„Pokušali su da obidu policijske barikade, opremljeni zavidnom količinom ubojnih sredstava." Ubojnih sredstava. „Nosili su mašinke, bombe i nešto materijala kog zovu C-4. Uhvaćen je i onaj tip, kog ste, kako mi se čini, spomenuli - Džek Andolini?" Kresnuo je šibicu o nokat palca.

Edi je seo u jednu od Bekhardtovih šejkerskih stolica. Zabacio je glavu, pogledao u tavanicu i prasnuo u grohotan smeh. Roland pomisli da niko ne zna da se smeje kao radosni Edi Din, još otkad je Kutbert Olgud stupio na čistinu na kraju puta. „Naočiti Džek Andolini, sedi u oblasnoj ćuzi u Mejnu!" rekao je.

„Pospi me šećerom i reci da sam jebena krofna s džemom! E, da je moj braca živ da ovo čuje."

Shvatio je da je bata Henri verovatno živ u ovom kada, bar neka njegova verzija. Ako braća Din postoje u ovom svetu, naravno.

„Jesje. Mislio sam da će vam to prijati", rekao je Džon, uvlačeći plamen brzogoruće šibice u lulu.

Situacija mu je, nesumnjivo, godila. Toliko se cerio da je jedva zapalio duvan.

„Imam još nešto za vas", rekao je Džon. „ali će to malo sačekati." Lula je konačno proradila, na starčevo veliko zadovoljstvo. Lutao je pogledom po dvojici ljudi koje je upoznao tog dana. Njegova ka je sad nepovratno sjedinjena s njihovom, u dobru i zlu, u obilju i oskudici. „Hteo bih da čujem vašu priču. Hteo bih da znam šta nameravate."

„Koliko imaš godina, Džone?" pitao ga je Roland.

„Neću skoro na onaj svet, ako me to pitaš", odgovorio je Džon, malčice uvredeno. „Šta je s tobom, ortak? Koliko leta si ti izbrojo?"

Roland mu je uzvratio osmeh, kao da hoće da kaže razumeo sam, hajde da promenimo temu. „Edi će govoriti u naše ime", rekao je. Nastup je dogovoren tokom vožnje od Bridžtona. „Moja priča je predugačka."

„Kako ti kažeš", prokomentarisao je Džon.

„Tako je najbolje", reče Roland. „Nek ti Edi ispriča svoju priču, koliko mu vreme to dopušta. Daće ti nešto da poneseš čoveku koji se zove Mozes Karver... daću ti još nešto."

Džon Kelam je klimnuo, posle kraćeg razmišljanja. Okrenuo se Ediju.

Mladić je duboko udahnuo vazduh. „Prvo treba da znaš da sam ovog tipa prvi put sreo na avionskom letu između Nasaua, na Bahamima, i aerodroma Kenedi u Njujorku. U to vreme sam uzimao heroin, kao i moj brat. Nosio sam kokainsku pošiljku."

„Kad se to desilo, sine?" pitao je Džon Kelam.

„Uleto 1987. godine."

Na Kelamovom licu bilo je čuđenja, ali ni tračka neverice. „Znači, zaista dolazite iz budućnosti! Strava!"

Nagnuo se napred kroz tanki sloj duvanskog dima. „Sine", rekao je, „ispričaj mi svoju priču. Nemoj da preskočih nijednu od boga prokletu reč."

4

Edi je pričao čitav sat i po. Nešto je preskočio, sažetosti radi. Završio je tek kad su se prvi znaci noći nadvili nad jezerom. Oluja nije počela, niti su se oblaci razišli. Iznad Dik Bekhardtove brvnare često je grmelo, ponekad samo potmulo, a pokatkad tako snažno da bi svi poskočili. Sjajna munja je udarila posred uskog jezera, nakratko osvetljavajući glatku površinu nežnom, sedefastom, purpurnom nijansom. Vetar se iznenada podigao, noseći glasove kroz drveće. Edi je pomislio Samo što nije, sigurno će udariti, ali se ništa nije dogodilo. Preteća oluja nije ni odlazila. To neobično, neumitno prisustvo ga je podsetilo na mač obešen o najtanju nit, na Suzaninu dugu i čudnu trudnoću. Struje je nestalo oko sedam. Džon je potražio sveće u kuhinjskom ormanu. Edi je pričao - o starcima na Rečnom Prelazu, ludacima u gradu Ludu, prestravljenim žiteljima u Kala Brin Stardžisu, gde su upoznali bivšeg sveštenika, koji kao da je sišao sa stranica knjige. Džon je stavio sveće na sto, pored keksa, sira i boce red zinger ledenog čaja. Edi je posetu Stivenu Kingu ostavio za kraj. Ispričao je kako je revolveraš hipnozom naveo pisca da zaboravi njihovu posetu, kako su nakratko videli prijateljicu Suzanu i kako su pozvali Džona Kelama, zato što je Roland rekao, da ne poznaju nikog drugog u ovim krajevima. Edi se ućutao. Roland je opisao susret s Ševinom od Šejvena na putu do Tartlbek Lejna.

Revolveraš je položio srebrni krst, koji je pokazao Ševinu, na sto, pored tanjira sa sirom. Džon je bocnuo fine karike lančića zdepastim palcem.

Dugo je vladala tišina.

Vremenom je postala neizdrživa. Edi je prvi progovorio. Zanimalo ga je u kojoj meri majstor za održavanje veruje njihovoj priči.

„Verujem u sve što ste rekli", odgovorio je Džon bez trunke oklevanja. „Morate da se pobrinete za njujoršku ružu, zar ne?"

„Tako je", reče Roland.

„Ona čuva Zrak. Ostale su pokidali oni, kako se beše zvaše, telepate, rušioci."

Starac je zadivio Edija brzinom i lakoćom s kojom je shvatio suštinu. Čudenju nije trebalo biti mesta.

Nove oči oštro vide, govorila je Suzana. Kelam je u velikoj meri ono što sivi u Lud zovu „strašan baja".

„Jašta", reče Roland. „Valjano zboriš."

„Ruža bdi nad jednim Zrakom. Stiven King je zadužen za drugi. Tako bar vi mislite."

Edi je rekao, „Vodi računa o njemu, Džone. Taj tip neguje zbilja loše navike. Kad jednom napustimo ovaj svet u 1977. godini, ne možemo da se vratimo da bismo pazili na njega."

„King ne postoji u drugim svetovima?" pitao je Džon.

„Gotovo sigurno ne", rekao je Roland.

„Čak i da postoji", umešao se Edi, „nije važno šta čini u njima. Ovo je ključni svet. Ovaj i onaj Rolandov.

To su svetovi bliznaci."

Tražio je potvrdu od Rolanda. Revolveraš je klimnuo i zapalio poslednju cigaretu dobijenu od Džona.

„Možda ću biti u prilici da pazim na Stivena Kinga", rekao je Džon. „On to ne mora da zna, naravno. Hoću reći, ako se vratim sa zadatka u Njujorku. Imam prilično jasnu ideju o čemu se radi, ali je možda bolje da mi sve lepo kažete." Iz zadnjeg džepa izvukao je staru beležnicu sa natpisom mid memo, preko zelenih korica. Obrnuo je većinu stranica pre no što je došao do prazne. Izvukao je običnu olovku iz džepa na grudima i liznuo vrh (Edi se zamalo trgao od jeze). Pogledao ih je kao znatiželjni đak, na prvom času u srednjoj školi.

„Dragi moj", rekao je, „vreme je da tvom ujka Džonu predstaviš ostatak priče."

5

Roland je izložio ostatak priče. Govorio je bar pola sata, iako je imao mnogo kraću priču od Edijeve. Zborio je jako nesigurno. Svaki čas se obraćao Ediju za pomoć oko neke reči ili izraza. Edi je imao prilike da upozna Rolanda ubicu i diplomatu. Ovo je bio prvi susret s emisarom, izaslanikom, kadrim da verno prenese svaku reč. Oluja se još uvek nećkala nad jezerom.

Revolveraš se razbaškario u udobnoj stolici. Delovao je staro i istrošeno pod toplom svetlošću voštanih sveća. Edi ga je pažljivo posmatrao. Prvi put je posumnjao da Roland ima veće probleme od onih koje je Rozalita Munjoz krstila „suvim stiskom". Smršao je. Tamni krugovi oko očiju nagoveštavali su bolest.

Ispio je čašu crvenog čaja jednim gutljajem i pitao: „Shvataš li šta sam rekao?"

„Jakako." Samo to.

„Razumeo si me veoma dobro, zar ne?" insistirao je Roland. „Imaš li neko pitanje?"

„Ne bih rekao."

„Prepričaj nam sve, molim te."

Džon je ispunio dve strane u beležnici kukičastim rukopisom. Čitao je, klimajući glavom. Na kraju se nakašljao i vratio beležnicu u džep. Možda živi u vukojebini, ali nije nimalo glup, pomislio je Edi. Susret s njim nije bio rezultat srećnih okolnosti. Ka imje togdana bila veoma naklonjena.

„Otići ću u Njujork", rekao je Džon. „Pronaći ću tog Arona Dipnoa. Potrudiću se da ne umešam njegovog drugara. Ubediću ga da je briga o ruži na praznom placu verovatno najvažniji posao na svetu."

„Slobodno izbaci verovatno", rekao je Edi.

Džon je klimnuo, kao da se to podrazumeva. Uzeo je i presavio dva papira sa crtežom dabra na vrhu.

Gurnuo ih je u veliki novčanik. Predaja ugovora o prodaji bila je Edijeva najteža odluka otkad je usisan kroz nepronađena vrata, da bi se obreo u Istočnom Stonhemu. Jedva se uzdržao da ne istrgne dragocene papire iz kućepaziteljevih ruku, dok ih je ovaj pažljivo pospremao u veliki lord bakston novčanik.

Sad je mnogo bolje razumeo Kalvina Tauera.

„Vi posedujete plac, što vas čini vlasnicima ruže", zaključio je Džon.

„Tet korporacija je vlasnik ruže", rekao je Edi. „Ti ćeš postati potpredsednik te korporacije."

Džon Kelam nije bio impresioniran zvučnom titulom. Rekao je, „Dipno treba da dovrši rad na papirima i ozakoni Tet. Moramo ubediti Mozesa Karvera da prihvati mesto u upravnom odboru. To će biti težak zadatak..." Teeežak zadaaatak, „ ali ćemo dati sve od sebe."

„Obesi tetkin krst oko vrata", rekao je Roland, „pokaži ga sai Karveru, kad ga sretneš. Biće ti od velike pomoći pri ubeđivanju. Ali prvo moraš dunuti u njega, evo ovako."

Na putu iz Bridžtona, Roland je pitao Edija da li zna za bilo kakvu tajnu - ma i najbeznačajniju - koju Suzana deli s kumom. Ispostavilo se da zna. Zapanjeno je slušao njen glas iz krsta koji je počivao na Bekhardtovom stolu od borovine.

„Sahranili smo Pimsija pod jabukovim drvetom, tako da u proleće može da gleda pupoljke u cvatu", govorio je njen glas. „Tata Mos mi je rekao da ne plačem, da bog ne pomisli da previše žalim za ljubimcem..."

Reči su postepeno izbledele. Preobrazile su se u nerazgovetno mrmljanje i potpuno iščezle. Edi je zapamtio ostatak, koji je sad ponovio: „...a preterana žalost za kućnim ljubimcem je greh' Tata Mos joj je rekao da može obilaziti Pimsijev grob s vremena na vreme i prošaptati 'Budi srećan na nebu' Biće najbolje da to ostane njena tajna, zato što sveštenici ne odobravaju ideju o životinjama koje posle smrti odlaze na nebo. Čuvala je tu tajnu. Samo ja znam za nju." Edi se tužno nasmejao, zbog uspomene na postkoitalni trenutak u mrklom mraku.

Džon Kelam je pogledao na krst, pa na Rolanda, razrogačenih očiju. „Šta je to? Da nije neka vrsta magnetofona? Nije to, je 1' tako?"

„To je sigul", rekao je Roland. „Može ti pomoći u kontaktima s tim Karverom, ako se ispostavi da je, kako Edi voli da kaže, cepidlaka'." Revolveraš se nacerio. Dopadao mu se izraz cepidlaka. Lepo ga je razumeo. „Stavi ga."

Kelam ga nije poslušao, bar ne odmah. Starac je, prvi put otkad su ga upoznali - uključujući i vreme provedeno pod neprijateljskom vatrom u bakalnici - delovao uistinu smeteno. „Da li je to magija?" pitao je.

Roland je nestrpljivo slegnuo ramenima, kao da hoće da kaže Džonu da ta reč nema odgovarajuće značenje u ovom kontekstu. Umesto toga je ponovio: „Stavi ga."

Džon Kelam ih je poslušao. Stavio je lanac, veoma pažljivo, kao da se plaši da će se svakog časa usijati i opeći ga. Pognuo je glavu, zagledavši se u njega, (izduženo, jenkijevsko lice na tren je dobilo smešni, malograđanski, dupli podbradak). zatim ga je gurnuo pod košulju.

„Strava", promrmljao je, sebi u bradu.

6

Edi Din je progovorio, svestan da je nekad i on slušao slične priče:

„Ispričaj ostatak lekcije, Džone od Ist Stonhema, i pričaj kako valja."

Kelam se tog jutra probudio kao seoski hauzmajstor, jedan od bezbroj beznačajnih i nepoznatih Amerikanaca. Otišao je u krevet s dobrim šansama da postane jedan od najuticajnijih ljudi na svetu, zemaljski princ. Nije pokazao strah. Možda još nije shvatio šta se dešava.

Edi je sumnjao u to. Putevi su im se ukrstili voljom ka. Bio je to sposoban i hrabar čovek. Da je Edi bio Valter (ili Fleg, kako se ovaj ponekad predstavljao), zadrhtao bi u ovom času.

„Daklem", rekao je Džon, „baš vas briga ko vodi kompaniju, ali Tet mora da proguta Holms. Kompanija se odsad ne bavi pravljenjem zubne paste ili plombi, iako će, javnosti radi, još neko vreme negovati tu fasadu."

„Šta je..."

Edi je zastao usred rečenice. Džon ga je zaustavio čvornovatom šakom. Mladić je pokušao da zamisli digitron u toj šaketini i uvideo da može, prilično lako. To je bila čudna ideja.

„Daj mi prilike, mladiću, pa ću ti reći."

Edi je seo, pretvarajući se da zatvara imaginarni rajsferšlus preko usana.

„Bezbednost ruže je najvažniji cilj. Drugi je čuvanje pisca. Zadatak mi je da u slobodno vreme s tim momkom Dipnoom i onim drugim, Karverom, izgradim najmoćniju poslovnu korporaciju na svetu.

Trgovaćemo nekretninama, radićemo sa... uf..." Izvukao je istrošenu, zelenu beležnicu. Bacio je brz pogled na zabeleške i nastavio. „Radićemo sa 'proizvođačima kompjuterskih programa', ma o čemu da je reč, zato što oni predstavljaju vrh novog tehnološkog talasa. Treba da zapamtimo tri reči." Nabrojao ih je. „Majkrosoft. Mikročipovi. Intel. Naš pravi posao će - bez obzira na brzinu i nivo rasta - uvek ostati: zaštita ruže, zaštita Stivena Kinga i nadmudrivanje sa dve kompanije, kad god nam se ukaže šansa. Jedna se zove Sombra, a druga..." Javilo se jedva primetno oklevanje. „Druga je Nort Central Pozitroniks.

Sombra je, kako vi kažete, najprisutnija u nekretninama. Pozitroniks se bavi... pa, naukom i džidža bidžama, to je i meni jasno. Kad god Sombra namerači neki plac, Tet će je preduhitriti. Ako Nort Central pokaže interesovanje za neki patent, pokušaćemo da ga se dočepamo pre njih ili ćemo ih sprečiti da ga se domognu, tako što ćemo udesiti da ga dobije treća strana."

Edi je klimnuo s odobravanjem. Džon je sam smislio poslednji deo.

„Mi smo tri bezuba musketara, tri prdeža apokalipse. Zadataka nam je da sprečimo dve korporacije da stignu do željenog cilja. Obavićemo zadatak kombinacijom fer i prljavih sredstava. Očigledno je da su prljavi trikovi dozvoljeni." Džon se nacerio. „Nikad nisam bio u Harvardskoj poslovnoj školi" - Harvadskoj pooslovnoj škoooli - „ali kad treba, mogu svakog da pogodim u jaja."

„Dobro", reče Roland. Ustao je. „Mislim da je vreme da..."

Edi je podigao ruku. Upravo tako. Hteo je da što pre stigne do Suzane i Džejka, jedva je čekao da je zagrli i prekrije njeno lice poljupcima. Učinilo mu se da su prošle godine od kada je poslednji put video na istočnom putu u Kala Brin Stardžisu. Ipak nije mogao otići tako lako kao Roland, sviknut da čitavog života bude slušan i da prima zakletve na večnu vernost od potpunih stranaca. Edi, s druge strane Dik Bekhardtovog stola, nije video slepo orude, već nezavisnog, čvrstog Jenkija s umom oštrim kao brijač... ali prestarog za opisane poduhvate. Kad smo već kod godina, šta je s Aronom Dipnoom, Hemoterapijskim Momkom?

„Moj prijatelj želi da što pre pođe, baš kao i ja", rekao je Edi, „Predstoji nam dug put."

„To mi je poznato. Ta istina je ispisana na tvom licu, sinko. Kao dubok ožiljak."

Edi je bio očaran mišlju da dužnost i ka ostavljaju vidni beleg na licu, koji ponekad liči na ukras, a pokatkad na kletvu. Napolju je sevalo, grmelo i pucalo.

„Zašto bi se prihvatio takvog zadatka?" pitao je Edi. „Moram da znam. Zašto bi prihvatio tolike obaveze, na nagovor ljudi koje si tek upoznao?"

Džon je o svemu dobro razmislio. Pomilovao je krst koji je upravo poneo i kog će nositi sve do smrti 1989. godine dar od starice iz zaboravljenog grada. Milovaće ga, u godinama koje slede, kad god bude donosio velike odluke (najveća će biti prekid Tetovih odnosa sa IBM-om, koji se odlučio na saradnju sa Pozitroniksom) ili kad god bude vršio pripreme za tajna dejstva (spaljivanje Sombra enterprajza u Nju Delhiju, na primer, godinu dana pre smrti). Krst je progovorio pred Mozesom Karverom. Koliko god duvao, nikad nije progovorio u Kelamovom prisustvu. Ponekad bi zaspao, stiskajući ga u ruci i misleći:

„Ovo je sigul. Ovo je sigul, dragi moj nešto što dolazi s drugog sveta."

Ako je pred smrt i osetio neko kajanje (ne zbog nesumnjivo prljavih trikova, koji su izazvali gubitak više nego jednog ljudskog života), bilo je to zato što nikad nije dobio šansu da baci pogled na svet s druge strane, kog je nakratko ugledao jedne večeri na Tartlbek Lejnu, u gradu Lovelu. Rolandov sigul ponekad mu je slao snove o polju prekrivenom ružama i čadavocrnoj kuli. Ponekad su ga pohodile užasne vizije dva grimizna oka. Lebdela su, oslobođene tela i neumorno pretraživala horizont. Ponekad je u snovima čuo čoveka koji neumorno duva u rog. Iz takvih snova budio se mokrih obraza. Plakao je od tuge, žudnje i ljubavi. Probudio se s rukom stisnutom oko krsta, misleći, opirem se Neskladu i ni za čim ne žalim.

Radosno sam pljunuo u bestelesne oči Grimiznog Kralja. Vezao sam sudbinu s revolveraševim katetom i Belim, ne preispitujući tu odluku.

Uprkos svemu, silno je žudeo za prilikom da bar jednom zakorači po stranom svetu, iza vrata.

Rekao je: „Momci, vi stremite valjanim ciljevima. Jasniji ne mogu biti. Verujem vam." Oklevao je.

„Verujem u vas. U vašim očima vidim istinu."

Kelam se nasmešio kao dečačić, baš kad je Edi pomislio da je s pričom gotovo.

„Čini mi se da sam dobio ključeve straobalne mašine." Mašine. „Ko bi odoleo da je ne kresne i isproba njene mogućnosti?"

„Plašiš li se?"' pitao ga je Roland.

Džon Kelam je klimnuo, posle kraćeg razmišljanja. „Jakako", rekao je.

Roland je klimnuo. „Tako valja", rekao je.

7

Odvezli su se do Tartlbek Lejna ispod crnog, kipućeg neba. Nisu videli nijedan automobil, iako je to bio vrhunac letnje sezone, a većina vikendica nastanjena. Svi brodovi s jezera odavno su se povukli na sigurna mesta.

„Rekao sam da imam nešto za vas", podsetio ih je Džon. Otišao je do zadnjeg dela kamioneta, do čelične kutije oslonjene na kabinu. Dunuo je vetar. Poneo je starčeve proredene, sede uvojke. Upotrebio je šifru, otključao bravu i i otvorio poklopac. Izvadio je dve prašnjave, lutalicama dobro poznate, torbe.

Jedna je izgledala kao nova, u poređenju s drugom, izgužvanom, boje pustinjskog peska.

„Naše stvari!" povikao je Edi, tako oduševljeno i zgranuto, da je to ličilo na vrisak. „Kako si, za ime pakla?"

Džon im je odgovorio smeškom, dostojim budućeg velikog igrača, punog prljavih trikova. Na površini zagonetan, u suštini lukav. „Divno iznenađenje, zar ne? Tako sam i mislio. Pomislih da je najbolje da svratim do Čipove radnje - bolje reći do njenih ostataka - dok gužva još traje. Mesto je vrvelo od sveta. Znate na šta mislim. Jedni su pokrivali tela, a drugi razvlačili žutu traku, fotografisali. Neko je sklonio torbe na jedno mesto. Delovale su tako usamljeno, pa sam rešio da..." Slegnuo je koščatim ramenima. „Pokupio sam ih."

„Učinio si to za vreme naše posete Kalvinu Taueru i Aronu Dipnou, u iznajmljenoj brvnari", rekao je Edi, „nakon što si se vratio kući, da bi se tobože spakovao za put u Vermont. Jesam li u pravu?" Milovao je torbu. Glatka površina mu je bila dobro poznata, zar nije ustrelio jelena od kog potiče, uz Suzaninu pomoć? To se desilo ubrzo nakon što mu je veliki robotski medved Šadrik umalo rasporio utrobu. Kao da je to bilo pre sto godina.

„Jakako", odgovorio je Kelam. Ljubazni osmeh odagnao je poslednje Edijeve sumnje. Našli su pravog čoveka za ovaj svet. Vaistinu je tako. Hvala Ganu mnogo-mnogo.

„Opaši pištolj, Edi", rekao je Roland, pružajući mu pucaljke, izlizanih rukohvata od sandalovine.

Moje oružje. Rekao je da je moje. Mladić je blago zadrhtao.

„Mislio sam da idemo do Suzane i Džejka." Prihvatio je revolver. Opasao ga je bez mnogo roptanja.

Roland je klimnuo. „Verujem da ćemo imati nešto posla, s onima koji su ubili Kalahana i pokušali da ubiju Džejka." Roland je govorio s mirnim izrazom lica, ali su se Edi Din i Džon Kelam jednovremeno trgli. Neko vreme nisu gledali u revolveraša.

Bila je to iako oni to nisu znali, što je bila nezaslužena milost smrtna presuda za Flaertija, tahina Lamlu i njihov katet.

8

Edi je pokušao da kaže O, moj bože, ali uzalud. Ostao je bez reči.

Vozio se Tartlbek Lejnom, u susret sve snažnijem izvoru svetlosti. Pratio je jedino ispravno poziciono svetlo na zadnjem kraju Kelamovog kamioneta. U prvi mah je pomislio da vidi svetiljke oko raskošnog prilaznog puta, a potom na automobilske farove. Zlatnoplava uspravna linija svetlosti bleštala je kraj puta ka jezeru. Primicali su se svetlosnom izvoru (Kelamov kamionet je jedva mileo), kad se sjajni krug odvojio od glavnog tela i zalebdeo ka njima, menjajući boje. Plava je prešla u zlatnu, ova u crvenu, crvena u zelenu, zlatnu i nazad u plavu. U središtu kruga video je nešto nalik insektu slomljenih krila.

Tajanstvena prilika uzdigla se iznad kabine Kelamovog kamioneta i zašla u tamnu šumu na istočnoj strani puta. Pogledala je ka njima, pa je Edi video da insekt ima ljudsko lice.

„Šta... dobri bože. Rolande, šta..."

„Tahin", rekao je Roland. To i ništa više. Pod snažnim svetlom delovao je mirno i umorno.

Niz svetlosnih krugova odvojilo se od glavnog tela i zalebdeo preko druma. Sijali su jače od komete. Edi je video muve, draguljima posute kolibrije i nešto nalik krilatim žabama. Iza njih...

Zadnje svetlo na Kelamovom kamionetu je oštro blesnulo. Edi bi udario u vozilo ispred sebe, zaokupljen neobičnim prizorom, da ga Roland nije opomenuo oštrim uzvikom. Mladič je stavio menjač u položaj za parkiranje, ne trudeći se da povuče ručnu ili ugasi motor. Ustao je i krenuo ka zelenilom zasvođenom prilaznom putu koji se oštro spuštao prema jezeru. Zevao je razrogačenih očiju. Kelam mu se pridružio.

Gledali su u pravcu jezera. Opazio je dva znaka na početku prilaznog puta: KARA LAFS na levoj i 19 na desnoj strani.

„Zar nije nešto?" tiho je upitao Kelam.

Pravo veliš, hteo je da kaže Edi, ali mu iz usta nije izlazio nikakav zvuk, izuzev disanja.

Najveća količina svetla stizala je iz šume istočno od glavnog druma i levo od prilaznog puta za Kara Lafs.

Tamo je drveće - većinom borovi, smrče i breze, pognute zbog kasne zimske ledene oluje - bilo rede.

Stotine prilika snuždeno je koračalo između njih, prevrćući lišće bosim nogama. Sve je podsećalo na tužnu procesiju u rustičnoj balskoj dvorani. Neki od putnika bejahu deca Roderikova, propala, baš kao Ševin od Šejvena, obrasli čirevima od radijacijske bolesti. Retki su imali po koju vlat kose. Čudesna svetlost obdarila ih je nezemaljskom lepotom. Edi je video jednooku ženu kako nosi nešto što podseća na mrtvo dete. Tužno ga je pogledala i nešto promrmljala, ali Edi ništa nije čuo. Prineo je pesnicu čelu i savio noge. Zatim je dodirnuo oko i pokazao na nju. Vidim te, poručio je tim pokretom... ili se bar tako nadao. Vidim te veoma dobro. Žena sa mrtvim ili usnulim detetom uzvratila mu je istom merom i nestala s vidika.

Grom je pukao iznad njih. Munja je udarila u središte svetlosti. Staro jelovo drvo, široko stablo obraslo mahovinom, primilo je udar, prelomivši se na dva jednaka dela. Unutrašnjost stabla se zapalila. Veliki oblak varnica -ne vatre, već nečeg nalik eteričnom močvarnom svetlu - zalebdeo je ka niskom pokrovu oblaka. Edi je u tom iskričavom oblaku video majušna razigrana bića, što mu je oduzelo dah. Imao je utisak da posmatra odred Zvončica, koji je odmah zatim nestao.

„Pogledajte ih samo", rekao je Džon, glasom punim strahopoštovanja. „Dolazeći! Strava, ima ih na stotine. Voleo bih da je moj prijatelj Doni ovde da ovo vidi."

Edi je pomislio da verovatno ima pravo: stotine muškaraca, žena i dece šetalo se šumom ispod njih.

Hodali su kroz svetlost, pojavljivali su se, nestajali i opet pojavljivali. Posmatrao je čudesni prizor, kad mu je hladna kap vode kanula niz vrat, a za njom i druga, treća. Vetar je zavijao kroz drveće.

Prouzrokovao je još jedno uzdizanje vilinskih stvorenja i preobrazila drvo prepolovljeno munjom u par golemih, pucketajućih baklji.

„Hajdemo", rekao je Roland, hvatajući Edija za ruku. „Počeće pljusak. Sve će se ugasiti kao sveće na promaji. Loše ćemo se provesti, ako nas dažd zatekne na ovoj strani druma."

„Gde..." počeo je Edi, da bi odmah zatim ućutao, zanet prizorom. Jezgro sjaja bilo je pored podnožja prilaznog puta, tamo gde je šuma uzmakla pred gomilom stenja, delimično zaronjenog u jezersku vodu.

Svetlost je bila prejaka da bi dugo gledao u nju. Roland ga je vukao u tom pravcu. Džon Kelam je neko vreme stajao hipnotisan dolazećim. Krenuo je, rešen da ih prati do kraja.

„Nemoj!" povikao je Roland, ogledajući se za sobom. Kiša je sve jače padala. Zasipale su ih hladne kišne kapi, veličine novčića. „Imaš posla, Džone! Zelim ti sve najbolje!"

„I ja vama, momci!" povikao je Džon. Mahnuo im je rukom. Električno pražnjenje sevnulo je na nebu, osvetljavajući starčevo lice sjajnoplavom i mračnocrnom bojom. „I vama!"

„Edi, idemo u središte svetlosti", rekao je Roland. „To nisu vrata starog naroda već Prima - to je magija.

Odvešće nas gde god hoćemo, ako se dovoljno snažno usredsredimo."

„Gde..."

„Nema vremena! Džejk mi je dodirom saopštio gde je! Drži me za ruku i isprazni um! Pouzdaj se u mene!"

Edi je hteo da ga pita da li je siguran u to, ali nije bilo vremena. Roland se dao u trk. Edi mu se pridružio.

Zašprintali su niz padinu, pravo ka svetlosti. Mladić je osetio dah svetlosti na svojoj koži, sličan dodiru miliona sićušnih usana. Čizme su upadale duboko u debeli lisnati pokrivač. Desno od njih bilo je goruće stablo. Namirisao je biljne sokove i čuo šištanje zapaljene kore. Približili su se izvoru svetla. Edi je isprva video jezero Kezar kroz njega, zatim je osetio strahovitu privlačnu moć. Napustio je oblast guste kiše i zaronio u sjajnu svetlost. Na trenutak je nazreo vrata. Snažno je zgrabio Rolanda za ruku i zatvorio oči.

Tlo, pokriveno gustim lisnatim pokrivačem, izmaklo im se ispod nogu. Poleteli su.

SEDMO POGLAVLJE
SUSRET

1

Flaerti je stajao ispred Njujork Fedik vrata. Bila su netaknuta, izuzev nekoliko ogrebotina od revolverskih zrna. Stali su pred neprolaznom preprekom koju je onaj usranko nekako savladalo. Lamla je ćutke stajao kraj njega, ćekajući da Flaertija prođe napad besa. Ostali su čekali, trudeći se da ne naruše nervoznu tišinu.

Pljusak Flaertijevih udaraca konačno je počeo da se proređuje. Skupio je snage za konačni udarac otvorenom šakom. Lamla se štrecnuo kad ga je poprskala kap krvi sa humićevih izranavljenih članaka.

„Šta je bilo?" pitao je Flaerti, kome to nije promaklo. „Šta je bilo? Hoćeš li nešto da mi kažeš?"

Lamla nije mario za bele krugove oko Flaertijevih očiju i crvene ruže na obrazima, a ponajmanje na ruku na dršci gloka, u futroli ispod pazuha. „Neću", rekao je. „Neću, sai."

„Hajde, reci šta ti je na umu, ako će ti to pričiniti neko zadovoljstvo", insistirao je Flaerti. Pokušao je da se nasmeje, ali bez mnogo uspeha. Razvukao je usne u gnusni osmeh - ludački kez. Ostatak potere je tiho uzmakao. „Siguran sam da ćete imati dosta toga da kažete o meni, zašto ne bi povukao nogu, prijatelju? Izmakao mi je! Požuri da se prvi posereš po meni, ružni mamojepcu!"

Pogiboh, pomisli Lamla. Posvetio sam zivot Kralju, a gubim glavu zbog jedne nekontrolisane grimase u blizini čoveka koji traga za žrtvenim jarcem.

Osvrnuo se oko sebe samo da bi se uverio u ono što je već znao, niko neće staviti muda u procep zbog njega. Rekao je: „Flaerti, žao mi je ako sam te na neki način uvr..."

„O, uvredio si me, nego kako!" vrisnuo je Flaerti. Bostonski akcenat bivao je sve primetniji, u skladu s naraslim gnevom. „Siguran sam da ću platiti zbog večerašnjeg neuspeha, jašta, ali ćeš ti platiti pr..."

Vazduh oko njih je zatitrao, kao da je čitav hodnik oštro udahnuo. Flaertijeva kosa i Lamlino krzno su se nakostrešili. Potera sastavljena od niščih ljudi i vampira okrenu leđa vratima. Krvopija koja se zove Albreht vrisnu i skoči napred, što je Flaertiju omogućilo da osmotri pridošlice, humiće sa svežim kišnim kapima na farmerkama, čizmama i košuljama. Na bokovima su im se klatili revolveri. Skorela prašina na čizmama svedočila je o putnicima izdaleka. Flaerti je stigao da vidi drške od sandalovine, pre no što je mlađi potegao. Potezao je brže od munje. Imao je dovoljno vremena da pojmi zašto se Albreht dao u beg. Samo jedna vrsta ljudi nosi takve pištolje.

Mladić je ispalio jedan metak. Albrehtova plava kosa je poskočila, kao da je cimnuta nevidljivom rukom.

Pao je ničice. Iščezao je ostavivši prazno odelo.

„Zdravo da ste, Kraljevi sledbenici", progovorio je stariji. Zborio je mirnim, bezosećajnim glasom. Flaerti - ruku krvavih od ekstravagantnog lupanja po vratima iza kojih je usranko nestao - nije razumeo šta ovaj govori. To je onaj na kog su upozoreni. Pred njim je nesumnjivo Roland od Gileada. Kako je dospeo ovamo, poteri iza leđa? Kako?

Roland ih je streljao hladnim, plavim očima. „Ko se u ovoj jadnoj družini diči imenom dinh? Hoće li nas taj udostojiti pažnje i načiniti korak napred? Neće?" Pomno ih je proučavao. Sklonio je levu ruku sa drške pištolja, da bi je prineo usnama, na kojima je cvetao sitni, sarkastični osmejak. „Neće? Baš šteta.

Žao mi je što moram da kažem, ali je očigledno da imam posla s gomilom kukavica. Ubili ste sveštenika i jurcali za dečakom, a sad ne smete da zucnete o vlastitim podvizima. Vi ste kukavice, sinovi kuk..."

Flaerti je stupio napred. Okrvavljenom šakom labavo je stiskao dršku pištolja, u futroli pod pazuhom. „}a sam njihov vođa, Rolande Stivenov."

„Znaš moje ime, zar ne?"

„Jakako! Znam ga na osnovu tvog lica, a njega prepoznajem po usnama. Iste su kao usne tvoje majke, koja je alavo sisala Džonu Farsonu, sve dok ne prospe..."

Flaerti je potegao usred rečenice. Taj mangupski trik je nesumnjivo često palio. Revolveraš ga je s lakoćom preduhitrio, iako je Kraljev čovek bio brz, a Roland dodirivao usnu kad je humić potegao. Prvi metak je proleteo kroz usne vode Džejkovih progonitelja. Smrskao je zube u gornjoj vilicu u sitne komadiće. Flaerti ih je progutao, skupa s poslednjim dahom. Drugi ga je pogodio u čelo, tačno između obrva, tako da je udario glavom u vrata Njujork/Fedik. Neupotrebljeni glok mu je ispao iz ruke. Pao je na pod i opalio po poslednji put.

Većina ostalih je potegla delić sekunde kasnije. Edi je pobio šestoricu. Imao je vremena da zameni metak potrošen na Albrehta. Kliznuo je iza dinha da napuni revolver, u skladu s obukom. Roland je sredio još pet. Nakon toga je kliznuo iza Edija. Mladić se pobrinuo za preostale. Za sve izuzev jednog.

Lamla je bio suviše lukav da bi potegao. Zato je ostao poslednji na nogama. Podigao je prazne šake. Imao je dlakave prste i glatke dlanove. „Hoćeš li me poštedeti, revolverašu, ako se obavežem na mir?"

„Ni slučajno", rekao je Roland i napeo otponac.

„Budi proklet, čarika", rekao je tahin. Roland od Gileada ga je ustrelio na mestu. Lamla od Galea pade na hladne pločice.

2

Članovi Flaertijeve potere ležali su ispred vrata kao gomila nasumice razbacanih trupaca. Lamla je ležao ispred svih. Padoše bez ispaljenog metka. Popločani hodnik bazdio je na plavičasti revolverski dim. Uključili su se automatski čistači vazduha. Tromo su čegrtali u zidu.

Revolveraš je gledao kako se dim komeša u vazduhu i nestaje u neupadljivim otvorima, razmeštenim na pravilnom odstojanju.

Edi je napunio pištolj, pre no što ga je vratio u futrolu. Ako je dobro shvatio revolveraša, oružje sad pripada njemu. Odšetao je do mrtvaca. Morao je da odgurne četvoricu u stranu da bi dopro do vrata.

„Suzana! Suzi, da li si tu?"

Da li bilo ko od nas, izuzev u snovima, zbilja očekuje ponovni susret sa onima koje predano volimo, čak i kad nas ostave na nekoliko minuta, zbog najbanalnijih dnevnih poslova? Ne, nikako. Kad god nestanu iz vidokruga, duboko u srcu ih smatramo mrtvim. Dato nam je toliko mnogo, razmišljamo, kako u tom slučaju ne očekivati da ćemo potonuti nisko poput Lucifera, opterećeni zapanjujućom pretpostavkom ljubavi?

Edi nije očekivao odgovor, dok god nije čuo njen glas. Zborila je iz drugog sveta, kroz tanka vrata. „Edi?

Slatki moj, da li si to ti?"

Edijeva do malopre savršeno normalna glava postade preteška da bi se uspravno držala. Naslonio se na vrata. Spustio je kapke, koji postadoše jednako teški. To je pripisao suzama. Najedanput je plivao u njima. Kotrljale su mu se niz obraze, tople kao krv. Revolveraš ga je potapšao po leđima.

„Suzana", rekao je Edi, sklopljenih očiju. Raširio je prste i prislonio šake na vrata od neobičnog materijala. Pitao je „Možeš li da ih otvoriš?"

Odgovorio mu je Džejk. „Ne mogu, ali ti možeš."

„Koja reč ih otvara?" pitao je Roland. Bacao je poglede na hodnik iza sebe, kao da očekuje da će zlikovcima stići pojačanje (krv mu je uzavrela na tu pomisao), ali niko nije pristizao. „Koja reč je u pitanju, Džejk?"

Usledila je kratka pauza, koja se Ediju učinila beskrajnom - jednovremeno su progovorili. „Šasit", rekli su.

Edi nije mogao da pusti ni glasa, pridavile su ga suze. Roland nije imao takvih problema. Sklonio je još nekoliko leševa od vrata (uključujući i Flaertijev, lica ukočenog u poslednjem kezu) i izgovorio lozinku.

Vrata između svetova ponovo su se otvorila. Edi ih je gurnuo, pa su se našli licem u lice. Suzana i Džejk u jednom, a Roland i Edi u drugom svetu. Delila ih je sjajna providna membrana, slična živom liskunu.

Suzana je ispružila ruke. Prodrle su kroz membranu kao da izlaze iz magijom izokrenute vode.

Edi ih je prihvatio. Dozvolio je da ga stisne prstima i odvuče u Fedik.

3

Edi je već držao Suzanu u naručju, kad se Roland pojavio s druge strane.

Dečak je pogledao revolveraša, bez osmeha. Oj je sedeo kraj Džejkovih nogu. Smešio se za obojicu

„Zdravo, Džejk", rekao je Roland.

„Zdravo, oče."

„Hoćeš li me tako zvati?"

Džejk je klimnuo. „Hoću, ako mi dopustiš."

„Takvim obraćanjem ćeš me uvek obradovati", rekao je Roland. Zatim je polagano - kao da izvodi nepoznatu radnju - pružio ruke. Dečak se uvukao između ruku ubice, ne skidajući pogled s njegovog lica.

Strpljivo je čekao da se revolveraševe ruke sretnu iza njegovih leđa. Sanjao je ovaj trenutak, nemajući hrabrosti da to ikom spomene.

Suzana je za to vreme pokrivala Edijevo lice poljupcima. „Zamalo što nisu sredili Džejka", govorila je.

„Čekala sam ga sa ove strane vrata... zadremala sam od silnog umora. Pozvao me je tri četiri puta pre no što..."

Kasnije će čuti priču do kraja, sa svim pojedinostima. Kasnije će biti vremena za razgovor. Uhvatio je za grudi, za levu dojku, željan jakih, pouzdanih udaraca njenog srca. Prekinuo je sred rečenice nežnim poljupcem.

Džejk, nije izustio ni reč. Stajao je, glave prislonjene uz Rolandove grudi. Zatvorio je oči. Mirisao je kišu, prašinu i krv na revolveraševoj košulji. Mislio je na svoje izgubljene roditelje, na mrtvog prijatelja Benija i na padrea, kog su raskomadali oni kojima je tako dugo izmicao. Grlio je čoveka koji ga je jednom izdao zbog Kule, dopustivši da padne u bezdan. Džejk nije mogao biti siguran da se izdaja neće ponoviti. Znao je da ih čeka dug put, s mnogo prepreka. Zasad je, uprkos svemu, bio zadovoljan, pribranog uma i mirne duše. Zadovoljavao se činjenicom da grli i da je grljen. Sklopljenih očiju je mislio Otac je došao po mene.

DRUGI DEO
PLAVO NEBO DEVAR-TOI

PRVO POGLAVLJE
DEVAR-TET

1

Pored Mijinog kreveta stajahu četiri dugo razdvojena putnika (pet, računajući i Oja od Srednjeg sveta).

Posmatrali su ostatke Suzanine bliznakinje. Prazna odeća ocrtavala je konture tela. Da nje nije bilo, bilo bi nemoguće naslutiti njen nekadašnji oblik. Čak je i kosa iznad Mijine rascepljene lobanje delovala neljudski. Ličila je na oveću pajalicu.

Roland je posmatrao skromne tragove, misleći koliko je malo ostalo od žene čija je opsesija - momče, momče, uvek to momče zamalo uništila njihov poduhvat. Da njih nema, ko bi se borio sa Grimiznim Kraljem i njegovim đavolski pametnim kancelarom? Zadatak bi pao na pleća tri starca: Džona Kelama, Arona Dipnoa i Mozesa Karvera. Jedan od njih boluje od crnih ustiju ili kancera, u Edijevom svetu.

Toliko si uradila, pomislio je, posmatrajući prašnjavo, raspadnuto lice. Toliko si uradila i toliko bi uradila, jesje, i sve bez oklevanja ili klonuća. Tako će, ja mislim i svet završiti, kao žrtva ljubavi, a ne mržnje.

Ljubavje oduvek bila mnogo razornije oružje.

Nagnuo se napred, udišući aromu starog cveća i drevnih začina. Izdahnuo je. Stvar koja je podsećala na glavu, razlete se kao krunica maslačka na jačem vetru.

„Nije htela da naudi univerzumu", rekla je Suzana, drhtavim glasom. „Htela je ono što ima skoro svaka žena, bebu. Nekog kog može voleti i podizati."

„Jašta", složio se Roland, „vaistinu. To njen kraj čini još crnjim."

Edi je rekao, „Ponekad mislim da bi svima bilo bolje kad bi svi dobronamernici otpuzali pod neki kamen i crkli."

„To bi bio i naš kraj, veliki Ede", primetio je Džejk.

Razmišljali su o tome. Edi se pitao koliko ljudi je već izginulo zahvaljujući njihovom dobronamernom mešanju. Nije se brinuo zbog zlih, ali je bilo drugih - Rolandova izgubljena ljubav, Suzana, beše jedna od njih.

Revolveraš je napustio Mijine praškaste ostatke i krenuo ka Suzani. Sedela je na obližnjem krevetu s rukama između butina. „Ispričaj mi sve što ti se dogodilo, otkad si nas napustila posle bitke na Istočnom drumu", rekao je. „Moramo da..."

„Rolande, nisam htela da te napustim. To je bila Mija. Preuzela je komandu. Možda bi u potpunosti ovladala mnome, da nisam imala sklonište, Dogan."

Roland je klimnuo, kao da shvata šta želi da kaže. „Nevezano s tim, ispričaj mi kako si došla u ovaj devar-tet. Džejk, kasnije bih želeo da čujem i tvoju priču."

„Devar-tet", ponovio je Edi. Fraza je zvučala poznato. Da li je imala neke veze sa sporim mutantom, Ševinom od Šejvena, kog je Roland izbavio bede u Lovelu? Verovatno. „Šta je to?"

Roland je prešao rukom preko prostorije sa brojnim krevetima, od kojih je svaki bio snabdeven skalamerijom od šlemova i člankovitih metalnih cevi. Bog sveti zna koliko dece iz Kala je propalo na tim posteljama. „To je mali zatvor, soba za mučenje."

„Meni ne izgleda mali", rekao je Džejk. Nije znao koliko tu ima kreveta, najverovatnije tri stotine, najmanje tri stotine.

„Možda ćemo naići na veći, pre no što završimo posao. Ispričaj svoju priču, Suzana, i ti tvoju, Džejk."

„Gde ćemo posle toga?" pitao je Edi.

„Odgovor se možda krije u pričama", rekao je Roland.

2

Roland i Edi su s tihom fascinacijom slušali kako Suzana i Džejk naizmenice pripovedaju svoje avanture. Roland je prekinuo Suzaninu priču na pomen Matijesena van Vika, koji joj je dao novac i unajmio hotelsku sobu. Pitao je Edija za kornjačicu u postavi torbe.

„Nisam znao da je to kornjačica. Mislio sam da je kamen."

„Voleo bih da ponovo ispričaš tu priču", reče Roland.

Edi je ispričao kako je posetio pećinu vrata s padreom Kalahanom. Pažljivo je razmišljao, pokušavajući da se seti svih detalja (reč je o davnašnjem događaju). Otvorili su kutiju od sablasnog drveta sa crnom trinaesticom. Očekivali su da će crna trinaestica otvoriti vrata, što se i dogodilo, ali prvo

„Stavili smo kutiju u torbu", rekao je Edi. „Onu na kojoj piše SVE SAMI PUNI POGOCI NA SREDNJEGRADSKIM STAZAMA u Njujorku i SVE SAMI PUNI POGOCI NA SREDNJESVETSKIM STAZAMA u Kala Brin Stardžisu. Sećate li je se?"

Svi su zapamtili torbu.

„Napipao sam nešto u postavi torbe. Rekao sam Kalahanu, on je..." Edi je razmislio. „Rekao je, 'Nemamo vremena za istraživanje' ili nešto slično. Složio sam se s njim. Sećam se kako sam pomislio da ionako moramo da se nosimo s obiljem misterija. Odlučio sam da ovu sačuvam za neki drugi dan. Rolande, znaš li ko je, za ime boga, gurnuo tu stvarčicu u torbu?"

„Ko je, uopšte, ostavio torbu na praznom placu?" pitala je Suzana.

„Ili ključ, kad smo kod toga?" umešao se Džejk. „Na istom mestu sam našao ključ za kuću na Holandskom brdu. Da li je to delo ruže? Da li ih je ruža nekako... ne znam... načinila?"

Roland je razmislio o prethodnim pitanjima. „Ako bih morao da pogadam", rekao je, „rekao bih da je sai King ostavio ove znakove i sigule."

„Pisac", rekao je Edi. Lagano je klimnuo, posle kraćeg razmišljanja. Setio se, kao kroz maglu, srednjoškolske lekcije o bogu iz mašine. U školi je naučio i odgovarajući latinski izraz, ali ga je, u meduvremenu, zaboravio. Sigurno je ispisivao ime Meri Lu Kenopenski na klupi dok su druga deca poslušno hvatala beleške. Pozorišni pisac sateran u ćošak je u to davno doba mogao prizvati u pomoć boga s nebesa. On se spuštao u cvećem ukrašenim dvokolicama da bi izbavio ugroženog junaka. To je nesumnjivo prijalo religioznim ljubiteljima pozorišta. Verovali su da Bog - ne verzija koja se spušta s gornje platforme uz pomoć za gledaoce nevidljivih specijalnih efekata već Onaj što boravi na nebesima - zbilja spasava one koji to zaslužuju. Slične ideje su u savremeno doba nepovratno izašle iz mode, ali je Edi mislio da popularni pisci - od sorte kakvoj je pripadao sai King - verovatno upotrebljavaju istu, samo bolje zamaskiranu tehniku. Ostavljaju vratanca za bekstvo. Kartice s natpisom BESPLATAN IZLAZ IZ ZATVORA ili POBEGLI STE PIRATIMA ili POGUBLJENJE JE ODLOŽENO ZATO ŠTO JE IZNENADNA OLUJA POKIDALA ELEKTRIČNE VODOVE. Bog iz mašine (u stvari pisac), nastoji da sačuva likove da se delo ne bi završilo obespokojavajućim redovima kao što su: "Tako je ka-tet zbrisan na Jerihonskom brdu. Loši momci su pobedili. Vladaj Nesklade, strašno mi je žao i više sreće sledeći put (koji sledeći put, ha-ha), KRAJ."

Pisac proizvodi male sigurnosne mreže, kao što je ključ. Da ne spominjemo izrezbarenu kornjačicu.

„Ako je to napisao", glasno je razmišljao Edi, „učinio je to mnogo posle našeg susreta u 1977. godini."

„Jašta", složio se Roland.

„Mislim da ništa nije izmislio", nastavio je Edi. „Ne zaista. On je samo... ne znam kako da kažem, samo..."

„Folirant?" rekla je Suzana, uz osmeh.

„Nije!" rekao je Džejk, blago zabezeknuto. „Nije to. On je odašiljač, televizijski spiker." Mislio je na svog oca i njegov posao na Mreži.

„Bingo", rekao je Edi, pokazujući prstom na dečaka. Ta ideja ga je odvela drugoj: da Stiven King nije poživeo dovoljno da stavi te stvari u priču, ključ i kornjačica ne bi bili na pravom mestu, u pravom trenutku. Čuvar vrata bi proždrao Džejka u kući na Holandskom brdu... ako bi ikad do nje dospeo, što se verovatno ne bi dogodilo. Da je izmakao monstrumu s Holandskog brda izjeli bi ga drevni - Kalahanovi vampiri prvog reda - u Diksi Pigu.

Suzana nije znala da li da im otkriva viziju koja joj se ukazala kad je Mija krenula na poslednje putovanje od Plaza-Park hotela do Diksi Piga. Bila je utamničena u zatvorskoj ćeliji u Oksfordu, Misisipi. Čula je glasove iz nekog televizora. Čet Hantli, Valter Kronkajt, Frenk Mekgi: spikeri su recitovali imena mrtvih.

Neka od tih imena kao predsednik Kenedi i braća Dijem bila su poznata. Druga, poput Kriste Mekaluf, nisu. Bila je sigurna da je čula ime Stivena Kinga. Partner Četa Hantlija (idobro veče Čete, laku noć Dejvide) reče da je Stiven King poginuo pod točkovima dodž kamioneta, u šetnji nedaleko od svog doma. Ako je verovati Brinkliju, King je stradao u pedeset drugoj.

Da im je rekla, jedan broj događaja krenuo bi drugim putem ili se ne bi ni zbili. Otvorila je usta, gotova da se umeša u razgovor, kad je iver na brdskoj padini udario u kamenčić, koji je udario u veći kamen, a ovaj u još par njih, što je pokrenulo odron. Baš u tom času su svi čuli otvaranje vrata i bat koraka. Okrenuli su se u tom pravcu. Džejk je posegao za orizom, ostali za pištoljima.

„Smirite se, momci", promrmljala je Suzana. „Sve je u redu. Znam ovog tipa." Obratila se DNK 45932, DOMAĆEM robotu: „Nisam očekivala tako skori susret. Ako ćemo pravo, mislila sam da te nikad neću videti. Šta ima, Najdžele stari druže?"

Tako ono što je moglo biti izgovoreno ostade neizrečeno. Deus ex machina koji je mogao sići s nebesa i spasiti pisca od zakazanog susreta s dodž kamionetom, koncem proleća 1999. godine, ostade na polazištu, visoko iznad smrtnika što igraju svoje uloge teturajući po prašini.

3

Dobra stvar u vezi robota, bar po Suzaninom mišljenju, jeste što ne mogu da mrze. Najdžel je uredno raportirao da nije našao nikog sposobnog da mu popravi vizuelnu aparaturu. Napomenuo je da bi uz pristup neophodnim delovima, diskovima i uputstvima za opravku i sam to mogao učiniti. Vratio se oslanjajući se na infracrveni spektar, da bi pokupio ostatke skrhanog (i potpunc neupotrebljivog) inkubatora. Zahvalio joj se na interesovanju i predstavio ostatku družine.

„Drago mi je što smo se upoznali, Najdžele", rekao je Edi. „Nećemo te zadržavati, siguran sam da želiš da što pre počneš s opravkama." Govorio je ljubaznim glasom. Vratio je revolver u futrolu, ali nije skidao ruku s oružja. Uznemiravala ga je sličnost između Najdžela i izvesnog robota glasnika u Kala Brin Stardžisu. Taj je i te kako znao da mrzi.

„Nemoj da ideš. Ostani", rekao je Roland. „Možda ćemo imati posla za tebe. Samo budi tih. Isključi se, ako ti tako odgovara." I ako ti ne odgovora, naziralo se u podtekstu.

„Naravno, sai", odgovorio je Najdžel, izveštačenim, britanskim akcentom. „Možete me uključiti rečima: Najdžele, potrebni ste mi."

„Vrlo dobro", odvratio je Roland.

Najdžel je prekrstio mršave (ali nesumnjivo snažne) čelične ruke na prsima. Zatim se umirio.

„Vratio se da pokupi razbijeno staklo", čudio se Edi. „Ne bi bilo loše da ih Tet korporacija ponudi tržištu.

Svaka američka domaćica poželela bi dvojicu - jednog za kuću, a drugog za dvorište."

„Što manje se petljamo s naukom, to bolje za nas", gorko je prokomentarisala Suzana. Delovala je strahovito iscrpljeno, uprkos kratkoj dremci na vratima između Fedika i Njujorka. „Vidite šta je napravila od sveta."

Roland je klimnuo Džejku. Ispripovedao im je o svojim i padre Kalahanovim avanturama u Njujorku 1999. godine. Počeo je s taksijem koji je umalo pregazio Oja i završio sa očajničkim jurišom na nišče ljudi i vampire u trpezariji Diksi Piga. Nije oklevao da im kaže kako su se oslobodili Crne trinaestice, pohranivši je u pretincu u Svetskom trgovinskom centru, gde će biti na sigurnom sve do prvih dana juna 2002. godine i kako su našli kornjačicu koju je Suzana ostavila kao poruku u boci u slivniku ispred Diksi Piga.

„Bio si tako hrabar", reče Suzana, pomilovavši Džejka po glavi. Savila se da pomazi Oja. Bambur je protegao dugi vrat da bi maksimalno iskoristio ukazanu pažnju. Uživao je s poluzatvorenim očima i osmehom na lisičjem licu. „Bio si prokleto hrabar. Hvala ti, sai Džejk."

„Vala, Ejk!" složio se Oj.

„Sredili bi nas, da nismo imali kornjačicu." Bledoliki Džejk govorio je sigurnim glasom. „Što se tiče padrea... on..." Dečak je obrisao suzu nadlanicom i pogledao u Rolanda. „Koristio si se njegovim glasom da me oteraš iz trpezarije. Čuo sam te."

„Jašta sam, nisam mogao drugačije", potvrdio je revolveraš. „I on je to hteo."

Džejk je nastavio, „Vampiri nisu uspeli da ga se dočepaju. Upotrebio je moj ruger, pre no što su mu isisali krv i pretvorili u jednog od njih. Mislim da to nisu ni hteli. Raskomadali bi ga i pojeli. Poludeli su."

Roland je klimao glavom.

„Njegove poslednje reči - mislim da ih je glasno izrekao, iako nisam siguran - bile su..." Džejk je oklevao.

Plakao je bez stida. „Rekao je 'Pronađi Kulu, Rolande. Udi u nju i popni se do vrha' Zatim..." dečak je kratko dunuo između stisnutih usana. „Ode. Kao ugašena sveća, u neki od svetova."

Ćutao je. Svi su neko vreme sledili njegov primer. Tišina je imala poseban kvalitet. Edi je rekao, „U redu, opet smo zajedno. Do davola, šta je naš sledeći korak?"

4

Roland je seo, s grimasom na licu. Odmerio je Edija Dina pogledom koji je govorio - jasnije od bilo kakvih reči - Zašto iskušavaš moje strpljenje?

„Dobro", rekao je Edi, „to je stara navika. Prestani da me tako gledaš."

„Kakvaje to navika, Edi?"

Edi je u poslednje vreme retko mislio na poslednju traumatičnu i drogama bogatu godinu provedenu s Henrijem, ali je sad na nju pomislio. Nije hteo da o tome govori, ne zbog stida - prevazišao je to - već zbog revolveraševe sve izraženije nervoze zbog Edijeve navike da objašnjava stvari izrazima starijeg brata. Možda je to u redu. Henri je obavio odlučan, presudni uticaj u Edijevom životu, baš kao što je Kort odbio odlučni, presudni uticaj na Rolanda... ali revolveraš nije neprestano govorio o svom nekadašnjem učitelju.

„Postavljam pitanja na koja znam odgovor", rekao je Edi.

„Kakav je odgovor na ovo poslednje pitanje?"

„Otići ćemo u Zemlju Gromova, pre no što pođemo ka Kuli. Pobićemo ili osloboditi rušioce. Uradićemo sve što je potrebno da obezbedimo Zrake. Ubićemo Valtera ili Flega, kako god se predstavljao, zato što zapoveda snagama na terenu, zar ne?"

„Zapovedao je", napomenuo je Roland, „pojavio se novi igrač." Pogledao je robota. „Najdžele, potreban si mi."

Najdžel je raširio ruke i podigao glavu. „Šta mogu da uradim za vas?"

„Treba mi neki materijal za pisanje. Ima li ovde takvih stvari?"

„ U nadzorničkoj sobi na kraju odeljenja za ekstrakciju ima olovaka i kreda, sai. Bile su tamo prilikom moje poslednje posete."

„Odeljenje za ekstrakciju", razmišljao je Roland, posmatrajući tesno poredane postelje. „Tako ga zovete?"

„Da, sai." Nastavio je robot, gotovo stidljivo: „Vokalne nijanse i frikativi svedoče o ljutnji. Da li je to istina?"

„Ovde su dovodili stotine, hiljade dece - najčešće zdrave dece, iz sveta u kom se veliki broj rada deformisan - da bi im isisavali umove. Zašto bi se iko ljutio?"

„Sai, budite sigurni da ne znam", odgovorio je Najdžel. Kao da se pokajao zbog odluke da se vrati.

„Uveravam vas da nisam učestvovao u proceduri ekstrakcije. Zadužen sam za pomoć u domaćinstvu, uključujući i održavanje."

„Donesi mi običnu olovku i parče krede."

„Sai, nećete me uništiti, zar ne? Doktor Skouter je tokom poslednjih dvanaest do četrnaest godina bio na čelu programa ekstrakcije. Mrtav je. Ubila ga je ova gospa-sai, njegovim pištoljem." U Najdželovom glasu osetio se blagi prekor. Bio je prilično izražajan, u okviru programskih ograničenja.

Roland je samo ponovio: „Donesi mi olovku i parče krede, trkom."

Najdžel je otišao da obavi povereni mu zadatak.

„Mislio si na bebu, kad si spomenuo novog igrača", rekla je Suzana.

„Naravno, na bebu s dva oca, na bau-bau bebu."

Klimnula je. Setila se priče koju je čula od Mije tokom posete napuštenom gradu, Fediku. Gradić je bio napušten od svih izuzev tipova poput Sajra, Skoutera i poganih Vukova. Dve žene, jedna crna, druga bela, jedna trudna, druga bez poroda, seđahu na stolicama ispred Džin Papi saluna. Mija je svašta ispripovedala Edijevoj ženi - mnogo više no što je ova razumela.

Tamo su me promenili, rekla je Mija. Mislila je na Skoutera i ekipu doktora. Možda i na ponekog čarobnjaka? Na ljude poput Manija, samo na drugoj strani? Možda. Ko bi ga znao? Načinili su je smrtnom na odeljenju za ekstrakciju. Zatim se nešto dogodilo s Rolandovom spermom u njoj. To sećanje je lebdelo u crvenkastoj izmaglici. Pitala se da li je Grimizni Kralj lično pohodio Miju. Da li se njegovo gigantsko paukoliko telo nadnelo nad njom, ili je njegova neopisiva sperma na neki način dopremljena i pomešana s Rolandovom. Šta god da se desilo, beba je postala gnusni hibrid koji je Suzana imala prilike da vidi: nije bila čovek-vuk, već čovek-pauk. Sada je negde napolju. Možda je ovde. Posmatra ih dok razgovaraju, čekajući da se Najdžel vrati sa alatkama za pisanje.

Tako je, pomislila je. Posmatra nas. Mrzi nas... ali ne podjednako. Najviše mrzi Rolanda, dan-teta, svog prvog oca.

„Mordred namerava da te ubije, Rolande", rekla je. „To je njegov posao. Stvoren je da završi s tobom, tvojom potragom i Kulom. „

„Slažem se", rekao je Roland. „Želi da vlada na očevom mestu. Grimizni Kralj je star. Sve više sam naklonjen mišlju da je negde zatvoren. Ako je to istina, više nije pravi neprijatelj."

„Hoćemo li obići njegov zamak na drugom kraju Nesklada?" pitao je Džejk. Progovorio je prvi put za poslednjih pola sata. „Hoćemo, zar ne?"

„I ja tako mislim", rekao je Roland. „Posetićemo Le Casse Roi Russe, kako ga zovu u staroj priči. Otići ćemo kao ka-tet i pogubiti svakog kog tamo zateknemo."

„Tako će biti", reče Edi. „Tako nam bog pomogao."

„Jesje", složio se Roland. „Rušioci su naš prvi cilj. Zrakotres, koji smo osetili u Kala Brin Stardžisu, pre dolaska ovamo, ukazuje da je njihov posao pri kraju. Čak i ako nisu..."

„Moramo ih zaustaviti", rekao je Edi.

Roland je klimnuo. Delovao je umornije nego ikad. „Jašta", nastavio je. „Pobićemo ih ili osloboditi. Bilo kako bilo, moramo stati na put petljanju oko dva preostala Zraka. Moramo uništiti dan-teta. Onog što pripada Grimiznom Kralju... i meni."

5

Najdžel se naposletku pokazao prilično korisnim (iako ne Rolandu i njegovom ka-tetu). Doneo je dve olovke, dva pera (jedno od njih bilo je veliko i staro, odgovaralo bi beležniku iz Dikensovih vremena) i tri krede. Jedna je bila u srebrnkastoj futroli kao stari karmini. Roland je uzeo baš tu, a Džejku je dao drugo parče. „Ne znam da pišem vaše reči", rekao je, „ali su nam brojevi isti, ili veoma slični. Piši ono što ti budem govorio Džejk, onako kako čuješ."

Džejk ga je poslušao. Na kraju su dobili nevešto nacrtanu, ali preglednu mapu s objašnjenjima.

„Fedik", rekao je Roland, pokazujući na jedinicu. Zatim je povukao kratku liniju kredom do dvojke. „Evo zamka Nesklada, sa mnoštvom vrata ispod njega. Tamo je prolaz koji vodi odavde pa sve do ispod dvorca. Suzana, objasni kretanje i aktivnosti Vukova." Dao joj je kredu sa srebrnom futrolom.

Prihvatila je ponuđenu alatku. S divljenjem je zapazila da se sama oštri pri upotrebi. Mali ali koristan trik.

„Projahali bi kroz jednosmerna vrata, i izlazili ovde", rekla je, povlačeći liniju od dvojke do trojke, do mesta koje je Džejk nazvao stanica Zemlje Gromova. Trebalo bi da prepoznamo ta vrata kad ih vidimo. Sigurno su velika, sem ako nisu jahali u nizu, jedan iza drugog."

„Možda i jesu", rekao je Edi. „Ako ne grešim, prilično su dobro snabdeveni rukotvorinama drevnog naroda."

„Ne grešiš", rekao je Roland. „Samo nastavi, Suzana." Nije čučnuo. Sedeo je sa ispruženom, ukočenom desnom nogom. Edi se pitao koliko ga boli kuk i da li ima još malo Rozalitinog mačjeg ulja u nedavno povraćenoj torbi. Sumnjao je u to.

Nastavila je, „Vukovi jašu od Zemlje Gromova duž železničke pruge, sve dok ne izadu iz senke... ili tame... ma o čemu da se radi. Znaš li ti, Rolande?"

„Ne znam, ali ćemo se uskoro uveriti." Načinio je nestrpljivi, kružni i za njega karakteristični gest levicom.

„Prelaze reku kod Kale i odvode decu. Na stanici Zemlje Gromova tovare konje i zarobljenike u voz i putuju do Fedika, pošto im vrata nisu bila od pomoći."

„Jašta, mislim da su baš tako radili", složio se Roland. „Zaobilazili su Devar-Toi - zatvor označen brojem 8."

Suzana je nastavila: „Skouter i njegovi naci doktori su čeličnim skalamerijama sa šlemovima nešto oduzimali od dece. Oduzeto su davali rušiocima. Hranili su ih time ili su im to davali u obliku injekcija.

Decu i moždanu supstancu vraćali su do stanice Zemlje Gromova vratima. Dečicu su slali nazad u Kalu Brin Stardžis, možda i u druge Kale. U onom što zovemo Devar-Toi..."

„Tamo služe glavno jelo", muklo je saopštio Edi.

Najdžel se umešao, baš u tom trenutku. Zvučao je apsolutno veselo. „Hoćete li da nešto pregrizete, sai?"

Džejk je čuo krčanje stomaka. Zgrozio se kad je shvatio koliko malo vr<;mena je prošlo od padreove smrti - i onog što je video u Diksi Pigu - a bezosećajni stomak traži svoje. „Ima li ovde hrane, Najdžele? Ima li je?"

„Svakako da je ima, mladi čoveče", odgovorio je Najdžel. „Istina, hrana je konzervirana, ali vam mogu ponuditi dvadesetak različitih obroka, uključujući prženi pasulj, tunjevinu i nekoliko vrsta supe..."

„Ja ću tunjevinu", rekao je Roland, „ali donesi dosta, molim te."

„Kako vi kažete, sai."

„Pretpostavljam da nema ništa od Elvisovog specijaliteta", čeznutljivo je napomenuo Džejk. „Mislim na puter od kikirikija, bananu i slaninu."

„Dobri bože", reče Edi. „Ne znam da li se to vidi na ovom svetlu, tek ja sam pozeleneo."

„Nažalost, slanine i banane više nisu u ponudi", rekao je Najdžel (govorio je ba-na-ne), „nudim vam puter od kikirikija i tri vrste džema. Imam i puter od jabuke."

„Meni puter od jabuke", rekao je Džejk.

„Nastavi, Suzana", rekao je Roland, kad se Najdžel udaljio s porudžbinama. „Ne bih te požurivao, ali ne bi bilo loše da se odmorimo posle jela." Nije zvučao bogzna kako oduševljeno tom idejom.

„Nema tu šta da se priča", rekla je. „Plan zvuči zbrkano - izgleda zbrkano, uglavnom zbog male i nepotpune mape, koja ne pruža pravi uvid u istinske razdaljine. Vukovi su kupili decu svakih dvadeset četiri godine. Prelazili su put od Fedika do Kala Brin Stardžisa, pa nazad do Fedika, s decom, radi ekstrakcije. Po obavljenoj ekstrakciji vraćali su decu u Kale, a hranu za mozak slali u zatvor, rušiocima."

„U Devar-Toi", rekao je Džejk.

Suzana je klimnula. „Pitanje je kako prekinuti krug."

„Proći ćemo kroz vrata do stanice Zemlje Gromova", rekao je Roland, „od stanice ćemo nastaviti do mesta u kom drže rušioce. Tamo..." Pogledao je svakog člana ka-teta i podigao ruku pretvarajući se da puca.

„Tamo će biti čuvara", uzdahnuo je Edi. „Gomila njih. Šta ćemo ako smo brojno nadjačani?"

„Ne bi nam bio prvi put", rekao je Roland.

DRUGO POGLAVLJE
GVIRKALO

1

Najdžel se vratio gurajući sto veličine zaprežnih kola, s gomilom sendviča, dva termosa supe (govede i pileće) i mnogo limenki pića. Bilo je tu koka-kole, sprajta, nozale i neki vit grin vit. Edi ga je probao. Piće je imalo neopisiv ukus.

Svako je mogao videti da Najdžel nije onaj opušteni, stari drugar, kakav je bio prethodnih bog te pita koliko decenija ili vekova. Romboidna glava mu se nekontrolisano tresla. Kad bi se nagnula nalevo, promrmljao bi „Un, deux, trois!" Kad bi se okrenuo nadesno, šaptao bi „Ein, zwei, drei\" Iz grudi mu se čulo blago škljocanje.

„Šta ti fali, srce?" pitala je Suzana kad je domaći robot spustio poslužavnik na pod između njih.

„Autodijagnostički sistem nagoveštava prestanak rada u narednih dva do šest časova", rekao je Najdžel, zlovoljnim, ali pribranim tonom. „Dosad bezazlene, osnovne logičke greške, našle su put do SOO-a."

Oštro je iskrivio glavu nadesno. „Ein, zwei, dreil Živi slobodno ili umri, eto Grega u tvom oku!" „Šta je SOO?" pitao je Džejk. „Ko je Greg?" nadovezao se Edi.

„SOO je skraćenica za Sistem opšteg održavanja", rekao je Najdžel. „Postoje dva takva sistema, racionalni i iracionalni. Svesni i podsvesni, ako više volite. Što se Grega tiče, to je Greg Stilson, lik u romanu koji čitam. Prilično je zanimljiv. Zove se Zona smrti. Pisac je Stiven King. Ne znam zašto mi je pao na pamet."

2

Najdžel je objasnio da su logične greške česta pojava kod, kako ih je nazvao, Asimovljevih robota. Što pametniji robot, to više logičkih grešaka... koje opet sve ranije izlaze na videlo. Drevni narod (Najdžel ih je zvao Stvoriteljima) ispravljao je ovaj nedostatak ugradnjom zaštitnih sistema, koji su napadali mentalne nedostatke kao da su male boginje ili kolera. (Džejku se to učinilo kao dobar način za borbu s ludilom, iako se psihijatrima ta ideja verovatno ne bi dopala. Ostali bi bez posla.) Najdžel je došao do zaključka da je trauma izazvana uništenim očima nekako dovela do slabljenja sistema za mentalno preživljavanje. Sav štetni materijal sad se slobodno širio elektronskim kolima, erodirajući sposobnost deduktivnog i induktivnog razmišljanja na levoj i desnoj strani. Rekao je da ni najmanje ne krivi Suzanu.

Ona je prinela pesnicu čelu zahvaljujući mu se mnogo-mnogo. Nije u potpunosti verovala dobrom starom DNK 45932, iako nije mogla reći zašto. Možda je u pitanju posledica boravka u Kala Brin Stardžisu, gde je izuzetno slični robot bio gnusni, mržnjom ophrvani nitkov. Bilo je tu još nečeg.

Gvirkam, gvirkam, sumnjičavim okom, pomislila je Suzana.

„Ispruži ruke, Najdžele."

Robot je poslušao, pa su svi videli oštre dlake između čeličnih prstiju. Opazili su i kapljicu krvi na... da li to zaslužuje ime članak? „Šta je ovo?" pitala je, podižući nekoliko dlaka.

„Žao mi je gospoja, ne mogu..."

Ne vidi ih. Naravno da ih ne vidi. Najdžel se oslanjao na infracrvena pomagala. Oslepeo je zahvaljujući Suzani Din, kći Danovoj, revolverašu u ka-tetu devetnaestice.

„To su dlake. Vidim i nešto krvi."

„A, to", oglasio se Najdžel. „U kuhinji ima pacova, majčice. Programiran sam da uništavam sve štetočine. Ovih dana ih ima jako mnogo. Žao mi je što moram da kažem, ali svet je krenuo dalje." Divlje je trznuo glavom ulevo: „Un-deux-trois! Minnie Mouse est la mousepour moi"

„Hm... da li si pocmekao Mini i Mikija pre ili posle pripremanja sendviča, Najdži stari druže?" pitao je Edi.

„Posle, sai, uveravam vas."

„Zamalo da se onesvestim"', rekao je Edi. „pojeo sam siromaška u Mejnu, zalepio mi se za rebra kao pantljičara."

„Treba da kažeš un, deux, trois", rekla mu je Suzana. Izgovorila je to bez razmišljanja.

„Šta reče?" Sedeo je pored nje, grleći je. Koristio je svaku priliku da je dodirne, otkad su se sreli, kao da ne veruje da je stvarno prisutna.

„Ništa." Kasnije će mu predočiti intuitivne uvide. Sačekaće da Najdžel izađe iz sobe ili u potpunosti otkaže. Mislila je da roboti Najdželovog i Andijevog tipa ne mogu da lažu, kao oni iz priča Isaka Asimova, pročitanih u detinjstvu. Možda je Andi izmenjen, ili ga je neko izmenio, pa laž za njega više nije problem.

Najdžel je imao problema, očigledno je imao mnogo-mnogo problema. Imala je utisak da je za razliku od Andija, Najdžel u osnovi dobrodušan, ali da je lagao ili zaobišao istinu pričom o pacovima u ostavi.

Možda je lagao i u vezi s drugim stvarima. Ein, zwei, drei i Un, deux, trois, bio je njegov način oslobađanja pritiska, bar za neko vreme.

To je Mordred, pomislila je, osvrčuči se oko sebe. Uzela je sendvič zato što je morala da jede - razdirala je glad, kao i Džejka - iako nije imala apetita. Znala je da joj predstoji gutanje hrane bez ikakvog zadovoljstva. Bio je s Najdželom, sad nas odnekud posmatra. Znam to - osećam to.

Evo šta je pomislila, gutajući prvi zalogaj odstajalog, vakuumiranog, misterioznog mesa: Majka uvek zna.

3

Niko nije želeo da spava u sobi za ekstrakciju (iako su mogli da biraju između više od tri stotine lepo nameštenih kreveta) niti u napuštenom gradu. Najdžel ih je odveo do svojih odaja. Svaki čas je zastajkivao da bi nervozno trgnuo glavom i brojao na nemačkom ili francuskom. Sabirao je brojeve na njima nepoznatom jeziku.

Put ih je vodio kroz kuhinju. Nerdajući čelik se caklio sa svih strana. Odasvud je dopiralo zujanje mašina.

Mesto se vidno razlikovalo od drevne kuhinje koju je Suzana posetila ispod zamka Nesklada, u Todašu.

Videli su retke ostatke obroka koji je Najdžel upravo pripremio za njih, ali ni najmanjeg traga pacovima, mrtvim ili živim. Prećutali su to zapažanje. Osetila je da je neko posmatra, ali je taj utisak ubrzo izbledeo.

Iza ostave je bio uredni trosobni stan, Najdželova sigurna luka. Nije bilo spavaće sobe. Robot je imao dnevnu sobu, batlersku ostavu sa raznovrsnom posmatračkom opremom, i urednu radnu sobu prepunu knjiga, sa hrastovim stolom, udobnom foteljom i halogenom lampom za čitanje. Nikog nije iznenadilo što je kompjuter na stolu delo Nort Central Pozitroniksa. Najdžel im je doneo mirisnu i čistu ćebad i jastuke.

„Možda spavaš stojećki, ali pretpostavljam da voliš da čitaš sedećki, baš kao i svi drugi", rekao je Edi.

„O, da, svakako, jedan-dva-tri", rekao je Najdžel. „Uživam u dobroj knjizi. Tako sam programiran."

„Odspavaćemo šest sati, potom krećemo dalje", rekao je Roland. Džejk je, za to vreme, pažljivo ispitivao knjige. Oj se pribio uz njega. Muvao se kraj dečakovih nogu, dok je ovaj čitao imena na koricama. Povremeno je vadio neku knjigu da bi je bolje pogledao. „Čini mi se da ima kompletnog Dikensa", rekao je.

„I Stajnbeka... Tomasa Vulfa... mnogo Zejn Greja... nekog Maksa Branda... tipa koji se zove Elmor Leonard... i vazda popularnog Stivena Kinga."

Odvojili su nešto vremena da pogledaju par polica sa Kingovim knjigama. Bilo ih je više od trideset.

Četiri su bile veoma velike, a dve debljine praga. Izgleda da je King od Bridžtona mnogo pisao. Najnovija knjiga se zvala Srce u Atlantisu. Objavljena je u njima dobro poznatoj 1999. godini. Falile su samo knjige o njima, pod pretpostavkom da ih je King uopšte napisao. Džejk je proverio stranice sa podacima o izdavačkim pravima. Naišao je na nekoliko očiglednih rupa. To nije moralo ništa da znači, zato što je King bio izuzetno plodan pisac.

Suzana je pitala Najdžela. Rekao je da nije pročitao knjigu Stivena Kinga u kojoj se pominje Roland od Gileada ili Mračna Kula. Oštro je iskrivio glavu ulevo nakon ovog odgovora i počeo da broji na francuskom. Ovaj put brojao je do deset.

„Ipak", rekao je Edi nakon što se Najdžel povukao, škripeći i škljocajući usput. „Kladim se da ovde ima dosta korisnih informacija. Rolande, misliš li da treba da popakujemo dela Stivena Kinga, da bismo ih poneli s nama?"

„Možda bismo mogli", rekao je Roland, „ali nećemo. Da se ne zbunimo."

„Zašto to kažeš?"

Roland je samo odmahnuo glavom. Nije znao zašto je to rekao, ali je znao da je to istina.

4

Nervni centar eksperimentalne stanice luka 16 bio je četiri sprata ispod dvorane za ekstrakciju, kuhinje i Najdželove radne sobe. U kontrolni centar se ulazilo kroz predvorje u obliku kapsule. Predvorje se moglo otvoriti samo spolja, pomoću tri identifikaciona slajda, u nizu. Na najnižem nivou fedičkog Dogana čula se muzika Bitlsa u izvođenju Komatoznog gudačkog kvarteta.

Kontrolni centar se sastojao od desetak prostorija, ali nas zanima samo jedna, puna televizijskih ekrana i sigurnosnih uređaja. Jedan od njih upravlja malom ali opasnom armijom robota ubica opremljenih zujalicama i laserskim pištoljima. Drugi upravlja opremom za ispuštanje otrovnog gasa (onog kog je Blejn pustio na građane Luda), za slučaj da neprijatelj zagospodari postajom, što se po mišljenju Mordreda Desčejna i dogodilo. Pokušao je da aktivira robote ubice i gas, ali bez ikakvog uspeha. Imao je krvav nos, plavu modricu na čelu i natečenu donju usnu. Sve to je zaradio kad je pao sa stolice.

Zakotrljao se preko poda, ispuštajući kreštave, dečje krike, nedostatni odraz besa koji ga je razdirao.

Gledao ih je na pet različitih ekrana, ali nije mogao da ih ubije ili da im na bilo koji način naudi! Nije ni čudo što je toliko besneo! Osećao je kako se oko njega skuplja živa tama, predznak promene. Smirio se, da bi izbegao promenu. Već je otkrio da je za preobražaj iz ljudskog u paučji oblik (i natrag) neophodna strahovita energija. Kasnije to možda neće biti važno, ali sad mora biti pažljiv, inače će umreti od gladi kao pčela u šumi opustošenoj požarom.

Pokazaću vam nešto bizarnije nego bilo šta što ste dosad videli. Upozoravam vas da će vaš prvi impuls biti da se nasmejete. To je u redu. Smejte se ako baš morate. Ne skrećite pogled s onog što ćete videti, zato što vam ovo biće može nauditi, čak i u mašti. Setite se da ima dva oca, obojica su ubice.

5

Mijino momče je, nekoliko časova posle rođenja, težio čitavih deset kila. Ličio je na zdravu šestomesečnu bebu. Nosio je samo jedan komad odeće, improvizovanu pelenu od peškira. Dobio je od Najdžela, kad mu je ovaj doneo prvi obrok od probrane faune Dogana. Detetu je bila potrebna pelena, zato što nije kontrolisalo telesne funkcije. Znalo je da će uskoro ovladati njima - verovatno do kraja dana, ako nastavi da raste ovim tempom - ali bi se to moglo desiti malo kasnije.

Zasad je zarobljen u idiotskom telu odojčeta.

Nema ničeg odvratnijeg od ropstva u ovakvom telu. Pao je sa stolice i nemoćno ležao na podu. Mrdao je izubijanim ručicama i nožicama, krvario i cvileo! DNK 4593 će doći da ga podigne. Nije mogao odbiti naredbu Kraljevog sina, baš kao što se olovni teg bačen s prozora ne može odupreti sili gravitacije.

Mordred se nije usuđivao da ga pozove. Crna kučka je već sumnjala da s Najdželom nešto nije u redu.

Crna kučka je izuzetno osetljiva. Mordred je silno ranjiv. Kontroliše svaku spravu u stanici luka 16. Prijateljevanje s mašinama jedan je od njegovih mnogobrojnih talenata. Ležao je na podu sobe s natpisom KONTROLNI CENTAR na vratima (zvali su je „Štab", mnogo pre no što se svet pomerio), razmišljajući koliko malo mašina je ostalo za kontrolisanje. Nije ni čudo što otac želi da sruši Kulu i počne otpočetka!

Ovaj svet je pokvaren.

Morao je da se vrati u obličje pauka, da bi se uspeo u stolicu, u kojoj će opet preuzeti ljudsko obličje... kad je napokon uspeo, stomak mu je krčao, usta su mu bila suva od gladi. Promena nije mogla biti jedini uzrok gubitka energije. Počeo je da sumnja da je oblik pauka bliži njegovoj istinskoj formi. Metabolizam mu, u tom obliku, radi brže i snažnije. Misli se menjaju u, za njega, prijatniji oblik. Njegove ljudske misli bejahu uglavnom obojene neprijatnim emocijama (nad njima nije imao nikakve kontrole, ali se nadao da će je vremenom uspostaviti). Kao pauk nije razmišljao, barem ne u ljudskom smislu te reči. Bila su to mračna, vrela osećanja koja kao da su izvirala iz vlažne, mračne utrobe. Ticala su se

(JELA) i

(SKITANJA) i

(PUSTOŠENJA) i

(UBIJANJA)

Mnogo divnih načina za obavljanje nabrojanih radnji motalo se dan-tetovom rudimentarnom svešću, kao roj golemih mašina koje jure ne obaziruće se ni na šta, kroz najmračniju tamu. Takvo razmišljanje - otklon od ljudske polovine - bilo je nemerljivo prijatno. Strahovao je da bi ga, u trenutku potpune nemoći, moglo stajati života.

Gotovo da jeste. Podigao je desnicu - ružičastu, glatku i potpuno golu - da bi osmotrio desni kuk. Mesto gde ga je crna kučka pogodila. Rana nije zaceljivala iako je odonda skoro dvostruko porastao. Zjapila je otvorena. Iz nje je tekla krv i neka tamnožuta, smrdljiva i gnojna tečnost. Pomislio je da ova rana nikad neće zaceliti na ljudskom telu, kao što mu na drugom telu nikad neće izrasti nova noga, koju je kuja odstrelila. Da se nije saplela - nije sumnjao da je to delo ka - pogodila bi ga u glavu, umesto u nogu. Igra bi bila završena, zato...

Čuo je oštro, hrapavo zujanje. Pogledao je monitor sa prikazom spoljašnje strane glavnog ulaza. Video je domaćeg robota sa vrećom u ruci. Vreća se micala. Crnokosa, trapava beba s pelenom, zagledana u monitor, poče da slini. Otkucala je komandu, divnom, punačkom rukom. Zakrivljena spoljna vrata sigurnosne komore su se otvorila. Najdžel je zakoračio u predvorje, u obliku vazdušne brave. Mordred se pomerio do dugmadi za otvaranje unutrašnjih vrata. Šira je bila 2-5-4-1-3-1-2-1. Teško je kontrolisao pokrete. Usledilo je novo oštro zujanje i mrski ženski glas (nervirao se zato što ga je podsećao na glas crne kučke). Rekla je, „UNELI STE POGREŠNU SIGURNOSNU ŠIFRU. POKUŠAJTE OPET U SLEDEĆIH DESET SEKUNDI, DESET... DEVET..."

Mordred bi rekao jebi se, da je mogao da govori, ali nije. Proizvodio je samo nerazgovetno, bebeće prenemaganje zbog kog bi Mijino srce nesumnjivo zaigralo od majčinskog ponosa. Više nije mario za dugmad, žarko je želeo ono što je robot nosio u vreći. Pacovi (pretpostavio je da se o njima radi) ovaj put behu živi. Živi su, bogamu. Topla krv im još uvek kola u venama.

Mordred je zatvorio oči, koncentrišući se. Crvena svetlost, koju je Suzana videla prilikom prve promene, opet blesnu ispod svetle kože, od vrha glave do belega na peti desne noge. Krv i gnojna tečnost potekoše jače iz rane na bebinom kuku kad je svetlost stigla do nje. Mordred je ispustio slab, bolni krik. Rukom je prešao preko rane i razmrljao krv po okruglom stomačiću, nesvestan sopstvenog gesta. Na trenutak je osetio podizanje tame, namerne da zameni crveni sjaj, praćeno titranjem dečjeg oblika. Ovaj put je izbegao preobražaj. Detence se opružilo po stolici, teško dišući. Tanki mlaz bistrog urina potekao je iz penisa na peškir. Ćuo se prigušeni prasak ispod kontrolnog panela pred stolicom. Bebica je skliznula u stranu. Dahtala je kao pseto.

Vrata sa natpisom GLAVNI ULAZ s druge strane sobe su se otvorila. Najdžel se uteturao unutra. Sad je gotovo neprestano cimao glavom. Više nije brojao na par, već na desetak jezika.

„Gospodaru, ne mogu da nastavim da..."

Mordred je pružio ruke ka vreći uz vesele bebeće gu-gu i ga-ga zvuke. Poslao je hladnu i jasnu misao: Umukni. Daj mi ono što mi treba.

Najdžel je stavio vreću u krilo. Iz njega je dopirao cvrkutavi zvuk, jako nalik ljudskom. Mordred je prvi put shvatio da batrganje dolazi od jednog stvorenja. To nije pacov, već nešto veće! Veće i krvavije!

Otvorio je vreću i pogledao unutra. Susreo se s molećivim, zlatom obrubljenim očima. Načas je pomislio da je to ptica što leti noću, hu-hu ptica, nije znao kako se zove. Stvorenje je imalo krzno, a ne perje. Taj stvor je, u najvećem delu Srednjeg sveta, poznat kao bambur. Ovaj se nedavno odbio od sise.

Polako, samo polako, usmerio je misao na stvorenje, dok su mu se usta punila pljuvačkom. U istom smo čamcu, maleni - mi smo deca bez majke u nemilosrdnom, okrutnom svetu. Budi miran pa ću ti pružiti utehu.

Petljanje po umu tako mladog i jednostavnog stvorenja nije se mnogo razlikovalo od poslovanja s mašinama. Mordred se zagledao u jednostavni misaoni splet i pronašao čvor, središte njegove slabe volje. Posegao je ka njemu rukom satkanom od misli, od sopstvene volje. Uhvatio ga je. Presreo je stidljivu misao stvorenja punog nade (nemoj me povrediti, molim te, pusti me da živim, želim da živim da se zabavljam i malo igram, nemoj me povrediti, molim te, nemoj me povrediti, molim te, pusti me da živim) odgovorio je Sve je u redu, ne plaši se, maleni, sve je u redu.

Bambur u vreći (Najdžel ga je pronašao u voznom parku. Automatska vrata su ga odvojila od majke, braće i sestara) se opustio. Nije u potpunosti verovao nepoznatom glasu, ali se nadao da mu može verovati.

6

Svetlost u Najdželovoj sobi bila je smanjena na četvrtinu. Džejk se probudio čim je Oj počeo da cvili.

Ostali su spavali, bar zasad. Šta nije u redu, Oje?

Bambur nije odgovorio, samo je nastavio da cvili duboko u grlu. Zurio je zlatom uokvirenim očima u mračni, suprotni ćošak sobe kao da vidi nešto strašno. Džejk je nekad davno u jutarnjim satima zurio u ćošak svoje sobe nakon noćne more, sna o Frankenštajnu, Drakuli ili (tiranosarbetu veksu) nekom drugom, bog te pita kakvom strašilu. Pomislio je da bambur ima noćne more i još snažnije pokušao da dodirne Ojev um. Ispočetka nije bilo ničeg, ali se postepeno oformila duboka, nejasna slika (oči, oči motre iz tame) nečeg što bi moglo biti bambur u vreći.

„Pssst", šapnuo je Oju u uvo, grleći ga. „Nemoj da ih probudiš, san im je preko potreban."

„An", rekao je Oj, veoma tiho.

„Loše si sanjao", šaputao je Džejk. „I meni se to ponekad dešava. Snovi nisu stvarni. Niko te nije strpao u vreću. Nastavi da spavaš." „Ava." Oj je pokrio gubicu šapom. „Oj-biti-ih." Takoje, pomisli je Džejk. Oj biti tih.

Zabrinute, zlatom oivičene oči, ostadoše otvorene još neko vreme, sve dok bambur nije namignuo i sneno ih sklopio. Stvorenje njegove vrste je umrlo u blizini... umiranje je prirodna pojava. Ovo je nemilosrdan svet, uvek je to bio.

Oj je sanjao da s Džejkom stoji ispod džinovskog narandžastog meseca pokućara. Dečak je podelio viziju s Ojem. Zajedno su sanjali drevni mesec siromašnih skitnica.

Oje, ko je umro? Pitao je Džejk ispod pokućarevog, znalački namignutog oka.

Oj, rekao je njegov prijatelj. Delah. Mnogi.

Bambur je ćutao obasjan narandžastim svetlom drevnog meseca siromašnih skitnica. Snivao je san u snu. Džejk je, naravski, bio tu. Ovo je bolji san. Igrali su se pod sjajnim sunčevim zracima. Prišao im je još jedan bambur, tužni, sitni momak. Pokušao je da priča s njima, ali ga nisu razumeli zato što je govorio engleski.

7

Mordred nije imao dovoljno snage da podigne bambura iz vreće. Najdžel mu nije mogao ili nije hteo pomoći. Robot je stajao na vratima kontrolnog centra, cimajući glavom s jedne na drugu stranu. Brojao je i škljocao glasnije nego ikad. Iz njegove unutrašnjosti dizao se vreli, neprijatni miris.

Mordred je uspeo da prevrne vreću i istrese bambura, od nekih šest meseci, u krilo. Oči su mu bile poluotvorene. Tupe, žutocrne očne jabučice se nisu micale.

Mordred je zabacio glavu, kriveći lice u grimasu duboke koncentracija. Crvena munja je blesnula, a kosa pokušala da se uspravi. Nestala je, zajedno s telom odojčeta, pre kraja procesa. Pojavio se pauk. Ščepao je bamburovo telo koristeći četiri, od sedam nogu. Bez napora ga je podigao do gladnih usta. Isisao ga je za dvadeset sekundi. Zario je usta u meki trbuh stvorenja. Razderao ga je i podigao telo. Proždrao je prosute iznutrice, slasnu gomilu krvavog mesa. Zaronio je dublje, uz prigušene, mljackave zvuke. Slomio je bamburovu kičmu, počastivši se moždinom. Najveći deo energije uskladišten je u krvi - jašta, uvek u krvi, to drevni vrlo dobro znaju - ali je nešto snage sadržano i u mesu. U obličju ljudske bebe (Rbland je koristio staro gileadsko tepanje, bah-bo), nije mogao probaviti sokove niti meso. Najverovatnije bi se ugušio takvom hranom. U obličju pauka...

Završio je i bacio leš na pod, baš kao što je činio s iskorišćenim, izmoždenim leševima pacova. Najdžel, pedantni batler, ranije ih je uredno čistio. Bamburovi ostaci će ostati nepočišćeni. Stajao je mirno ne obazirući se na Mordredove krike Potreban si mi, Najdželel Miris izgorele plastike iz robota bio je dovoljno snažan da aktivira ventilatore na tavanici. DNK 45932 je stajao gledajući ulevo smrskanim očima. Delovao je neobično ljubopitljivo, kao da je umro baš kad je hteo da postavi važno pitanje: Štaje smisao života ili Ko prebacuje ogrtačpreko ramena gospođe Marfi?. Robotova kratka karijera lovca na pacove i bambure neopozivo je okončana.

Mordred je, neko vreme, prštao od energije. Počastio se svežim i beskrajno ukusnim obrokom. Znao je da to neče dugo trajati. Obnovljene zalihe energije istrošiče se mnogo brže ako ostane u obliku pauka.

Ako se vrati u oblik bebe neće moći da se spusti sa stolice i veže pelenu, koja mu je spala prilikom promene. Promena je imperativ, zato što u obliku pauka nije sposoban za razmišljanje. Deduktivno mišljenje je, u obličju insekta, bilo samo gorka šala.

Bela izraslina na paukovim leđima sklopila je ljudske oči. Krvava munja potrese crno telo ispod nje. Noge su se svile ka telu i nestale. Bela izraslina, bebina glava je porasla, obogaćujući se detaljima dok je telo ispod nje kopnelo, poprimajući ljudski oblik. Plave oči - oči bombaša, revolveraša -blesnuše. Pucao je od snage zbog bamburove krvi i mesa. Preobražaj se približavao kraju, ali je uznemirujuća količina snage (koja se dotad penila kao pena na vrhu pivske čaše) potrošena. Česte promene oblika nisu mogle biti jedini uzrok ovog rasipanja. Rastao je zapanjujućom brzinom. Takav rast zahtevao je hranu, kakve je u eksperimentalnoj stanici luk 16 bilo prokleto malo. Bilo je konzervi, gotovih jela u foliji i praškastih pića, koliko vam duša ište, ali ničeg što bi ga na pravi način zasitilo. Trebalo mu je sveže meso i pre svega krv.

Životinjska krv uskoro neće moći da zatrpa ponore gladi. Zatrebaće mu ljudska krv. Rast će se bez nje usporiti i zaustaviti. Spoznaće patnje koje donosi glad. Taj bol i neprestano grčenje gladne utrobe, neće biti ništa u poredenju sa mentalnom i duhovnim patnjom koji se rađa pri pogledu na njih, na mnogobrojnim ekranima. Živi su, sjedinjeni drugarstvom, na putu ka zajedničkom cilju.

Duša ga boli kad vidi njihovog dinha, Rolanda od Gileada.

Otkud zna sve što zna? Od svoje majke? Nešto je sigurno poticalo od nje. Pamtio je milione Mijinih misli i sećanja (dobar broj je otet od Suzane). Upio ih je s njenom supstancom. Nije mu bilo jasno otkud mu saznanje o drevnima? Otkud zna da nemački vampir kad posrče životodarnu francusku krv nedelju ili deset dana posle toga govori francuski kao maternji. Tako stečena znanja, baš kao i žrtvina sećanja, brzo blede...

Otkud zna takve stvari?

Da li je to uopšte važno?

Gledao je kako spavaju. Dečak koji se zove Džejk se probudio, ali samo nakratko. Gledao je kako obeduju. Posmatrao je četiri budale i bambura, pune krvi i energije kako se goste u zatvorenom krugu.

Uvek bi posedali ukrug. Seli bi u krug i kad bi zastali na pet minuta, odmora radi. Činili su to nesvesno, isključujući ostatak sveta. Mordred nije imao krug. Bio je nov na svetu. Brzo je shvatio da je odeljenost njegova ka, baš kao što je ka od severnog vetra zahtevala da putuje polovinom kompasa: od severa ka istoku i natrag, do severnih pustolina. Prihvatio je tu istinu. To mu nije smetalo da ih posmatra sa ozlojeđenošću odbačenog stvorenja. Znao je da će ih povrediti i da će mu to doneti gorko zadovoljstvo.

Bio je od dva sveta, posledica predskazanog mešanje Prima i Ama, gadoša i godoša, Gana i Gileada. Podsećao je na Isusa Hrista. Bio je na izvestan način čistiji od pastirskog bogočoveka. Pastirski bogočovek imade samo jednog oca, koji stolovaše daleko, na nepojmljivo hipotetičnim nebesima, i očuha koji življaše na Zemlji. Jadni stari Josif. Dobio je rogove, zahvaljujući svemogućem Bogu.

Mordred Desčejn je, s druge strane, imao dva stvarna oca. Na ekranu ispred sebe gledao je kako jedan od njih spava.

Star si, oče, pomislio je. Ta ideja je u njemu potakla zlobno zadovoljstvo. Samom sebi se učinio sitnim i zlim, običnim... pa, običnim paukom, koji posmatra svet iz svoje mreže. Mordred je blizanac, ostaće takav dogod Roland od Elda ne umre i dok se poslednji ka-tet ne raspadne. Šta je s čeznutljivim glasom, koji mu poručuje da priđe Rolandu i da ga nazove ocem? Da Edija i Džejka nazove braćom, a Suzanu sestrom? Bio je to lakoverni glas njegove majke. Ubili bi ga pre no što bi otvorio usta (pod pretpostavkom da doživi dob u kojoj će moći da razgovetno govori). Odsekli bi mu jaja i nahranili alavog bambura. Sahranili bi njegov kastrirani leš. Posrali bi se preko njegovog groba i nastavili put.

Napokon si ostario, Oče. Šepaš. Nije mi promaklo kako krajem dana masiraš kuk rukom koja sejedva primetno trza.

Gledaj ako hoćeš. Ovde sedi krvlju poškropljena beba. Ovde sedi beba koja plače tihim, jezivim suzama.

Ovde sedi beba koja zna previše i premalo. Iako moramo držati ruke podalje od njenih usta (škljoca, škljoca čeljustima kao beba krokodil), moramo se malo sažaliti na njega. Ako je ka voz - što i jeste, golemi, zalaufani jednošinac, racionalan, a možda i iracionalan - tada je ovaj gnusni sitni monstrum samo bespomoćni talac. Nije vezan za šine kao siroti Nel, već za farove lokomotive.

Govorio je sebi da je dete dva oca, u čemu ima istine, ali je sad bio bez oca i majke. Proždrao je majku živu, vaistinu. Pojeo je mnogo-mnogo. Bila je njegov prvi obrok. Kakvog je izbora imao? On je poslednje čudo stvoreno delovanjem Mračne Kule, posledica skaradnog venčanja racionalnog i iracionalnog, prirodnog i natprirodnog. Uprkos svemu je sam i prokleto gladan. Sudbina mu je možda namenila ulogu vladara niza univerzuma (ili njihovog uništitelja). Zasad nije uspeo da zagospodari ničim osim razdrndanim domaćim robotom, koji je nedugo potom stupio na čistinu na kraju puta.

Pogledao je usnulog revolveraša s mešavinom ljubavi i mržnje, gnušanja i čežnje. Šta ako im priđe i ne bude ubijen? To je glupava ideja, ali zaslužuje nešto pažnje, na čisto teorijskom planu. U najboljem slučaju morao bi da se potčini Rolandu, da prihvati revolveraša kao dinha. To neće uraditi nikada, nikada.

TREĆE POGLAVLJE
BLEŠTAVA ŽICA

1

Posmatrao si ih", začuo se tihi, podsmešljivi glas. Počeo je besmislenu nabrajalicu koje bi se Roland setio, zato što je čuo u ranom detinjstvu: „Peni, posi, Džeka-nosi! Ma je l' tako? Nego kako! On je moj sniki, piki, dragi bah-bo!' Da li ti se dopalo ono što si video pre no što si zaspao? Da li si gledao kako nastavljaju put, u ritmu raspadnutog sveta?

Prošlo je bar deset sati otkad je Najdžel, domaći robot, obavio poslednji zadatak. Mordred je to vreme proveo u dubokom snu, što mu nije smetalo da okrene glavu ka nepoznatom glasu bez tračka pospanosti ili iznenadenja. Na sivim pločicama kontrolnog centra stajao je čovek u farmerkama i u bluzi s kapuljačom. Odložio je sav prtljag, izlizanu platnenu vreću, na pod pokraj sebe. Obrazi su mu goreli.

Pogled mu je plamteo. Bio je zgodan. Nosio je automatski pištolj. Mordred Desčejn posmatrao je mračnu cev. Po drugi put je uvideo da čak i bogovi mogu umreti, ako božansku prirodu razvodne ljudskom krvlju. Nije se plašio. Ne od ovog protivnika. Pogledao je monitore sa slikom iz Najdželovog stana i video da pridošlica ima pravo, stan je bio prazan.

Nasmejani stranac, koji kao da je iznikao iz poda, podiže slobodnu ruku i dohvati kapuljaču. Podvio je tako da je Mordred video delić unutrašnjosti. Opazio je blesak metala. Unutrašnjost kapuljače protkana je blistavom žicom.

„To je moja 'kapa za razmišljanje'", reče stranac. „Mana joj je što ne čujem tvoje misli, ali ni ti ne možešda prodreš u moj mozak, što je d..." (što je definitivno prednost, zar ne) „...što je definitivno prednost, zar ne?" Na jakni su bile dve zakrpe. Na jednoj je pisalo ARMIJA SAD sa pticom - orlom, a ne hu-hu pticom. Na drugoj je pisalo ime: RANDAL FLEG. Mordred je otkrio (opet bez trunke iznenađenja) da s lakoćom čita.

„Ako si imalo nalik na svog oca - mislim na crvenog - tvoje mentalne moći daleko prevazilaze telepatiju."

Čovek s navučenom kapuljačom nervozno se nasmejao. Nije hteo da Mordred sazna da se plaši. Možda je ubedio sebe da se ne plaši, zato što je ovde došao svojevoljno. Možda je baš to učinio. Mordred za to nije mario, kao ni za planove koji su se kovitlali po došljakovoj glavi kao vrela supa. Da li je zaista verovao da ga „kapa za razmišljanje" štiti? Mordred je zakopao dublje po neznančevim mislima i naišao na potvrdan odgovor. Baš fino.

„U svakom slučaju, verujem da malo opreznosti nije na odmet. Opreznost je uvek najpametnija politika.

Kako bih inače preživeo Farsonovu propast i pad Gileada? Ne želim da ovladaš mojim mislima i narediš da skočim s vrha visoke zgrade, zar ne? Iako ne znam zašto bi to učinio? Ne možeš sam, naročito otkad se ova gomila gvožda pokvarila. Ti si običan bah-bo nesposoban da veže pelenu oko usrane guze!"

Stranac koji ne beše nikakav stranac -nasmeja se. Mordred ga je motrio iz stolice. Detence je imalo crven obraz, zato što je na toj strani spavalo.

Došljak je nastavio, „Mislim da možemo komunicirati ako ja pričam a ti klimaš glavom za da, i odmahuješ za ne. Kucni po stolici ako nešto ne razumeš. Prosto i jednostavno. Da li se slažeš?"

Mordred je klimnuo. Njegov plavi, plamteći pogled uznemirio je pridošlicu. Pokušao je da to prikrije.

Pitao se da li je dolazak u Fedik bio ispravna odluka. Budno je pratio Mijino kretanje sve otkad je zatrudnela, zašto, ako ne radi ovog? Igrao je opasnu igru, ali sad postoje samo dva stvorenja koja mogu otključati vrata Kule pre no što padne... što će se uskoro zbiti, zato što pisac broji poslednje dane u svom svetu, pa će poslednje tri knjige o Mračnoj Kuli ostati nenapisane. U poslednjoj, napisanoj na ključnom svetu, Rolandov ka-tet je isterao sai Rendi Flega iz palate na federalnom autoputu. Palata je Edija, Suzanu i Džejka podsetila na zamak Velikog i Strašnog Oza (Oza Zelenog Kralja, blagodarim). Zamalo što nisu ucmekali starog nitkova Valtera O'Dima, što bi po mišljenju mnogih bio srećan kraj. Stiven King nije napisao ni retka o Rolandu i Mračnoj Kuli posle 676-te strane Čarobnjaka i stakla. Valter je upravo to smatrao pravim srećnim krajem. Žitelji Kala Brin Stardžisa, skrnava deca, Mija i Mijina beba, sve to još uvek duboko sneva u obličju ideja u zametku, negde u piščevoj podsvesti. Stvorenja bez daha stenjala su iza nepronađenih vrata. Valter je procenio da je prekasno za njihovo oslobođenje. King je tokom čitave karijere prokleto brzo pisao. Istinski daroviti pisac vremenom se izmetnuo u površnog (ali bogatog) crtača površnih skica ili Algernona Svinburna presahle inspiracije, ako vam se to više dopada. U ono malo zemaljskog vremena koje mu je ostalo ne bi mogao napisati više od stotinak stranica, čak i ako bi radio danju i noću.

Prekasno je.

Valter je dobro znao da je dan izbora prošao. Bio je u Le Casse Roi Russe. Gledao je u staklenu kuglu, dragocenost u posedu drevnog Crvenog Bića (iako sad sigurno leži odbačena i zanemarena u nekom kutku zamka). King je do leta 1997. godine u glavi imao oblikovanu priču o Vukovima, blizancima i letećim poslužavnicima, orizama. Znao je da je pisanje nastavka veliki posao. Opredelio se za knjigu labavo povezanih priča naslovljena Srce u Atlantisu. Sedeo je, u svom domu na Tartlbek Lejnu (nije video nijednog dolazećeg), trošeći poslednje časove na pripovest o miru, ljubavi i Vijetnamu. Istina je da jedan od likova u Kingovoj verovatno poslednjoj knjizi igra izvesnu ulogu i u Mračnoj Kuli, ali taj momak - starac s izuzetnim mozgom - nikad neće doći u priliku da izgovori važne stvari. Divno.

U jedinom svetu koji je nešto značio, u istinskom svetu gde vreme nikad ne ide unazad i gde nema druge šanse (vaistinu), datum je 12. jun 1999. godine, piscu je ostalo manje od dve stotine časova.

Valter O'Dim je znao da nema toliko vremena da stigne do Mračne Kule, zato što vreme (baš kao metabolizam izvesnih paukova) protiče brže i snažnije na ovoj strani. Recimo da je imao pet dana ili pet i po na onoj drugoj. Imao je toliko vremena da stigne do Kule sa amputiranom nogom Mordreda Desčejna s belegom u vreći... da otvori vrata u podnožju i da se popne sumornim stepenicama... da zaobiđe zatočenog Crvenog Kralja...

Kad bi samo našao vozilo... ili prava vrata...

Da li je prekasno za uzdizanje do statusa vrhovnog božanstva?

Možda i nije. Od pokušaja, u svakom slučaju, nema štete.

Valter O'Dim je dugo lutao, pod stotinu imena, ali je Kula uvek bila njegov cilj. Hteo je da se popne na nju, baš kao Roland, i vidi ko živi na vrhu. Ako tamo uopšte nečeg ima.

Nije pripadao nijednoj kliki, kultu, veri ili frakciji koja se digla u metežu nastalom otkad se Kula zaljuljala, iako se po potrebi kitio njihovim sigulima. Odskora je služio Grimiznom Kralju, baš kao i Džonu Farsonu, Dobrom Čoveku koji je uništio Gilead, poslednji bastion civilizacije, u plimi krvi i ubistava. Valter se pošteno naubijao tih godina. Proživeo je dug i kvazismrtan život. Prisustvovao je propasti onog što je smatrao poslednjim Rolandovim ka-tetom na Jerihonskom brdu. Posmatrao? To je preterano skromno, tako mi svih bogova i riba! Borio se, lica obojenog u plavo pod imenom Rudin Filaro. Vrištao je i jurišao s ostalim smrdljivim varvarima. Vlastitom rukom je pogubio Kutberta Olguda. Pogodio ga je strelom u oko.

Ni u najžešćem metežu nije gubio Kulu iz vida. Možda je proldeti revolveraš -kad je sunce milosrdno zašlo, Roland od Gileada je ostao poslednji na poprištu posle bitke - zato i umakao. Podvukao se pod leševe na kolima i ispuzao ispod mrtvih u zoru, trenutak pre no što je gomila mrtvog mesa zapaljena.

Video je Rolanda nekoliko godina ranije u Mehisu. I tamo mu je za dlaku izmakao (odgovornost za taj promašaj pripisao je Eldredu Džonasu, spodobi hrapavog glasa i duge sede kose. Džonas je to i platio).

Kralj im je rekao da nisu završili s Rolandom i da će revolveraš započeti krajnji proces i tako doprineti propasti svega što je hteo da sačuva. Valter nije verovao sve dok se sred pustinje Mohen nije osvrnuo za sobom i ugledao revolveraša na svom tragu. Progonilac je, u međuvremenu, ostario. Konačno je poverovao posle susreta s Mijom. Rodila je sina Grimiznom Kralju, ispunjavajući davnašnje, mračno proročanstvo. Stari Crveni Stvir sad nije mogao biti ni od kakve koristi, što ne znači da, uprkos zatočeništvu i ludilu, nije opasan.

Valter O'Dim je, sve do pojave Rolanda koji ga je upotpunjavao načinivši ga većim od sudbine, bio tek nešto više od skitnice, ostatak starih dana, plaćenik gonjen neodređenom ambicijom da prodre u Kulu, pre no što se ova sruši. Zar ga to nije dovelo u službu Grimiznog Kralja? Jeste. Nije on kriv zato što je veliki kralj-pauk poludeo.

Nije važno. Valter je upravo posmatrao njegovog sina s karakterističnim belegom na peti. Uz njegovu pomoć sve će doći na svoje mesto. Jasno je da mora biti oprezan. Stvorenje u stolici deluje bespomoćno, možda zato što i jeste bespomoćno, ali nije pametno potcenjivati ga, samo zato što liči na bebu.

Gurnuo je pištolj u džep (na trenutak, samo na trenutak) i ispružio prazne dlanove. Stisnuo je pesnicu, prinevši je čelu. Pridošlica se spusti na kolena, polagano, ne skidajući pogled s Mordreda, vrebajući predznake promene (Valter je video promenu i ono što se desilo majci male beštije).

„Živeo, Mordrede Desčejne, sine Rolanda od Gileada i Grimiznog Kralja čije se ime nekad spominjalo od Kraja do Ruba sveta. Živeo sine dva oca, oba potomka Artura Elda, prvog kralja koji se uzdigao, nakon što se Prim povukao, zaštitniče Mračne Kule."

Neko vreme ništa se nije dogodilo. U kontrolnom centru je vladala tišina i napadni miris Najdželovih spaljenih električnih kola.

Beba je podigla zdepaste pesničice. Raširila je prstiće: Ustani, kmete. Priđi.

2

Najbolje je da, opreznosti radi, izbegavaš snažne misli'", opomenula ga je pridošlica, prilazeći mu. „Znaju da si bio ovde. Roland je pametniji od svemogućeg Hrista. On je trig-delah. Jedanput me je stigao, znaš. Mislio sam da su mi dani odbrojani, stvarno sam tako mislio." Čovek koji se zove Fleg (na drugom nivou Kule je pod tim imenom uništio čitav jedan svet) izvadi kikiriki puter i krekere iz vreće. Zatražio je dozvolu od dinha. Beba (iako sama i veoma gladna) klimnu s kraljevskim dostojanstvom. Valter je seo na prekrštena noge. Brzo je žvakao. Smatrao se sigurnim pod kapom za razmišljanje, nesvestan uljeza koji mu nesmetano prčka po glavi. Bezbedan je dok pretraživanje traje, ali posle...

Mordred podiže punačku bebeću ručicu i opisa graciozni znak pitanja u vazduhu.

„Kako sam pobegao?" pitao je Valter. „Učinio sam isto što i svaki istinski prevarant u sličnim okolnostima - rekao sam mu istinu! Pokazao sam mu Kulu, bar nekoliko nivoa. To ga je u potpunosti prenerazilo. Iskoristio sam povoljni trenutak. Poslužio sam se njegovim trikom. Hipnotisao sam ga. Našli smo se u vremenskoj rupi kakva se ponekad odvoji od Kule. Razgovarali smo u kosturnici, dok je svet oko nas išao dalje, jašta! Skupio sam nešto ljudskih kostiju dok je spavao. Obukao sam ih u ostatke svoje odeće. Mogao sam ga ubiti, ali šta bi bilo s Kulom, da sam to učinio? Kad smo kod toga, šta bi bilo s tobom? Znaj Mordrede, da sam ti, dozvolivši Rolandu da živi i potegne tri karte, spasao život pre no što je i začet. Iskrao sam se u pravcu morske obale - hteo sam malo odmora, znaš! Roland je stigao do nje i krenuo ka čarobnim vratima. Ja sam pošao drugim putem, moj dragi Mordrede. Taj put me je doveo ovamo!"

Nasmejao se s punim ustima krekera. Sejao je mrvice po bradi i košulju. Mordred se nasmejao, ali je u sebi kipteo od besa. Od njega se očekuje da sarađuje s ovim stvorenjem, s njim? S kreaturom koja ždere krekere, prosipajući mrvice, s bićem opčinjenim prohujalom slavom, nesposobnim da nasluti neposrednu opasnost i shvati da mu je odbrana bezvredna? Svih mi bogova, on zaslužuje da umre! Pre toga moraće da obavi dve posla. Mora doznati gde je otišao Roland sa svojim prijateljima. Mora se nahraniti. Ova budala će mu omogućiti i jedno i drugo. Zašto je tako lako pao? Ostario je. Star je i nezdravo siguran u sebe. Suviše je tašt da bi to uvideo.

„Sigurno se pitaš zašto sam ovde, zašto ne obavljam poslove za račun tvog oca", rekao je Valter. „Zar ne?"

Mordred je klimnuo, iako ga nisu mučile slične nedoumice. Stomak mu je krčao od gladi.

„Uistinu, ovde sam njega radi", rekao je Valter, uz najšarmantniji osmeh (puter od kikirikija na zubima činio ga je manje privlačnim). Nekad je znao da je svaka izjava koja počinje sa uistinu, najverovatnije laž.

U međuvremenu je zaboravio na tu istinu. Prestar je da bi sve pamtio. Preterano je tašt, što ne znači da nije oprezan. Osećao je moć deteta. Da li je u njegovoj glavi? Da li pretražuje njegov mozak? Sigurno nije.

U bebinom telu je zatočeno moćno stvorenje, ali ne može biti toliko moćno.

Valter se opušteno nagnuo napred, obgrlivši kolena.

„Tvoj Crveni Otac je... zatočen. To mu se, nesumnjivo, dogodilo zato što je predugo živeo u blizini Kule i duboko razmišljao o njoj. Na tebi je da dovršiš ono što je započeo. Ovde sam da bih ti pomogao u tom poduhvatu."

Mordred je klimnuo, kao da je zadovoljan ponudenim objašnjenjem. Bio je zadovoljan, ali je bio i đavolski gladan.

„Sigurno se pitaš kako sam ti se prikrao, u ovoj, navodno, sigurnoj komori", rekao je Valter. „Pomagao sam pri izgradnji ovog mesta. Roland bi rekao da sam to učinio u neka vremena daleka."

Opet ta fraza, prepoznatljiva kao namigivanje.

Gurnuo je pištolj u levi džep bluze. Iz desnog džepa izvadio je predmet veličine kutije cigareta. Izvukao je srebrnu antenu i pritisnuo dugme. Deo sivih pločica tiho se pomerio, otkrivajući stepenište. Mordred je klimnuo. Valter - ili Randal Fleg, kako se sad predstavljao - bukvalno je iznikao iz tla. Dobar trik, ali ne treba zaboraviti da je nekad služio Rolandovog oca Stivena kao gileadski dvorski čarobnjak. Tada se zvao Marten. Valter O'Dim je čovek s mnogo lica i još više dobrih trikova. Precenjivao je vlastitu pamet, bar za pedeset odsto. Mordred je sad imao i poslednji podatak za kojom je tragao, što će reći, pravac u kom se Roland uputio sa svojim ka-tetom. Nije je morao da ga čupa iz skrovitog zakutka Valterove svesti. Dovoljno je da krene tragovima ove budale.

Prvo, pak...

Valterov osmeh malo je izbledeo. „Da li ste nešto rekli, gospodaru? Učinilo mi se da čujem vaš glas, u pozadini uma."

Beba je odmahnula glavom. Kome ćete verovati, ako ne bebi? Zar to lice nije oličenje naivnosti i nevinosti?

„Povešću te sa sobom. Poći ćemo za njima, ako želiš", rekao je Valter. „Bićemo strašan tim! Idu u Devar-Toi u Zemlji Gromova, da oslobode rušioce. Obećao sam da ću se sresti s tvojim ocem - belim ocem - ako njegov ka-tet nastavi tim putem. Nameravam da to obećanje ispunim. Slušaj me dobro, Mordrede.

Revolveraš Roland Desčejn mi se suprotstavljao na svakom koraku. Dosta mi je preganjanja s njim.

Dostal Čuješ li me?" Govorio je sa sve izraženijim gnevom.

Mordred je nevino klimnuo. Raširio je divne oči kao da je uplašen, fasciniran ili i jedno i drugo. Valter O'Dim se nadmeno šepurio pred pogledom odojčeta. Mordred se pitao kad da ga sredi, odmah ili nešto kasnije? Bio je veoma gladan, ali je odlučio da još malo pričeka. Uživao je posmatrajući budalu koja rasteže poslednje centimetre svog bitisanja, ne sanjajući da mu preti opasnost.

Mordred je ponovo iscrtao znak pitanja u vazduhu.

Poslednji tragovi osmeha nestadoše s Valterovog lica. „Šta zbilja želim? To te zanima?"

Mordred je klimnuo.

„Ako ti je do istine, znaj da to nije Mračna Kula. Roland mi je stalno u mislima i u srcu. Hoću da ga ubijem." Govorio je ravnim, sigurnim tonom, s krajnjom rešenošću. „Ubiću ga zbog beskrajnih prašnjavih puteva po kojima me je gonio, zbog svih nevolja koje je prouzrokovao i zbog Grimiznog Kralja, takode - pravog kralja. Skončaće zbog rešenosti da ne odustane od potrage bez obzira na postavljene prepreke.

Nije to učinio ni posle smrti majke, u koju nekada davno bejah zaljubljen." Nastavio je, tišim glasom: „Ili za kojom sam žudeh. Šta god da se desilo, pala je od njegove ruke. Bez obzira na ulogu koju smo ja i Rea s Ceosa odigrali u njenoj pogibiji, dah joj je prekinuo dečak prokletim pištoljima, bistre glave i hitrih ruku.

„Što se kraja univerzuma tiče... nek propadne kad baš hoće u ledu, vatri ili tami. Šta je univerzum ikada učinio za mene, da bih mu nešto dugovao? Znam da je Roland od Gileada predugo živeo i hoću da tog kurvinog sina zakopam u zemljicu crnu, što važi i za one što s njim potežu."

Mordred je po treći i poslednji put opisao znak pitanja u vazduhu.

„Odavde do Devar-Toa vode samo jedna, ispravna vrata, mladi gospodaru. Koriste ih Vukovi... ili su ih koristili. Mislim da su odjahali poslednji pohod. Roland i njegovi prijatelji prošli su kroz njih, ali nije važno, imaće pune ruke posla s one strane. Čeka ih vreo doček! Pobrinućemo se za njih dok se oni bave rušiocima, preostalom decom Roderikovom i stražarima. Da li bi to voleo?"

Odojče je bez oldevanja klimnulo glavom. Gurnulo je prste usta i počelo da ih gricka.

„Tako je", rekao je Valter, uz širok osmeh. „Vidim da si gladan, naravno da jesi. Siguran sam da jedva čekaš da okusiš nešto bolje od pacova i čupavih bambura, zar ne?"

Mordred je opet klimnuo. Bio je siguran da će ovaj put večerati nešto mnogo ukusnije.

„Hoćeš da te ponesem, kao dobri tatica?" pitao je Valter. „Tako nećeš morati da se preobražavaš u pauka, Bljak! Moram ti reći da te je u tom obliku teško simpatisati, a kamoli voleti."

Mordred ispruži ručice.

„Pazi da me ne pokakiš, molim te" opušteno je zborio Valter. Zaustavio se na pola puta do bebe i gurnuo ruku u džep. Mordred je shvatio da lukavi kopilan nešto krije od njega. Spoznao je da, takozvana „kapa za razmišljanje" ne radi. Rešio je da upotrebi pištolj.

3

Mordred je precenio Valtera O'Dima, ali zar to nije uobičajena pojava kod mladih, možda je reč o neophodnoj veštini preživljavanja? Zblenutom momku su otrcani trikovi najvećeg opsenara na svetu izgledali kao čuda. Valter je, tek u poznoj fazi igre, shvatio šta se dešava. Bio je vaistinu iskusan borac za opstanak. Kad je napokon spoznao, čitava slika mu se ukazala u hipu.

Fraza slon u dnevnoj sobi valjano opisuje život sa narkomanom, alkoholičarem ili nasilnikom. Ljudi bez sličnog iskustva ponekad pitaju „Kako ste mogli to da trpite? Zar niste videli slona u dnevnoj sobi?"

Svakom ko nije živeo u sličnoj situaciji veoma je teško da prihvati najiskreniji odgovor: „Žao mi je, ali sam ga zatekao pri useljenju. Nisam znao da se radi o slonu, mislio sam da je to neki krupniji komad nameštaja." Kod srećnih ljudi, sledi ono aha, znak da su uvideli razliku. Volter je doživeo takvu spoznaju.

Okasnela je, i to za dlaku.

Pazi da me ne pokakiš, molim te - eto šta ga je pitao. Shvatio je da ima uljeza u kući, između reči ne i pokakiš... i da je nezvani gost od početka tu.

Nije to bila beba već, štrkljasti, aljkavi adolescent rošave kože i tupog pogleda. Valter nije mogao proizvesti bolju, istinitiju vizuelizacija Mordreda Desčejna. Zamislio ga je kao tinejdžera-provalnika, verovatno naduvanog nekim sredstvima u spreju za održavanje nameštaja.

Bio je tu sve vreme! Kako je moguće da sve dosad ništa nije primetio? Provalnik se nije krio! Stajao je na otvorenom, naslonjen na zid. Zevajući je proučavao okolinu.

Njegovi planovi da povede Mordreda sa sobom - iskoristio bi ga da stavi tačku na Rolandov život (ako ga stražari u Devar-Tou ne preduhitre), zatim bi ubio malog kopilana zbog dragocene leve noge - u trenu padoše u vodu. Smislio je novi plan, oličenje jednostavnosti. Ne sme da sazna da ja znam. Jedan pucanj, to je sve. Ne sme videti da znam. Jedan hitac, toje sav rizik koji ću preuzeti samo zato što moram. Posle toga tutanj. Akoje mrtav, dobro. Ako nije, možda će umreti od gladi pre...

Shvatio je da mu se ruka ne pomera. Četiri prsta stegla su se oko drške revolvera u džepu jakne i prestali da se miču. Ni onaj najbliži obaraču nije hteo da se pomeri, kao da je zaglavljen u stvrdnutom cementu.

Valter je opazio sjajnu žicu. Pojavila se u bebinim bezubim, ružičastim ustima. Svetleća nit prešla je preko sobe. Okružila ga je u visini grudi, sapevši mu ruke. Shvatio je da žica ne postoji u materijalnom svetu... ali je ipak bila tu. Bio je nepokretan.

4

Mordred nije video sjajnu žicu, možda zato što nije pročitao Brežuljak voteršip. Imao je prilike da prouči Suzanin um. Ono što je video jako je podsećalo na Suzanin Dogan, samo što je umesto dugmadi sa natpisima MOMČE i EMOCIONALNA TEMP, video prekidač za kontrolu Valterovog kretanja (brzo ga je podesio na ISKLJUČENO), razmišljanja i motivacije. To je bio složeniji raspored od onog u glavi mladog bambura - tamo nije bilo ničeg izuzev nekoliko jednostavnih izbočina nalik čvorićima - i neznatno teži za upravljanje.

Jedini problem je što je on ipak beba. Prokleta beba vezana za stolicu.

Moraće da dela veoma brzo, ako želi da se posluži ovim dvonožnim delikatesom.

5

Valter O'Dim je kasno spoznao da nije prestar da bi bio naivan. Potcenio je malog monstruma. Previše je polagao na njegov spoljnji izgled, zanemarivši druge podatke. Za utehu, nije upao u zamku mladosti, totalnu paniku.

Sad sedi u stolici i zuri u mene. Ako misli da nešto uradi moraće da se promeni. Možda će izgubiti kontrolu nada mnom, kad započne promenu. To će biti moja prilika. Nije neka, ali bolju neću imati.

Sjajna, crvena munja sevnu niz bebinu kožu od temena do nožnih prstiju. Debeljuškasto, ružičasto bah-buovo telo poče da tamni i da se nadima. Paukolike noge iždžikljaše na obe strane. Sjajna žica nestade iz bebinih usta. Valter je osetio nestanak sile koja ga je davila i držala nepokretnog.

Nemaš vremena ni zajedan pucanj, ne sad. Trči. Trči što dalje od njega... od toga. Nisije ni trebalo da dolaziš ovamo. Dopustio si da te zaslepi mržnja prema revolverašu, ali moždajoš uvek ima vr...

Razmišljao je u hodu, hitajući ka tajnim vratima. Blistava žica nanovo je blesnula, kad je stigao nadomak prvog stepenika. Ovaj put ga nije zgrabila oko grudi, već oko grla, kao garota.

Valter se okrenuo oko sebe. Iskolačio je oči krkljajući, gušeći se i pljujući. Omča oko vrata malo se olabavila. Nešto nalik nevidljivoj ruci prešlo mu je preko obrva i skinulo kapuljaču. Voleo je da skita, neupadljivo odeven. U izvesnim provincijama južno od Garlana zvali su ga Valter Hodji. Ova poslednja reč imala je dvostruko značenje mračan i kapuljača. Ovaj štitnik (pozajmljen iz izvesne napuštene kuće u gradu Frenč Lending, Viskonsin) ni najmanje mu nije pomogao, zar ne?

Mislim da sam stigao do kraja puta, pomislio je, posmatrajući napredovanje sedmonogog pauka.

Približavalo mu se naduto, živahno stvorenje (živahnije od bebe, jašta, i četiri hiljade puta ružnije) sa blesavom grbom u obliku ljudske glave na dlakavim leđima. Na trbuhu je video crveni beleg koji je nekad krasio bebinu petu. Sad je imao oblik peščanog sata, kakav stoji na leđima ženske crne udovice. Valteru je bio potreban baš taj beleg. Ništa ne bi postigao ubijanjem bebe i sečenjem njene leve noge. Izgleda da je od početka grešio. Pauk se propeo na četiri zadnje noge. S tri prednja uda počeo je da mu trga farmerke. Stvorenje ga je posmatralo s tupom znatiželjom.

O da, bojim se da si stigao na kraj puta. Odjeknulo je u njegovoj glavi. Zvuk se orio kao da stiže iz moćnih zvučnika. Pripremao si mi takvu sudbinu, zar ne?

Nisam! Bar ne odmah...

Jesi! „Ne zezaj se sa zeznutim tipovima", tako veli Suzana. Sad ću onom koga zovu mojim belim ocem učiniti sitnu uslugu. Možda nisi bio njegov najveći neprijatelj, Valtere Pediku (tako si se zvao kad si krenuo na put u vremena daleka), ali si svakako najstariji. Ukloniću te s očevog puta.

Valter je odbijao da prihvati da se zanosio ništavnom nadom čak i kad se gnusno stvorenje pred njim propelo, posmatrajući ga s tupom požudom, balaveći iz razjapljenih čeljusti. Nadao se sve dok, prvi put u hiljadu godina, nije čuo ime na koje se nekad odazivao dečak na farmi u Delajnu: Valter Pedik. Valter, sin Sema Milera iz Istočne baronije. Pobegao je od kuće u trinaestoj. Godinu dana kasnije biva silovan od strane sabrata, lutalice. Nekako se odupro iskušenju da podvije rep i poslušno otpuzi kući. Krenuo je u susret svojoj sudbini.

Valter Pedik.

Čovek koji se ponekad predstavljao kao Marten, Ričard Fanin, Rudin Filaro i Randal Fleg (imao je još mnogo imena) se na pomen sopstvenog imena odrekao svake nade izuzev one u laku smrt.

Mnogo sam gladan, Mordred je mnogo gladan, progovorio je nemilosrdni glas usred Valterove glave, glas koji je putovao sjajnom žicom, otelovljenjem volje malog Kralja. Sledi prava gozba. Počeću s predjelom, tvojim očima. Daj mi ih.

Valter se opirao svom snagom, ali bez mnogo uspeha. Žica je bila prejaka. Gledao je kako se šake, mimo njegove volje, dižu i lebde ispred lica. Video je kako se prsti savijaju u kuke. Podigli su kapke kao roletne i zaronili odozgo iza jabučica. Slušao je paranje tetiva za pokretanje očnih jabučica i optičkih nerva za prenos čudesnih slika. Slepilu je prethodio tihi, mljackavi zvuk. Bleštavo crveni zraci svetla prethodili su večnoj tami. Večno u Valterovom slučaju, nije trajalo dugo. Ako je vreme subjektivni doživljaj (a većina nas zna da jeste), trajalo je predugo.

Daj mi ih, rekao sam! Sa mnom nema cile-mile! Gladan sam!

Valter O'Dim - sad Valter O'Mrak - okrete šake i ispusti očne jabučice. Otegnute tetive činile su ih sličnim punoglavcima. Pauk je jednu proždrao u vazduhu. Druga je ljosnula o pločice. Iznenađujuće okretna kandža podigla je i ubacila u paukova usta. Mordred je isisao kao puce grožđa, bez gutanja. Pustio je da mu ukusna sluz curi niz grlo. Divan osećaj.

A sad jezik, molim te.

Valter ga je stegnuo poslušnom šakom i cimnuo. Isprva ga je samo delimično iskidao. Bio je suviše sklizak. Zaplakao bi od agonije i nemoći da su krvave rupe, koje nekad bejahu njegove oči, za to bile sposobne.

Uhvatio se za jezik po drugi put. Alavi pauk nije mogao da čeka.

Sagni se dole! Isplazi jezik kao da se spremaš da ližeš vlažnu rupicu tvoje dragane. Požuri, u ime tvog oca!

Mordred je gladan!

Valter se borio protiv novog užasa, svestan svega što mu se događa, ali ni ovaj put nije imao uspeha.

Naslonio je šake na kolena i gurnuo poluotkinuti jezik kroz usne. Labavo se lelujao dok su krvavi mišići u zadnjem delu usta pokušavali da ga pokrenu. Opet je čuo struganje Mordredovih prednjih nogu po farmerkama. Pauk je zagrizao Valterov jezik dlakavom gubicom. Par blagoslovenih sekundi sisao ga je kao lilihip. Otkinuo ga je snažnim trzajem. Valter - sad nem i slep - ispusti prigušeni krik bola i pade na leđa. Valjao se napred-nazad po pločicama, stiskajući unakaženo lice.

Mordred je zagrizao jezik. Slatka krv briznu zbrisavši sve druge utiske. Valter se prevrnuo na stranu.

Pipao je, tražeći tajna vrata. Nešto u njemu je vrištalo da ne odustaje već da pokuša da pobegne monstrumu koji ga je živog proždirao.

Ukus krvi u Mordredovim ustima potisnu svaki poriv za daljim poigravanjem. Sveo se na suštinu, što će reći na nezajažljivu glad. Nadneo se nad Randalom Flegom, Valterom O'Dimom, nekadašnjim Valterom Pedikom. Bilo je još jauka, ali samo nekoliko. Tako nestade Rolandov stari neprijatelj.

6

Od kvazibesmrtnika (izraz se po besmislenošću mogao meriti sa „najjedinstvenijim") ispade legendaran obrok. Mordredov prvi poriv, nakon toliko hrane - snažan, ali ne i nesavladiv - beše nagon za povraćanjem. Sprečio ga je, kao i drugi, još snažniji: da promeni oblik u bebu i da odspava.

Ako hoće da pronađe vrata koja je Valter spominjao, najbolje je da to učini odmah, u obliku pauka. Samo tako će moći da se kreće zadovoljavajućom brzinom. Zaputio se kroz tajna vrata, pa niz stepenice u hodnik ispod njih. Prošao je pored izmoždenog leša, ne udostojivši ga pogleda. Prolaz je mirisao na alkalije, što je upućivalo da je urezan u stenovito pustinjsko tlo.

Mozak mu je kipeo od Valterovog znanja, sticanog najmanje hiljadu i po godina.

Trag mračnog čoveka vodio je do ulaza u lift. Oštrom kandžom je pritisnuo dugme za gore. Odgovorilo mu je umorno zujanja iz velike visine, praceno mirisom izgorele kože, odnekud iza kontrolnog panela.

Uspeo se uz unutrašnji zid. Snažno je odgurnuo vrata za održavanje, da bi se uvukao unutra. Nije ga iznenadilo što se s mukom provukao, sad je bio mnogo veći. Počeo je da se vere uz kabel (nestašni pauk se penje uz odvođ) sve do vrata, kroz koja je, čula su mu govorila, prošao Valter pre no što je poslao lift na poslednju vožnju. Dvadeset minuta kasnije (još uvek ošamućen blagoslovenom krvlju, litrima krvi, kako mu se činilo) stigao je do mesta od kog se Valterov trag račvao u dva pravca. To bi ga zbunilo, zato što je još uvek bio u velikoj meri dete, da nije bilo i drugih mirisa, pomešanih s Valterovim. Mordred je krenuo za Rolandom i njegovim ka-tetom, nezainteresovan za čarobnjakove tragove. Valter ih je izvesno vreme sledio. Zatim se odlučio da se vrati i pronade Mordreda. Krenuo je u susret sudbini.

Malecni je dvadeset minuta kasnija stigao do vrata označenih sigulom, umesto rečima. Lako ga je protumačio:

Dvoumio se da li da čeka ili da ih odmah otvori. Detinja radoznalost ga je navodila na drugo rešenje, a narastajuća opreznost na prvo. Bio je sit. Hrana mu zadugo neće biti potrebna, pogotovo ako se brzo preobrazi u ljudski oblik. Roland i njegovi prijatelji možda još uvek stoje s druge strane vrata. Šta ako potegnu oružje, kad ga vide? Bili su pakleno brzi, mogao bi poginuti od njihove tanadi.

Može da čeka. Nema potrebe da žuri, ako se izuzme nestrpljivost deteta željnog da dobije sve i to odmah. Nije patio od intenzivne mržnje koja je pogonila Valtera. Imao je složenija osećanja, obojena tugom, usamljenošću i - da, bolje da to prizna - ljubavlju. Hteo je da neko vreme uživa u melanholiji. S druge strane vrata ga čeka obilje hrane, bio je siguran u to. Ješće. Porašće. Posmatraće. Videće oca, sestru-majku i ka-braću, Edija i Džejka. Gledaće kako podižu logor uveče, pale vatru i sedaju ukrug oko nje. Vrebaće ih sa svog mesta, negde sa strane. Možda će ga osetiti i uznemireno pogledati u tamu, pitajući se čega tamo ima.

Prišao je vratima, propeo se i naslonio na njih. Bio je veoma radoznao. Šteta što nije bilo špijunke. S druge strane je sad najverovatnije bezbedno. Šta mu je Valter rekao, da će Rolandov ka-tet nastojati da oslobodi rušioce, ma o kome da se radi (odgovor se krio u Valterovom umu, ali je Mordreda mrzelo da ga traži).

Imaće dosta posla s one strane - možda će naići na vreli doćek!

Da li je Roland poginuo s druge strane, zajedno sa svojom decom? Da li su upali u zasedu? Mordred bi to verovatno znao. U njegovom umu to bi odjeknulo kao zrakotres.

Bilo kako bilo, čekaće pre no što se išunja kroz vrata sa sigulom oblaka i munje. A kad se nađe s druge strane? Pa, naći će ih. Slušaće njihove razgovore. Posmatraće ih, dok su budni i dok spavaju.

Najpažljivije će motriti onog kog je Valter nazvao belim ocem. Ako je Valter imao pravo u pogledu Grimiznog Kralja, Roland je njegov jedini otac.

Šta će sad?

Sad će malčice odspavati.

Pauk je pohitao uza zid sobe, prepune velikih, visećih predmeta. Ispleo je mrežu. U njoj je spavala gola beba, stara oko godinu dana, bezbedna od svih grabljivaca u noćnom lovu.

ČETVRTO POGLAVLJE
VRATA ŠTO VODE U ZEMLJU GROMOVA

1

Četvoro lutalica probudilo se iz sna (prvo Roland, posle tačno šest sati odmora), zatekavši popkine pod krpom na poslužavniku i gomilu napitaka. Od domaćeg robota nije bilo ni traga ni glasa.

„Dobro, dovoljno je", rekao je Roland, nakon trećeg poziva upućenog Najdželu. „Rekao nam je da se jedva drži na nogama. Kladio bih se da su preko noći popustile."

„Radio je nešto protiv svoje volje", rekao je bledi i natečeni Džejk. Roland je to isprva pripisao dubokom snu, da bi se odmah zatim zapitao kako je mogao biti takva budala. Dečak je plakao za padreom Kalahanom.

„Šta je mogao da radi?" pitao je Edi, prebacujući ranac preko ramena i smeštajući Suzanu u krilo. „Za koga i zašto?"

„Ne znam", rekao je Džejk. „Nije hteo da znam, a ja nisam hteo da prčkam po njegovom umu. Znam da je on samo robot. Ipak mi se činio slojevitijim, možda i zbog tog finog engleskog akcenta."

„Možda je kucnuo čas da se rešiš tih skrupula", rekao je Roland, što je mogao nežnije.

„Koliko sam teška, dušice?" Suzana je veselo pitala Edija. „Možda bi trebalo da te pitam 'Koliko ti nedostaju stara dobra invalidska kolica?' Da i ne spominjemo rameni pojas."

„Suzi, svi dobro znamo da si od početka mrzela taj pojas."

„Dobro znaš da te nisam pitala zbog toga."

Roland bi se uvek prenerazio kad bi Deta neosetno preuzela kontrolu nad Suzaninim glasom, ili - što je još jezivije njenim licem. Zaključio je da ni ona ni njen muž ne opažaju ove ekscese.

„Nosio bih te do kraja sveta", sentimentalno je prozborio Edi, poljubivši je u vršak nosa. „ Ako ne nabaciš još pet kila, tek da znaš. U tom slučaju ću te ostaviti i potražiti lakšu damu."

Bocnula ga je prstom - nimalo nežno - i obratila Rolandu. „Ovo je prokleto veliko mesto. To shvatiš tek kad se nadeš ispod krova. Kako ćemo naći vrata koja vode do Zemlje Gromova?"

Roland je odmahnuo glavom. Nije znao.

„Šta je s tobom, Cisko?" Edi je pitao Džejka. „Jak si na dodiru. Možeš li da ga upotrebiš za pronalaženje naših vrata?"

„Možda bih i mogao, kad bih znao odakle da počnem", rekao je Džejk, „ali, ne znam."

Sve troje su se zagledali u Rolanda. Ne troje, već četvoro. Čak je i siroti bambur zurio u njega. Obično se od Edija očekivalo da nekom šalom neutrališe naraslu napetost. Revolveraš nije imao kud. Da proba s pričom o mnogo babica, koje upropaste bebu? Ništa od toga. Bolje da upotrebi poslovicu koju je čuo od Suzane o čorbi i mirodijama. Na kraju je jednostavno rekao, „Muvaćemo se okolo, baš kao što lovački psi rade kad izgube trag. Nešto ćemo naći."

„Možda ćemo natrapati na nova invalidska kolica", raspoloženo je rekla Suzana. „Ovaj pokvareni beli dečak nemilosrdno šara po mojoj čestitosti."

Edi je samo prezrivo prokomentarisao. „Eh, kad bi tu bilo čestitosti, dušice", rekao je, „ne bi propuštala na sve strane."

2

Oj je preuzeo inicijativu i poveo ostatak družine, ali tek posle povratka u kuhinju. Džejk se oneraspoložio, videvši kako humanoidi besciljno bazaju okolo. Konačno je Oj prekinuo tišinu. Zalajao je njegovo ime: „Ejk! Ejk-Ejk!"

Stigli su bambura kod odškrinutih vrata s natpisom NIVO - C. Oj je hitro odmicao niz hodnik. Osvrnuo se ka njima, blistavih očiju. Razočarano je zalajao kad je video da ga niko ne sledi.

„Šta misliš?" pitao je Roland. „Da li da podemo za njim?"

„Svakako", rekao je Džejk.

„Kakav trag sledi?" pitao se Edi. „Znaš li to?"

„Možda nešto iz Dogana", rekao je Džejk. „Onaj pravi, s druge strane reke Vaj. Tamo gde smo Oj i ja prisluškivali tatu Bena Slajtmena i... znate već koga, onog robota."

„Džejk?" pitao je Edi. „Kako si, dečače?"

„Dobro sam", rekao je Džejk, iako se rastužio setivši se vriska Benijevog tate. Andi robot glasnik ga je uštinuo za lakat očigledno sit čovekovog bogoradanja. Pogodio je neki nerv, pa je Slajtmen „zapevao kao sova", po Rolandovim rečima (verovatno bi to rekao s blagim prezirom). Mlađi Slajtmen je sad bio van igre, naravno. Upravo je sećanje na dečaka, nekada punog života, a danas hladnog kao rečna glina, nateralo sina Elmerovog da ućuti. Svako mora umreti, tu nema spora. Džejk se nadao da će se ponašati kako valja kad dođe njegov čas. Imao je nekog iskustva u tome, zar ne. Sledio se pomislivši na ležanje u grobu, na mirovanje, na lezi iproduži da miruješ epohu.

Andijev miris hladan, uljast i poseban beše svud po Doganu i suprotnoj obali reke Vaj, zahvaljujući brojnim sastancima sa Slajtmenom starijim, u sklopu priprema za napad Vukova, sasečenih od strane Rolanda i njegove na brzu ruku organizovane zasede. Sledio je zanimljiv, ali ipak nešto drugačiji miris.

Izdvojio se iz mnoštva kao jedini poznat..

„Čekajte malo, čekajte", rekao je Edi. „Evo nečeg što će nam dobro poslužiti."

Spustio je Suzanu na tlo i prošetao kuhinjom. Ubrzo se vratio gurajući sto na točkiće od nerdajućeg čelika, verovatno namenjen prenošenju opranih tanjira ili krupnijeg posuđa.

„Hajde, curo, ne budi luda", govorio je Edi podižući Suzanu na pokretni sto.

Smestila se koliko god je mogla udobno, uhvativši se za stranice. Imala je sumnjicav lzraz. „Šta ćemo kad naiđemo na stepenište? Šta ćemo onda, slatki moj dečače?"

„Srce, spalićemo taj most kad do njega dođemo", rekao je Edi i gurnuo metalni sto niz hodnik. „Oha, Oje, oha moja pseća zaprego! Napred, moji verni haskiji!"

„Oj! Haski!" bambur je pohitao napred. Pokatkad je spuštao glavu, tragajući za mirisom, što nije bio naročito težak zadatak. Široki i sveži trag nije zahtevao naročitu pažnju. Pronašao je miris Vukova. Posle jednog sata prošli su kroz hangarska vrata s natpisom KA KONJIMA. Odatle ih je put vodio ka vratima s natpisom UTOVARNA OBLAST i NEZAPOSLENIMA PRISTUP ZABRANJEN. (Niko od njih, čak ni Džejk - poslovično jak u dodiru - nije osetio da ih Valter O'Dim sledi. „Kapa za razmišljanje", čoveka s kapuljačom dejstvovala je na Džejka. Valter ih je napustio kad je uvideo kuda ih bambur vodi. Vratio se da pregovara s Mordredom. Pokazalo se da je to bila greška, ako je za utehu, bila mu je poslednja.) Oj je seo ispred zatvorenih vrata, od vrste koja se otvara na obe strane. Podvio je smešni rep ispod nogu i lajao. „Ejk, otor-otor! Otor, Ejk.

„Da, da." Rekao je Džejk, „Odmah. Čuvaj snagu."

„UTOVARNA OBLAST", rekao je Edi. „To uliva malo nade."

Gurali su Suzanu na stolu od nerđajućeg čeli ka. Prvo (prilično kratko) stepenište savladali su bez mnogo muke. Suzana se kli zala na dupetu - njen uobičajeni način silaska - dok su Roland i Edi nosili sto. Džejk je išao između muškarca i žene s napunjenim revolverom. Oslonio je dugu, izbrazdanu cev na udubljenje na levom ramenu, u poziciji poznatoj kao „gotovs".

Roland je potegao pištolj. Naslonio ga je o udubinu na desnom ramenu i gurnuo vrata. Spustio se u čučanj, spreman da skoči u stranu ili unazad, ako situacija to bude zahtevala.

Ispostavilo se da situacija nije naročito zahtevna. Da je Edi pošao prvi, možda bi poverovao (iako samo na tren) da ga napadaju Vukovi od vrste slične letećim majmunima iz Čarobnjaka iz Oza. Roland, pak, nije patio od viška maštovitosti. Iako je najveći deo fluorescentnih lampi u ovom golemom hangaru bio pogašen, nije gubio vreme niti adrenalin na pogrešno tumačenje onog što je video: gomilu pokvarenih robota, nasilnika, spremnih za opravku.

„Uđimo unutra", rekao je. Izjava se brzo vratila, pojačana ehom. Čuli su lepetanje krila, negde, visoko u senkama. Bile su to lastavice ili ambarski vrapci koji su nekako našli put unutra. „Mislim da je sve u redu."

Ostatak družine krenuo je za njim. Osvrtali su se oko sebe sa tihim strahopoštovanjem. Samo Džejkov četvoronožni prijatelj nije bio impresioniran. Oj je iskoristio predah da se lepo istimari, prvo po levoj, a zatim i po desnoj strani. Suzana se oglasila sa stola na točkićima: „Znate šta, svašta sam videla, ali nikad nešto što bi izdaleka podsećalo na ovo."

Nisu ni ostali. Veliki soba bila je puna Vukova, naizgled zamrznutih u begu. Neki su nosili zelene dr Dum kapuljače i ogrtače. Drugi su visili nagi u čeličnim odelima. Neki su bili bez glave i ruku, a nekolicini je falila noga. Siva lica su režala ili su se smešila na pridošlice, u zavisnosti od ugla padanja svetla. Na podu je bila gomila zelenih ogrtača i odbačenih zelenih rukavica. Četrdeset metara dalje (prostorija je bila široka bar dve stotine metara) naišli su na poleglog sivog konja. Usamljeni konj se razbaškario na ledima, podignutih nogu. Nije imao glavu. Iz vrata su virili spletovi žutih, zelenih i crvenih žica.

Išli su polagano za Ojem. Bambur je bezbrižno trčkarao preko dvorane. Čelični sto na točkiće dizao je veliku buku, koja se, u obliku eha, vraćala kao grmljavina. Suzana nije skidala pogled s tavanice. Isprva je - samo zbog toga što je, u nekad sjajno osvetljenoj dvorani, bilo malo svetla - mislila da Vukovi lebde, zahvaljujući čudesnim antigravitacionim uredajima. Iluzija je trajala sve dok nisu stigli do mesta na kom je većina lampi radila. Videla je žice

„Sigurno si ih ovde opravljali", rekla je, „dok god je bilo za to sposobnog osoblja."

„Mislim da su se tamo napajali energijom", rekao je Edi, pokazavši na jedan kutak dvorane. Opazili su niz otvora, poredanih duž udaljenog zida, kog su tek sad jasno videli. U nekima su stajali ukočeni Vukovi. Na praznim otvorima bilo je nekoliko utičnica.

Džejk je prsnuo u smeh.

„Šta je bilo?" pitala ga je Suzana. „Šta ti je?"

„Ništa", rekao je. „Samo..." Njegov smeh je ponovo odjeknuo. Zvučao je čudesno mladalački u mračnoj dvorani. „Otvori mnogo liče na govornice na pensilvanijskoj stanici, na niz javnih telefona s kojih se ljudi javljaju kući ili na posao."

Edi i Suzana su prsli u smeh nakon kraćeg razmišljanja. Roland je na osnovu toga zaključio da je Džejkov uvid tačan. To ga nije začudilo, nakon svega što su preturili po glavi. Bilo mu je drago da čuje dečakov smeh. Džejk je imao pravo da plače za padreom, svojim prijateljem, ali je bilo lepo znati da još može da se smeje, i to veoma lepo.

3

Vrata za kojima su tragali bejahu levo od baze za opravke. Odmah su prepoznali sigul s oblakom i munjom. Bio je na poruci „R.F". na pozadini Ozovog Dnevnog Glasnika.

Vrata su se dosta razlikovala od svih s kojima su se dosad sretali. Krasile su ih stroge linije i odsustvo ukrasa, ako se izuzme sigul oblaka i munje. Tanki premaz zelene boje nije skrivao činjenicu da su načinjena od tvrdog čelika, a ne od gvozdenog ili još težeg, sablasnog drveta. Stajala su u sivom, čeličnom okviru, okružena spletom debelih kablova. Kablovi su nestajali u zidu iza kog je dopirala snažna tutnjava. Edi je smesta prepoznao.

„Rolande", rekao je tihim glasom. „Sećaš li se Portala zraka na početku potrage? Obišli smo ga pre no što se Džejk pridružio našoj srećnoj družini."

Roland je klimnuo. „Tamo smo posmicali Šadrikov odred malenih čuvara ili ono što je od njega ostalo."

Edi je klimnuo. „Naslonio sam uvo na vrata i osluškivao. 'Sve je tiho u dvoranama mrtvih', pomislio sam.

'Ovo su dvorane mrtvih, gde pauci pletu mreže, u kojima se velika električna kola jedna za drugim gase."

U stvarnosti je to glasno izgovorio, ali Rolanda nije čudilo što se Edi toga ne seća. Tom prilikom je bio hipnotisan ili veoma blizu hipnoze.

„Tada smo bili sa spoljašnje strane vrata", napomenuo je Edi, „sad smo s unutrašnje." Pokazao je na vrata ka Zemlji Gromova, pa na debele kablove. „Mašinerija koja šalje energiju kroz ove kablove ne zvuči jako zdravo. Ako ćemo da koristimo ovu stvar, moramo to odmah učiniti. Šta ćemo ako se pokvari, što se može dogoditi svakog časa?"

„Pozvaćemo službu za pomoć na putu", odsutno je prokomentarisala Suzana.

„Ne bih rekao. Našli bismo se u gadnom škripcu... kako ti ono beše kažeš Rolande?"

„U škripcu, u vreloj sušionici za hmelj. 'Ovo su ruševine ruševina.' To si i ti rekao. Sećaš li se?"

Ja sam to rekao? Jasno i glasno?"

„Jašta." Roland ih je poveo ka vratima. Pružio je ruku i dodirnuo kvaku, da bi je odmah zatim hitro povukao.

„Da nije vrela?" pitao je Džejk.

Roland je odmahnuo glavom.

„Da li je naelektrisana?" pitala je Suzana.

Revolveraš je opet odmahnuo glavom.

„Uhvati je i obrni, šta čekaš", rekao je Edi. „Idemo dalje."

Zbili su se iza Rolanda. Edi je iznova posadio Suzanu na kukove. Džejk je podigao Oja. Bambur je soptao, veselo se osmehujući. Zlatom obrubljene oči blistale su se kao uglačani oniksi.

„Šta ćemo..." Džejk je hteo da kaže ako su zaključana. Preduhitrio ga je Roland. Okrenuo je kvaku desnom rukom (držao je pištolj u levoj) i otvorio vrata. Nevidljiva mašinerija u zidu je zaškripala, kao da je na izdisaju. Džejku se učinilo da oseća dim. Podsećao ga je na miris izgorele instalacije. Prekoreo je sebe, ubeđen da umišlja opasnost. Demantovalo ga je zujanje ventilatora na tavanici, bučnih kao lovačka eskadrila u filmovima o Drugom svetskom ratu. Svi su poskočili od straha. Suzana je podigla ruku iznad glave, kao da se brani od predmeta koji će se svakog časa obrušiti s tavanice.

„Hajdemo", povikao je Roland. „Brzo." Krenuo je bez oklevanja. Na polovini puta učinilo mu se da je raspolućen. Džejk je, vireći iza revolverašeyih leđa, video ogromnu, mračnu dvoranu, mnogo veću od utovarne oblasti. Opazio je izukrštane linije. Iz daleka su ličile na trake čiste svetlosti.

„Hajde, Džejk", rekla je Suzana. „Ti si sledeći."

Džejk je duboko udahnuo i stupio napred. Nije bilo usisavajućeg vrtloga kakvog su iskusili u Pećini glasova niti zaglušnih zvona. Ni traga od Todaša. Spopala ga je kombinacija groznog osećaja da je izvrnut naopako i napad najubitaćnije mučnine. Kolena su ga izdala posle prvog koraka. Trenutak kasnije, klečao je na du. Nije ni primetio da je ispustio Oja. Počeo je da povraća. Roland je rigao pokraj njega, oslonjen na sve četiri. Odnekud je dopiralo postojano, tiho štektanje, uporno ding-ding-ding-ding zvona i eho glasova.

Dečak je podigao glavu. Hteo je da kaže Rolandu da sad zna zašto su slali robotske jahače kroz prokleta vrata. Povratio je iznova, ne ispustivši glasa. Ostaci poslednjeg obroka tekli su po ispucalom betonu.

Suzana je vikala „Ne! Ne!" mahnitim glasom. Zatim „Spusti me dole! Edi, spusti me dole pre no što..."

Njen glas se izgubio u ružnim zvucima povraćanja. Edi je uspeo da je spusti na ispucali beton pre no što je i sam okrenuo glavu, da bi se pridružio mučnom horu.

Oj se izvrnuo na stranu, kašljucajući. S mukom se osovio na noge. Delovao je omamljeno i izgubljeno... ili je Džejk bamburu pripisivao stanje sopstvenog duha.

Mučnina je lagano jenjavala kad su čuli eho užurbanih koraka. Videli su trojicu ljudi u farmerkama i plavim košuljama, sa čudnom obućom iz domaće radinosti. Prednjačio je stariji gospodin neuredne, sede kose. Trojka je podigla ruke uvis.

„Revolveraši!" povikao je sedokosi. „Da li ste revolveraši? Ako jeste, ne pucajte! Na vašoj smo strani!"

Roland nije izgledao kao čovek koji bi mogao nekog upucati (Ne bih se kladio u to, pomislio je Džejk).

Pokušao je da ustane i gotovo uspeo u tome. Pao je na koleno i nastavio da povraća. Sedokosi ga je uhvatio za ruku i podigao bez oklevanja.

„Mučnina je strašna", rekao je stariji čovek, „niko to ne zna bolje od mene. Sreća vaša što brzo prolazi.

Pođite s nama i to odmah. Znam da vam nije do šetnje, ali vidite, u kidamovoj sobi postoji alarm i..."

Zastao je usred rečenice. Razgoračio je oči, plave kao Rolandove. Džejk je čak i u mraku video starčevo naprasno bledilo. Prijatelji su ga sustigli, ali on ništa nije primećivao. Svu pažnju usmerio je na Džejka Čembersa.

„Bobi?" prozborio je jedva čujnim glasom. „Dobri bože, da li si ti Bobi Garfild?"

PETO POGLAVLJE
STIK-TET

1

Pratioci sedokosog čoveka bili su mnogo mlađi (jedan je izgiedao kao doskorašnji tinejdžer) i apsolutno prestrašeni. Žurno su iskoračali iz tame, podignutih ruku. Plašili su se da ih neko greškom ne odstreli, ali ne samo od toga. Dosad su morali zaključiti da neće tako izgubiti glavu.

Stariji čovek se s mukom trgao, kao da čupa sebe s nekog dalekog, samo njemu poznatog mesta. „Ti ne možeš biti Bobi", promrmljao je. „Kosa ti je pogrešne boje... i..."

„Tede, moramo što pre izaći odavde", usplahireno ga je prekinuo najmlađi od trojice. „Hoću da kažem: inmediatamento."

„Imaš pravo", rekao je stariji čovek, ne skidajući pogled s Džejka. Stavio je ruku preko očiju (podsetio je Edija na vašarskog čarobnjaka spremnog da izvede tačku čitanja misli), da bi je jednako brzo spustio.

„Da, naravno." Pogledao je Rolanda. „Ti si dinh? Roland od Gileada? Roland od Elda?"

„Jesam, ja..." Roland je izustio samo par reči pre no što se presamitio u struku i nastavio da povraća.

Izbacio je samo dugu srebrnkastu nit pljuvačke. Već se rešio poslednjih ostataka Najdželove supe i sendviča. Prineo je drhtavu pesnicu čelu i rekao, „Da. Stojim vam na raspolaganju, sai."

„Preskočimo formalnosti", rekao je sedokosi. „Hoćete li da krenete s nama? Vi i vaš ka-tet?"

„Sigurno", rekao je Roland.

Edi se savio u struku i povratio iza njega. „Prokletstvo!" krkljao je. »Dosad sam mislio da je putovanje autobusom najmučnije iskustvo! U poređenju s ovim to je..."

„Kabina prve klase na Kraljici Meri", dopunila ga je Suzana kolebljivim glasom.

„Hajde... mo!" rekao je mladić, nešto nervoznijim glasom. „Ako je lasica krenuo ovamo s ekipom tahina, stići će za pet minuta! Nastaće tarapana!" „Tako je", složio se sedokosi. „Moramo poći, gospodine Desčejn." „Vodi nas", rekao je Roland. „Pratićemo te."

2

Nisu bili na železničkoj stanici već na gigantskom, natkrivenom železničkom čvorištu. Ono što je izdaleka izgledalo kao čvor srebrnih linija, izbliza beše splet od preko sedamdeset pari železničkih šina. Po njima je špartao par zdepastih automatskih lokomotiva. Sledile su davno obesmišljeni vozni red. fedna od njih je vukla otvoreni vagon pun zarđalih čeličnih greda. Druga je grmela automatskim glasom: „Neka Kamka-A krenuti ka peronu 9. Kamka-A na peron 9, molim vas."

Ljuljanje Edijevih kukova kod Suzane je izazvalo nov napad mučnine. Neskrivena nervoza sedokosog čoveka ispuni je zebnjom. Upoznala je tahine, monstruozna stvorenja s telom ljudskih bića i glavom ptica ili životinja. Podsećali su je na kreature s Bošove slike Vrt zemaljskih uživanja.

„Možda ću ponovo povratiti, srculence", rekla je. „Ne dopusti da te to uspori."

Edi je progundao nešto što je ona protumačila kao odobravanje. Sažalila se gledajući kako znoj lipti po njegovoj bledoj koži. I njemu je bila muka. Sad zna kako izgleda prolaz kroz očigledno pokvarenu teleportacijsku spravu. Pitala se da li će ikad moći da natera sebe da prode kroz tako nešto.

Džejk je podigao glavu ka tavanici sastavljenoj od milion tabli različitih oblika i veličina. Učinilo mu se da posmatra mozaik keramičkih pločica oslikan istom, tamnosivom bojom. Ptica prhnu kroz jednu od njih.

Shvatio je da to nisu pločice već staklene table i da su mnoge slomljene. Tamnosiva boja je dolazila iz spoljašnjeg sveta. Tako izgleda Zemlja Gromova. Zadrhtao je i pomislio Da lije tamo napolju stalno pomračenje sunca? Oj je muklo kašljucao pored njega. Zavrteo je glavom i nevoljno krenuo napred.

3

Prošli su pored gomile nasukane mašinerije - najverovatnije generatora - i ušli u lavirint nasumice poređanih vagona. Razlikovali su se od onih koje je vukao Blejn Jednošinac. Suzanu su neki podsećali na putničke vagone kakve je 1964. godine viđala na njujorškoj centralnoj stanici. Natpis KOLA S BAROM donekle je potvrđivao taj utisak. Bilo je i drugih, mnogo starijih, od potamnelog lima ili čelika umesto ispoliranog hroma. Ličili su na putnička kola iz starih vesterna, ili televizijskih serija kao što je Maverik.

Pored jednog od njih stajao je robot iz čijeg su vrata virile iskidane žice. Držao je sopstvenu glavu ispod ruke, skupa sa šeširom i značkom sa natpisom KONDUKTER A KLASE.

Suzana je isprva brojala sva skretanja u lavirintu, ali je ubrzo digla ruke od uzaludnog posla. Posle dužeg vremena izbili su na čistinu. Pedesetak metara od njih bila je koliba od šindre sa natpisom UTOVAR - IZGUBLJENI PRTLJAG, iznad ulaznih vrata. Od kolibe ih je delio ispucali beton prekriven napuštenim kolicima za prtljag, gomilom sanduka i dva mrtva Vuka. Ne, pomislila je Suzana, bolje reči tri.

Treči je bio naslonjen na zid u dubokim senkama, iza ugla.

„Hajdemo", rekao je sedokosi čovek, „još malo pa smo stigli. Moramo požuriti, Ako nas tahini iz kuče Slomljenih srca stignu, pobiće vas."

„Pobiće i nas", rekao je najmlađi od trojice. Sklonio je kosu s očiju. „Pobiće sve izuzev Teda. Samo je on nezamenjiv. Preskroman je da bi se time hvalio."

Pored UTOVAR/IZGUBLJENI PRTLJAG bio je (Suzana je to smatrala logičnim) natpis ŠPEDITERSKA KANCELARIJA. Sedokosi je pokušao da otvori vrata. Bila su zaključana, što ga nije uznemirilo. „Dinki?" rekao je.

Dinki je, po svemu sudeći, bio najmlađi od trojice. Dohvatio je kvaku. Suzana je čula krckanje u vratima.

Dinki je odstupio. Ted je u drugom pokušaju lako otvorio vrata. Stupili su u mračnu kancelariju, podeljenu visokim šalterom. Natpis na njemu je, kod Suzane, umalo pokrenuo talas nostalgije: UZMI BROJ I ČEKAJ.

Dinki je sačekao da se zatvore vrata i uhvatio kvaku. Ponovo je oštro škljocnula.

„Zaključao si je", glasno je razmišljao Džejk. Zvučalo je kao da ga optužuje, ali ga je osmeh demantovao.

Boja mu se vraćala u obraze. „Zar nisi?"

„Sad nemamo vremena za priču", prekinuo ih je sedokosi - Ted. „Nemamo vremena. Sledite me, molim vas."

Podigao je deo šaltera i poveo družinu napred. Iza njega je bio kancelarijski prostor s dva odavno mrtva robota i dva skeleta.

„Zašto, do đavola, stalno nailazimo na kosti?" pitao je Edi. Glasno razmišljanje mu je godilo, baš kao i Džejku. Dobio je neočekivani odgovor od Teda.

„Da li znaš za Grimiznog Kralja, mladiću? Znaš, naravno da znaš. Verujem da je u jednom trenutku na ovaj kraj sveta pustio otrovni gas. Verovatno zabave radi. Pobio je gotovo sve žitelje. Tama je sporedni proizvod te akcije. Kralj je lud, naravno. Njegovo ludilo čini dobar deo ovdašnjeg problema."

Proveo ih je kroz vrata s natpisom NE UZNEMIRAVAJ, u prostoriju koja je u zlatno doba špedicije i utovara bila šefovska kancelarija. Suzana je videla tragove na podu, znak da je mesto skoro posećivano.

Verovatno od strane neobične trojke. Videla je sto pokriven desetak centimetara debelim slojem pašine, dve stolice i kauč. Iza stola je bio prozor, nekada zastrt venecijanerima. Zastori su bili na podu, otkrivajući odbojan koliko i očaravajući pogled. Zemlja oko natkrivenog železničkog čvorišta podsećala je na ravne, pustinjske predele sa druge strane reke Vaj, ali stenovitije i odurnije.

I mnogo mračnije.

Šine (tu i tamo sa večno upokojenim vozovima) vodile su u svim pravcima, kao čelična paukova mreža.

Iznad njih je bilo čađavo, sivo nebo. Činilo im se da je tako blizu, da ga mogu dotaći. Vazduh između tla i neba bejaše nekako zgusnut. Suzana je žmirkala, napinjući se da što više vidi, iako oko njih nije bilo magle ili smoga.

„Dinki", rekao je sedokosi.

„Da, Tede?"

„Šta si ostavio našem prijatelju Lasici?"

„Bespilotnu letelicu za opravke", odgovorio je Dinki. „Prošla je kroz fedička vrata i aktivirala alarm.

Sagorela je na šinama na drugom kraju železničke raskrsnice. Nekoliko šina je još uvek naelektrisano.

Oko njih ima dosta mrtvih, načisto ispečenih, ptica. I krupnija ptica je premala da aktivira alarm.

Bespilotna letelica, pak... prilično sam siguran da će kupiti tu priču. Lasica nije glup, ali objašnjenje deluje prilično uverljivo."

„Dobro. Vrlo dobro. Pogledajte onamo, revolveraši." Ted je pokazao na oštru stenu na horizontu. Suzana je lako raspoznala njene konture. U tamnom predelu svi horizonti izgledaju bliski. Na njoj nije bilo ničeg zanimljivog, izuzev dubokih senki i sterilne stenovite padine. „To je Kan Stik-Tet."

„Iglica", rekao je Roland.

„Sjajan prevod. To je naš cilj."

Suzana se sledila. Planina - ili malo veće brdo - bila je na rubu vidokruga, dvanaestak, petnaestak kilometara od čvorišta. Edi i Roland i dva mlađa čoveka iz Tedove pratnje nisu mogli da je nose tako daleko. Koliko im se uopšte može verovati?

S druge strane, pomislila je, imamo li izbora7.

„Ne moramo te nositi", rekao je Ted, „ali bi Stenliju dobro došla vaša pomoć. Uhvatićemo se za ruke, kao da smo na seansi. Hoću da svi prođete kroz to, zamišljajući stenovitu formaciju. Ponavljajte njeno ime u sebi: Stik-Tet, Iglica."

„Opa, bato", reče Edi. Prišli su otvorenim vratima ormara. U njemu nije bilo ničeg izuzev žičanih ofingera i prastarog crvenog blejzera. Edi je uhvatio Teda za rame. Okrenuo ga je u mestu. „Dok prolazimo kroz šta? Ako govoriš o vratima, kao što su ova poslednja..."

Ted se zagledao u Edija, morao je da podigne glavu, zato što je Edi bio viši od njega. Suzana je uočila čudesnu, zbunjujuću činjenicu. Tedove oči su se tresle u dupljama. Odmah zatim je uvidela da greši. Oči su mirovale, ali su se zenice širile i skupljale jezivom brzinom. Kao da ne mogu razlučiti da li u prostoriji preovlađuje svetlost ili tama.

„Nećemo proći kroz vrata, bar ne kroz ona na koja ste navikli. Morate mi verovati, mladiću. Slušajte."

Osluškivali su u tišini. Suzana je čula režanje motora.

„To je Lasica", objasnio je Ted. „Sa sobom vodi tahine, najmanje četvoricu, a možda i šestoricu. Ako nas vide, Dink i Stenli će gotovo sigurno umreti. Ne moraju da nas uhvate. Dovoljno je da nas opaze.

Rizikovali smo živote zbog vas. Ovo nije igra. Prestanite da postavljate pitanja i krenite za mnom!"

„Hoćemo", rekao je Roland. „Mislićemo na Iglicu."

„Stik-Tet", složila se Suzana.

„Neće vam biti muka", rekao je Dinki. „Obećavam."

„Hvala bogu", rekao je Džejk.

„Ala-ogu", složio se Oj.

Stenli, treći član Tedove družine, nije progovarao ni reč.

4

Bio je to običan ormar i to kancelarijski, uzak i prašnjav. Starodrevni crveni blejzer imao je mesinganu pločicu na prednjem džepu s natpisom ŠEF ŠPEDICIJE. Stenli ihje poveo ka praznom zidu u zadnjem delu. Ofingeri su lupkali i zveckali. Džejk je pazio da ne nagazi Oja. Uvek je malčice naginjao klaustrofobiji. I sad je osetio punačke prste Panike. Pomilovali su ga po vratu. Prvo po jednoj a zatim i po drugoj strani. Orize su tiho zveckale u torbi. Sedmoro ljudi i bambur tiskalo se u napuštenom kancelarijskom ormaru? To je ludilo. Čuo je sve snažniji zvuk motora. Vođa odreda zove se Lasica.

„Uhvatite se za ruke", promrmljao je Ted. „Koncentrišite se."

„Stik-Tet", ponovila je Suzana. Džejku je zvučala neubedljivo.

„Ig..." počeo je Edi i zastao. Goli zid u dnu ormara je iščezao. Zamenila ga je čistina sa kamenčinama na jednoj i strmom oštrom kamenitom padinom na drugoj strani. Džejk je smeo da se kladi da je to Stik-Tet. Bilo mu je drago što ga vidi. Učinio bi sve da se izbavi iz tesnog prostora.

Stenliju se oteo prigušeni jauk. Zaječao je od bola ili napora, ili od jednog i drugog. Sklopio je oči.

Zaplakao je, suze su mu umivale obraze.

„Sad", rekao je Ted. „Povedi nas kroz to, Stenli." Ostalima je poručio: „Pomozite mu, ako možete!

Pomozite mu, u ime vaših očeva!"

Džejk je pokušao da ustali sliku izbočine koju je Ted pokazao, kroz kancelarijski prozor. Krenuo je napred, držeći Rolandovu ruku ispred, a Suzaninu iza sebe. Osetio je dašak hladnog vetra na znojavoj koži i zakoračio na padinu Stik-Teta u Zemlju Gromova. Na trenutak je pomislio na gospodina Luisa i čudesni orman koji vodi u Narniju.

5

Nisu zakoračili u Narniju. Džejk je drhtao na hladnoj padini stenovitog uzvišenja. Pogledao je preko ramena, ali portalu kroz koji su prošli nije bilo traga. Bilo je mračno. U vazduhu se osećao jedak i ne naročito prijatan miris, sličan kerozinu. Opazili su ušuškanu pećinu (ne mnogo veću od kancelarijskog ormara). Ted je iz nje izneo gomilu ćebadi i čuturicu sa vodom oštrog, kiselkastog ukusa. Džejk i Roland su se pokrili sa po jednim ćebetom. Edi je uzeo dva, za sebe i Suzanu.

Džejk im je zavideo na višku topline. Pokušavao je da se izbori sa zubima, znao je da će neprestano cvokotati ako ih ne umiri.

Dinki se umotao u ćebe. Hladnoća kao da nije imala uticaja na Teda i Stenlija.

„Pogledajte tamo dole", obratio se Ted Rolandu i ostalima, pokazujući na paukovu mrežu železničkih šina. Odavde se pružao lep pogled na oštećeni, stakleni krov železničkog čvorišta i osam stotina metara dugu gradevinu zelenog krova pokraj nje. Zelezničke šine su vodile u svim pravcima. Stanica Zemlje Gromova, mislio je. Ovde su Vukovi tovarili kidnapovanu decu na voz. Slali su ih Stazom Zraka ka Fediku.

Odande si ih vraćali kao skrnave.

Džejku je bilo teško da poveruje da su pre samo minut-dva bili tamo dole, dvanaest do petnaest kilometara daleko, iako je svašta preživeo. Stenli je stvorio portal. Otvorili su ga zajedničkim snagama.

6

Izgledao je bledo i umorno, gotovo iscrpljeno. Najedanput se zateturao. Dinki (osoba s nesretno izabranim nadimkom, po Džejkovom skromnom mišljenju) ga je uhvatio za ruku i pridržao. Stenli je posmatrao Rolanda sa strahopoštovanjem, kao da nije svestan posrtanja.

To nije puko strahopoštovanje, pomislio je Džejk, niti je reč o golom strahu. Upitanju je nešto drugo. Šta?

Dva bagija sa širokim gumama bila su sve bliža stanici. Džejk je pretpostavio da se u njima vozi Lasica (ko god da je u pitanju) s tahinima.

„Verovatno ste shvatili", oglasio se Ted, „da u kancelariji nadzornika Devar-Toa postoje alarmni uredaj.

U upravnikovoj kancelariji, ako ćemo pravo. Oglasi se kad bilo ko ili bilo šta upotrebi vrata koja vode od Fedika do ove stanice..."

„Mislio sam", suvo je prokomentarisao Roland, „da ga ne zovete nadzornikom ili upravnikom već ki-damom."

Dink se nasmejao. „Lepo si to zapamtio, ortak."

„Šta ki-dam znači?" pitao je Džejk, iako je imao jasnu predstavu o tome. Zapamtio je izraze karakteristične za stanovništvo Kale: kutija glave, kutija srca i kutija dupeta. To je značilo, odozgo nadole, misaone procese, osećanja i osnovne životne, neki bi rekli životinjske, funkcije. Osobe sklone vulgarnom izražavanju kutiju dupeta prevode i kao kutiju za sranje.

Ted je slegnuo ramenima. „Ki-dam znači govnjivi mozak. Dinki je prikačio taj nadimak sai Prentisu, gospodaru Devara. Ali, vi to već znate, zar ne?"

„Otprilike", odgovorio je Džejk. „Na neki način."

Ted ga je pažljivo odmerio. Dečak je protumačio taj pogled. Pomogao mu je da shvati kako Stenli gleda Rolanda: ne sa strahom, već sa fascinacijom. Ted misli da mnogo liči na nekog ko se zove Bobi. Ted gotovo sigurno zna da ima dodir. Šta je izvor Stenlijeve fascinacije? Možda je svemu pridavao preteranu pažnju. Možda je Stenli zapanjen što vidi revolveraša od krvi i mesa.

Ted se obratio Rolandu. „Pogledaj na ovu stranu", rekao je.

„Opa" povikao je Edi. „Šta je, do đavola, to?"

Suzana je bila očarana koliko i zapanjena. Tedi im je pokazao nešto što je podsetilo na trenutak otvaranja Crvenog mora pred Mojsijem iz Sesil B. De Milovog biblijskog epa Deset zapovesti. Voda je mnogo ličila na želatin a božji glas s nebesa podsećao na Čarlsa Lutona. Scena je delovala zapanjujuće, uprkos ne baš sjajnim, holivudskim specijalnim efektima.

Kroz otvor u oblacima prodirao je jedinstveni, široki, predivni sunčev zrak. Sekao je gusti, mračni vazduh kao zrak logorskog reflektora, osvetljavajući naseobinu desetak kilometara udaljenu od stanice Zemlje Gromova. U ovom svetu nije bilo severa i juga, pa je odrednica „desetak kilometara" bila najpribližnija.

Postojala je samo Staza Zraka.

„Dinki, dvogled je u..."

„Donjoj pećini, zar ne?"

„Nije tamo. Doneo sam ga ovde prilikom poslednje posete", rekao je Ted upinjući se da zvuči strpljivo.

„Stavio sam ih na gomilu sanduka pored ulaza. Donesi ih, molim te."

Edi nije obraćao pažnju na ovaj razgovor. Bio je isuviše opčinjen (i zaintrigiran) jedinstvenim zrakom sunca. Obasjavao je zelenu, divnu parcelu. Odudarala je od mračnog, pustinjskog pejzaža kao... pa, kao Central park od ostatka grada, u očima turista sa Srednjeg zapada pri prvoj poseti Njujorku.

Video je zgrade slične studentskim domovima - udobna zdanja - i druge, slične porodičnim kućama sa velikim travnjacima. Na drugoj strani suncem osvetljenog placa bila je ulica oivičena prodavnicama. Bila bi to savršena, mala američka glavna ulica, da se na jednom kraju nije završavala tamnom i stenovitom pustinjom. Nabrojao je četiri kamene kule, obrasle u raskošni, zeleni bršljan. Ne, ima ih pola tuceta.

Primetio je još dve u gaju dostojanstvenih, starih brestova. Brestovi u pustinji!

Dink se vratio s dvogledom. Ponudio ga je Rolandu, koji je odmahnuo glavom.

„Ne ljuti se na njega", rekao je Edi. „Njegove oči... pa, recimo da su nešto posebno. Voleo bih da bacim pogled, ako može."

„I ja bih", oglasila se Suzana.

Edi joj je dodao dvogled. „Dame imaju prednost."

„Ne zaista, ja..."

„Dosta izmotacije", Ted je gotovo režao. „Nemamo vremene. Izlažemo se neizmernom riziku. Ne razbacujte ovo prvo i ne povećavajte ovo drugo, molim vas."

Suzanu je žacnuo oštri komentar, ali se uzdržala od negodovanja. Umesto toga, prinela je dvogled očima. Pažljivo ga je podesila. Ono što je videla samo je učvrstilo u uverenju da posmatra malo ali savršeno studentsko naselje, besprekorno uklopljeno u piktoreskno seoce. Ovde nema sukoba između starosedelaca i došljaka, Kladim se da se Elmvil i Univerzitet rušilaca lepo slažu, kao džem s puterom od kikirikija, Abot i Kostelo, ruka i rukavica. Znala je šta će prvo pročitati kad god bi Satrdej ivningpost objavio kratku priču Reja Brendberija. Volela je Brendberija. Ono što je videla kroz dvogled podsetilo je na Grintaun, Brendberijevo idealizovano ilinoisko selo. Mesto na kom su odrasli sedeli na tremovima u stolicama za ljuljanje i pili limunadu, a deca igrala šugice sa baterijskim lampama, u letnjim večerima. A obližnje studentsko nasilje? Tamo piće nije bio dozvoljeno, bar ne u većim količinama. Tamo nije bilo trave, ludiranja ili preglasnog rokenrola. Tamo su devojke ljubile momke s čestitim mislima u glavi i žurile da se na vreme upišu u knjigu dolazaka, da nastojnica spavaonice ne bi stekla loše mišljenje o njima. Tamo sunce sija tokom celog dana, a Peri Komo i sestre Endrus pevaju na radiju. Tamošnji živalj i ne pomišlja da živi na ruševini sveta koji je krenuo dalje.

Grešim, hladno je pomislila. Neki znaju. Zbog toga su ova trojica organizovala odbor za doček.

„To je Devar-Toi", rekao je Roland, mirnim glasom. To nije bilo pitanje.

„Jakako", rekao je Dinki. „Dobri stari Devar-Toi." Stajao je iza Rolanda i pokazivao na veliku belu zgradu pored spavaonica. „Jel' vidite tu belu gradevinu? To je kuća Slomljenih srca. U njoj žive kan toi. Ted ih zove niščim ljudima. To su hibridi ljudi i tahina. Upotrebljavaju drugo ime za Devar-Toi, zovu ga Algul Sjento, što znači..."

„Plavo nebo", rekao je Roland. Džejk je shvatio zašto: Sve zgrade izuzev kamenih kula imaju krovove od plavih crepova. Ovo nije Narnija, već Plavo nebo. Ovde se gomila momaka trudi da dokrajči ranjeni svet.

Sve svetove.

Izdaleka deluje kao prijatno mesto za život. Trajaće do propasti Unutrašnjeg sveta", rekao je Ted. „Zar ne?"

„Prilično lepo mesto, nego kako", složio se Edi. Imao je bar hiljadu pitanja. Pretpostavljao je da Suzi i Džejk imaju još po hiljadu, ali ovo nije bilo vreme za zapitkivanje. Nastavio je da posmatra predivnu oazu ispod njih, jedinu sunčanu i zelenu površinu u Zemlji Gromova, jedino prijatno mesto. I zašto da ne? Zar naši prijatelji rušioci ne zaslužuju sve najbolje.

Jedno pitanje mu se ipak omaklo.

„Tede, zbog čega Grimizni Kralj nastoji da sruši Kulu? Znaš li to?"

Ted ga je kratko osmotrio. Edi je stekao utisak da ga posmatra nezainteresovano, čak hladno, dok se nije nasmejao. Čitavo lice mu je sinulo. Laknulo mu je kad su plave oči prekinule jezivi ples.

„Pošašavio je", rekao mu je Ted. „Načisto je pošandrcao. Vozi poslovični gumeni bicikl. Zar ti to nisam rekao?" Nastavio je, pre no što je Edi stigao da odgovori: „Da, tamo je prilično lepo. Kako god ga zvali, Devar-Toi, veliki zatvor ili Algul Sjento, zvuči kao pretnja. To mesto jeste pretnja."

„To je veoma luksuzni smeštaj", složio se Dinki. Čak je i Stenli čeznutljivo posmatrao suncem okupanu naseobinu.

„Hrana je vrhunska", nastavio je Ted, „a dvostruki filmski program u bioskopu Dragulj menja se svakih nedelju dana. Ko ne želi da ide u bioskop, može da gleda filmove kući, na DVD-ju."

„Šta je DVD?" pitao je Edi, ali je smesta odmahnuo glavom. „Nije važno. Samo nastavite."

Ted je slegnuo ramenima, kao da hoće da kaže, Štajoš čovek može da tražP.

„Tu je i apsolutno astralni seks", rekao je Dinki. „Reč je o simulaciji, ali izvanrednoj. Radio sam hopa-cupa sa Merilin Monro, Madonom i Nikol Kidman." Izgovorio je to s izvesnim, stidljivim ponosom. „Mogao sam konzumirati sve tri istovremeno. Jedini način da provališ da nisu stvarne je da dišeš pravo u njih, iz neposredne blizine. Kad to činiš, jedan deo njih... nestaje. To je uznemirujuće."

„Piće? Droga? pitao je Edi.

„Piće je dostupno u ograničenim količinama", odgovorio je Ted. „Ako ste enolog, na primer, očekuju vas nova čudesa prilikom svakog obroka."

„Šta je enologija?" pitao je Džejk.

„Nauka o vinu, zaštitni znak snobova, srculence", umešala se Suzana.

„Ako dodeš u Plavo nebo navučen na nešto", zborio je Dinki, „oni te skinu, nežno i pažljivo. Što se tiče par momaka naročito teških za saradnju..." Nakratko je pogledao Teda u oči. Ovaj je klimnuo glavom i slegnuo ramenima. „Ti frajeri su nestali."

"Mislim da niščim ljudima uistinu ne treba više rušilaca", rekao je Ted. „Imaju dovoljan broj da završe posao."

„Koliko ih ima?" pitao je Roland.

„Oko tri stotine", odgovorio je Dinki.

„Tri stotine sedam, ako ćemo pravo", rekao je Ted. „Smešteni smo u pet spavaonica. Iako taj izraz stvara pogrešnu sliku. Živimo u zasebnim apartmanima. S kolegama kontaktiramo onoliko koliko sami želimo."

„Znate šta radite?" pitala je Suzana.

„Da. Iako većina ne razmišlja često o tome."

„Ne razumem, zašto ne dignu bunu."

„Iz kog ste kada, gospoja?" pitao je Dinki.

„Iz kog sam...?" Oklevala je dok nije shvatila pitanje. „Iz 1964. godine."

Uzdahnuo je i odmahnuo glavom. „Niste čuli za Džima Džonsa i Hram naroda. Bilo bi vam lakše objasniti da znate za njih. Oko hiljadu ljudi je izvršilo samoubistvu u religioznoj naseobini u Gvajani. Naseobinu je osnovao sveti čovek iz San Franciska. Pili su otrovnu limunadu iz lavora, dok ih je pastir posmatrao iz kuće, recitujući pripovesti iz života svoje majke preko megafona."

Suzana ga je posmatrala s užasnom nevericom. Ted je jedva kontrolisao nestrpljenje. Upinjao se da ćuti, smatrajući da je nešto u ovom razgovoru važno.

„Nastradalo je oko hiljadu ljudi", nastavio je Dinki, „zato što su bili zbunjeni i usamljeni i zato što su Džima Džonsa smatrali prijateljem. Jedan od razloga bio je i to - dobro me slušaj - što nisu imali gde da se vrate. Ovo je isti slučaj. Ako bi se rušioci ujedinili, napravili bi mentalni čekić protiv Prentisa, Lasice, tahina i kantoa, kadar da ih smrvi i odbaci u drugu galaksiju. Front otpora sveo se na mene, Stenlija i najcenjenijeg superrušioca, nezamenjivog gospodina Teodora Bratigana iz Milforda, Konektikat, diplomca s Harvarda u klasi 1920. godine, člana Debatnog kluba dramskog društva, autora Grimiza, i - naravno! - Fi Beta Seronje."

„Može li vam se verovati?" pitao je Roland, tobože nehajnim glasom, primerenijim svakodnevnoj konverzaciji.

„Nemate izbora", rekao je Ted. „Ne možete se osloniti ni na kog drugog. Kao ni mi."

„ Zar ne mislite da bi na nogama imali nešto bolje od jebenih opanaka od automobilskih guma", napomenuo je Dinki, „da smo na njihovoj strani? U Plavom nebu dobijate sve, izuzev nekih osnovnih potrepština. Obično ih ne smatrate neophodnim, ali... pa, teško je dati petama vetru ako na nogama imate samo udobne, meke papuče, prilagodene lagodnoj klimi i komforu Algul Sjenta. Ne mogu biti jasniji."

„Još uvek ne mogu da verujem", rekao je Džejk. „Svi složno rade na uništenju Zraka. Znate šta, bez uvrede, ali..."

Dinki se okrenuo ka dečaku, stisnutih pesnica, s ljutitim izrazom na licu. Oj je stao ispred Džejka, tiho režeći i cereći zube. Dinki to nije primetio ili nije obraćao pažnju. „Vidi bogati? Znaš ti šta, klinac? Uvredio sam se. Uvredio sam se i to silno. Šta ti znaš o životu provedenom u položaju autsajdera, kao predmet večite sprdnje, kao Keri na jebenoj maturskoj zabavi?"

„Kao ko?" pitao je zbunjeni Edi. Dinki se zalaufao. Prestao je da obraća pažnju na svet oko sebe.

„Tamo dole ima ljudi koji ne mogu hodati niti govoriti. Jedna cura nema ruke. Nekolicina pati od hidrocefalitisa, što znači da su im glave velike kao jebeni Nju Džerzi." Stavio je ruke na pola metra od glave, što su svi shvatili kao preterivanje. „Naš prijatelj Stenli je jedan od onih koji ne mogu da pričaju."

Roland je pogledao u Stenlijevo bledo lice obraslo retkom bradom i na kovrdžavu, tamnu kosu.

Revolveraš se umalo osmehnuo. „Mislim da može da govori", rekao je i nastavio: „Nosiš li očevo ime Stenli? Verujem da nosiš."

Stenli je oborio glavu. Boja mu je pohrlila u obraze. Našao je snage za osmeh. Rasplakao se. Šta se kog đavola ovde dogada7. pitao se Edi.

Ted je očigledno delio njegovu zbunjenost. „Sai Desčejn. Pitam se..."

„Ne ne, žao mi je", rekao je Roland. „Sam si rekao da imamo malo vremena. Prepoznali smo to kao istinu. Znaju li rušioci kako se hrane? Znaju li čime ih hrane, da bi im povećali moć?"

Ted je seo na stenu i pogledao dole na sjajnu, čeličnu, paukovu mrežu železničkih šina. „To ima neke veze s decom koju dovoze u stanicu, je l' tako?"

„Tako je."

„Ne znaju, kao ni ja", rekao je Ted istim, napetim glasom. „Ne baš. Daju nam tuce pilula svakog dana.

Dobijamo ih ujutru, u podne i uveče. Neke su vitaminske, a druge, bez ikakve sumnje, za smirenje. Neke sam izbacio iz svog, Dinkijevog i Stenlijevog sistema. Da bi takvo čišćenje bilo moguće, revolverašu, moraš želeti da se očistiš. Shvataš li to"

Roland je klimnuo s razumevanjem.

„Dugo sam sumnjao da nam daju neku vrstu... ne znam kako bih rekao... pojačivača moždanih aktivnosti... Kad primate toliko pilula, ne možete reći koje od njih imaju takvo dejstvo. Koje vas čine kanibalom, vampirom ili i jednim i drugim." Zastao je i pogledao dole, u pravcu nepojmljivog sunčevog zraka. Raširio je ruke. Dinki ga je uhvatio za jednu, a Stenli za drugu.

„Gledajte ovo", rekao je Dinki. „Biće lepo."

Ted je zatvorio oči. To su učinila i ostala dvojica. Isprva nisu videli ništa izuzev trojice ljudi okrenutih tamnoj pustinji i sunčevom zraku Sesila B. De Mila... Roland je znao da gledaju zatvorenih očiju.

Sunčev zrak se ugasio. Devar-Toi je desetak sekundi bio u mraku, baš kao okolna pustinja, stanica Zemlje Gromova i padine Stik-Teta. Apsurdni zlatni sjaj se ubrzo povratio. Dinki je odstupio od Teda uz oštri (ali ne i nezadovoljni) uzdah. Ted je, samo trenutak kasnije, pustio Stenlija. Okrenuo se Rolandu.

„Ti si to učinio?" pitao je revolveraš.

„Nas trojica, zajedno", rekao je Ted. „Stenli, pre svih. On je izuzetno snažan pošiljalac. Nestašica veštačkog svetla jedna je od malobrojnih stvari kadrih da užasnu Prentisa, nišče ljude i tahine. Događa se sve češće i ne uvek zbog nas. Mašinerija je već..." Slegnuo je ramenima. „Neće još dugo."

"Kao i sve ostalo", prokomentarisao je Edi. Ted se okrenuo ka njemu, bez osmeha na licu. „Pokvariće se, ali ne dovoljno brzo, gospodine Din. Ništa neće biti važno ako petljanje oko preostala dva Zraka ne prestane i to veoma brzo. Dinki, Stenli i ja ćemo vam pomoći, koliko možemo, čak i ako to iziskuje smrt ostali h."

„Naravno", rekao je Dinki s praznim osmehom. „Ako je prečasni Džim Džons mogao to učiniti, zašto ne bismo i mi?"

Ted ga je prekorno odmerio, pre no što se obratio Rolandu i njegovom ka-tetu. „Do toga valjda neće doći. Ali ako dode..." Iznenada je ustao i uhvatio Rolanda za ruku. „Da li smo mi ljudožderi?" pitao je prodornim, gotovo kreštavim glasom. „Da li smo jeli decu koju Sivi ogrtači dovode iz graničnih oblasti?"

Roland je ćutao.

Ted se obratio Ediju. „Hteo bih da znam."

Edi nije odgovorio.

„Madam-sai?" pitao je Ted, posmatrajući ženu u Edijevom krilu. „Spremni smo da vam pomognemo. Zar mi nećete pomoći odgovorom na ovo pitanje?"

„Da li bi ta informacija išta promenila?" pitala je Suzana.

Ted je još neko vreme zadržao pogled na njoj, zatim se okrenuo Džejku. „Mogao bi biti brat blizanac mog malog prijatelja", rekao je. „Znaš li to, sinko?"

„Ne znam, ali me to ne iznenađuje", rekao je Džejk. „Čini mi se da stvari ovde tako funkcionišu. Sve se... hmm... uklapa."

„Hoćeš li mi reći ono što želim da znam? Bobi bi mi rekao."

Da bi se pojeo živ? Pomislio je Džejk. Da bipojeo sebe, umesto njih?

Odmahnuo je glavom. „Ja nisam Bobi", rekao je. „Bez obzira na zapanjujuću sličnost."

Ted je, uz uzdah, dodao. „Držite se zajedno. To je prirodno. Vi ste ka-tet."

„Moramo poći", Dink je opomenuo Teda. „Predugo smo odsustvovali. Ne govorim samo o kontroli fizičkog prisustva u sobama. Stenli i ja moramo da se podešavamo na jebenu telemetrijsku opremu, tako da kad je Prentis i Lasica provere ona kaže Tedi B je sve vreme bio tu, baš kao i Dinki Ernšou i Stenli Ruiz, s tim momcima nema problema."

„Tako je", složio se Ted. „Pretpostavljam da imaš pravo. Još pet minuta?"

Dinki je nesigurno klimnuo. Vetar je doneo daleki zvuk sirene. Mladić se zbunjeno osmehnuo, pokazujući zube. „Mnogo su se uznemirili, kad je sunce zašlo", rekao je. „Ne prija im suočavanje s okolinom, koja toliko podseća na zajebanu nuklearnu zimu."

Ted je gurnuo ruke u džepove, iznenada veoma zainteresovan za svoja stopala. Konačno je podigao glavu i pogledao u Rolanda. „Vreme je da se ova... ova groteskna komedija završi. Vratićemo se sutra, ako sve bude u redu. Tridesetak metara nizbrdo je veća pećina, nasuprot Algul Sjentu. Tamo ćete naći hrane, vreće za spavanje i peć na gas. Naći ćete i grubu mapu Algula. Ostavio sam vam kasetofon i nekoliko kaseta. Moja priča neće u potpunosti zadovoljiti vašu radoznalost, ali će ispuniti mnogo rupa.

Znajte da Plavo nebo nije tako lepo kao što izgleda. Kule obrasle bršljanom su stražarnice. Čitavo mesto je opasano trostrukim redom žice. Ako pokušaš da izađeš, prvi red će te bocnuti..."

„Kao bodljikava žica", rekao je Dink.

„Drugi red je pod naponom koji će te obeznaniti", nastavio je Ted. „ A treći..."

„Mislim da sam razumela", rekla je Suzana.

„Šta je s decom Roderikovom?" pitao je Roland. „Imaju neke veze s Devarom. Doznali smo to od jednog od njih, na putu ovamo."

Suzana je upitno pogledala Edija. Mladić joj je uzvratio reći ću ti kasnije pogledom. To je bio savršen primer neme komunikacije, koju zaljubljeni obavljaju bez imalo napora.

„Misliš na te drkadžije", rekao je Dinki, ali ne bez izvesnih simpatija. „Oni su... kako su ih zvali u starim filmovima? Štićenici. Žive u malom selu oko tri kilometara od stanice, u ovom pravcu." Pokazao je na jednu stranu. „Pomažu u održavanju Algula. Trojica ili četvorica su sposobni da rade na popravci krovova... zameni šindre i sličnim poslovima. Ta jadna stvorenja su jako podložna vazdušnim otrovima.

Obično izazivaju bubuljice i osip, ali na njima ostavljaju posledice slične radijacijskoj bolesti."

„Želeo bih da saznam više o njima", rekao je Edi. Setio se sirotog, starog Ševina od Šejvena, nesretnikovog izobličenog lica i pišaćkom natopljene halje.

„To je lutajuća raja", umešao se Ted. „Beduini mračne pustinje. Pretpostavljam da najčešće slede železničke šine. Ispod stanice i Algul Sjenta ima katakombi. Rodovi se lepo snalaze u njima. Tamo je uskladišteno obilje hrane. Dva puta nedeljno dovoze je do Devara na sankama. One su osnov našeg jelovnika. Još uvekje dobra, ali..." Slegnuo je ramenima.

„Situacija se ubrzano pogoršava", rekao je Dinki, izrazito turobnim tonom. „Mora se priznati da Ted ima pravo kad kaže da je vino vrhunsko."

„Možete li da mi sutra dovedete jednog od dece Roderikove, ako vas lepo zamolim?" pitao je Roland.

Dinki i Ted su izmenili zbunjene poglede. Obojica su pogledala Stenlija. Ovaj je klimnuo, slegnuo ramenima i raširio ruke, dlanova uperenih nadole, kao da pita: Zašto, revolverašu?

Roland je stajao, izgubljen u mislima. Obratio se Tedu, posle kraćeg oklevanja. „Dovedi nekog, makar s pola mozga u glavi", naložio mu je. „Reci mu 'Dan sur, dan tur, dan Roland, dan Gilead' Ponovi sve što sam ti rekao."

Ted je ponovio revolveraševe reči, bez trunke oklevanja. Roland je zadovoljno klimnuo. „Ako bude oklevao, reci mu da Ševin od Šejvena kaže da mora doći. Govore naški, zar ne?"

„Tako je", rekao je Dinki. „ Ali gospodine... ne očekujete valjda da ćemo dovesti Roda ovamo, da popriča s vama i da ćemo ga potom pustiti. Oni ne znaju da drže jezik za zubima."

„Dovedi ti meni jednog", rekao je Roland, „pa ćemo videti kako ćemo dalje. Imam ono što bi moj ka-mai Edi nazvao predosećanjem. Znaš li o čemu govorim?"

Ted i Dinki su klimnuli glavom.

„Ako upali, dobro. Ako ne... budite sigurni da momak kog ste ovde doveli neće zucnuti o onom što bude video."

„Ubio bi ga, ako se predosećanje pokaže pogrešnim?" pitao je Ted.

Roland je klimnuo.

Sedokosi se gorko nasmejao. „Ubio bi ga, nego šta bi. To me podseća na odlomak iz Haklberi Fina, onaj u kom Hak vidi eksploziju parobroda. Trči do gospođice Votson i udovice Daglas sa novostima. Kad jedna od njih pita da li je neko poginuo, dečak kaže sa savršenom pribranošću, 'Ne gospoja, samo neka crnčuga' U ovom slučaju možemo reći 'Samo neki Rod. Revolveraš je imao predosećaj, ali se on pokazao nepouzdanim."

Roland mu je uzvratio hladnim, neobično zubatim osmehom. Edi je imao prilike da ga vidi. Bilo mu je drago što nije njemu upućen. Rekao je, „Mislio sam da znate kakav je ulog u ovoj igri, sai Tede. Možda je došlo do nesporazuma?"

Ted je za trenutak presreo revolverašev pogled. Oborio je glavu, mrmljajući sebi u bradu.

Dinki je prekinuo nemu komunikaciju sa Stenlijem, da bi rekao: „Ako hoćete Roda, dovešćemo ga. To nije veliki problem. Dolazak ovamo mogao bi biti problem. Ako ne..."

Roland je strpljivo čekao da mladić završi. Pitao je: „Šta da radimo, ako ne dođete?"

Ted je slegnuo ramenima. Bila je to savršena imitacija Dinkijevog gesta. „Dajte sve od sebe", rekao je. „U donjoj pećini ima oružja: električne vatrene kugle, nekoliko mašinskih pušaka, koje nišči ljudi zovu brzim pucaljkama, AR-15, oružje američke armije. Naći ćete i stvari nama nepoznate namene."

„Jedna od njih je neka vrsta naučnofantastičnog, holivudskog zračnog pištolja", rekao je Dinki.

„Pretpostavljam da dezintegriše predmete, ali sam isuviše glup da ga uključim ili je baterija iscurela."

Nervozno se obratio sedokosom rušiocu. „Prošlo je više od pet minuta. Tiho ćemo odjezditi, Tedstrou. Ajmo."

„Tako je. Videćemo se sutra. Možda ćete dotle sastaviti plan."

„Nemate ga?" pitao je iznenadeni Edi.

„Isplanirao sam bekstvo, mladiću. Mislio sam da je to sjajna ideja. Pobegao sam u leto 1960. godine.

Uhvatili su me i doveli nazad, uz malu pomoć majke mog mladog prijatelja, Bobija. Sad stvarno moramo..."

„Samo još jedan minut, blagodarim", rekao je Roland i prišao Stenliju. Stenli se zagledao u stopala.

Obrazi pokriveni oskudnim dlačicama, iznova porumeneše. I...

Drhti, pomislila je Suzana. Kao životinja u šumi, suočena s ljudskim bićem.

Stenli je ličio na čoveka od trideset pet godina, ali je mogao biti stariji. Lice mu je imalo bezbrižni izraz koji je Suzanu navodio na pomisao o izvesnim mentalnim poremećajima. Ted i Dinki su imali bubuljice, ali Stenli nije imao nijednu. Revolveraš ga je uhvatio za podlaktice, zagledavši se u njega. Roland isprva nije video ništa izuzev guste, tamne, kovrdžave kose na Stenlijevoj pognutoj glavi.

Dinki je progovorio. Ted ga je prekinuo oštrim gestom.

„Zašto me ne pogledaš u lice?" pitao je Roland. Govorio je s nežnošću kakva se retko mogla čuti iz njegovih usta. „Učini to pre polaska, Stenli sine Stenlijev? Možda je bolje da kažem Šimi?"

Suzana je zinula od čuda. Edi je zastenjao kao da je dobio udarac u stomak. Pomislila je, Ali Roland je star... tako star. Ako je ovo momak iz saluna kogj e upoznao u Mehisu... onaj s magarcem i ružičastim sombrerom... tad i on mora biti...

Mladić je lagano podigao glavu. Plakao je.

„Stari dobri Vil Dirborn", rekao je. Govorio je prodornim, nesigurnim glasom. Podizao se i padao po registrima kao što i mora biti kad čovek dugo ne govori. „Žao mi je, sai. Ne bih se ljutio da ste potegli revolver na mene. Prihvatio bih smrt kao zasluženu sudbinu."

„Zašto tako govoriš, Šimi?" pitao ga je Roland, jednako nežnim glasom.

Stenli je još jače zaplakao. „Spasli ste mi život, uz Arturovu i Ričardovu pomoć. To je ipak bilo vaše delo, dobri stari Vile Dirborne, ili je bolje da vas nazovem pravim imenom, Rolande od Gileada. Dopustio sam da umre! Mislim na vašu ljubljenu! I ja sam je voleo!"

Srce mu se grčilo u agoniji. Pokušavao je da se otme i pobegne što dalje od Rolanda. Ovaj ga je čvrsto držao.

„Nisi ti kriv, Šimi."

„Trebalo je da umrem za nju!" povikao je. „Trebalo je da umrem umesto nje! Glup sam! Svi govore da sam blesav!" Ošamario se po licu, jednom, pa drugi put. Udarci su ostavili ružne, crvene tragove. Roland ga je uhvatio za ruku, pre no što je mogao nastaviti. Prisilio ga je da stane.

„Rea je kriva", rekao je Roland.

Stenli - koji pre hiljadu godina beše Šimi - pogleda u Rolandovo lice. Tražio je revolveraševe oči.

„Jašta", rekao je Roland, klimajući glavom. „Krivica je do veštice... i do mene. Trebalo je da ostanem s njom. Ako je iko u tom zamešateljstvu bez krivice, to si ti Šimi - Stenli - to si ti."

„Zaista tako misliš, revolverašu? Izistinski?"

Roland je klimnuo. „Pričaćemo o ovom koliko ti duša ište, ako bude vremena. Prisetićemo se davnih dana, ali ne sad. Sad nemamo vremena. Podi s tvojim prijateljima. Ja ću ostati sa svojim."

Šimi nije skidao pogled s revolveraša. Suzana je posmatrala dečaka koji je čistio podove u davno nestaloj krčmi Putnikov odmor. Skupljao je prazne pivske krigle. Odlagao ih je u veliko bure za pranje ispod Rompa, dvoglavog prepariranog losa. Izbegavao je udarce Koral Torin i još podmuklije napade odrtavele kurve Peti Troter. Videla je dečaka koji je zamalo izgubio glavu zato što je prosuo piće po čizmama kavgadžije Roja Dipapija. Kutbert je te noći spasao Šimijev život... ali je Roland, koji se meštanima predstavio kao Vil Dirborn spasio sve njih.

Šimi je sklopio ruke oko Rolandovog vrata i čvrsto zagrlio revolveraša. Ovaj se nasmejao. Pomilovao ga je po kovrdžavoj kosi, unakaženom desnom rukom. Glasni, prigušeni jauk oteo se iz Šimijevog grla. Suzana je videla suze u uglovima revolveraševih očiju.

„Jesje", procedi Roland, gotovo nečujnim glasom. „Znao sam da si naročit, i Bert i Alen su to znali.

Napokon smo se sreli, daleko na stazi. Drago mi je zbog toga Šimi, sine Stenlijev. Drago mi je. Zaista mi je drago."

ŠESTO POGLAVLJE
GOSPODAR PLAVOG NEBA

1

Primli Prentis, gospodar Algul Sjenta, bio je u kupatilu kad je Finli (ponat i kao Lasica) pokucao na vrata.

Prentis je ispitivao kožu pod nemilosrdnim svetlom fluorescentne lampe iznad umivaonika. Posmatrao je odraz kože u ogledalu. Ličila je na sivkastu, kraterima prošaranu ravnicu, odraz pustolina oko Algula.

Imao je ranu, sličnu grotlu eruptiranog vulkana.

„Ko me traži?" progundao je Prentis, iako je znao odgovor.

„Finli O'Tego!"

„Ulazi, Finli!" Nije skidao pogled s ogledala. Ukleštio je inficiranu bubuljicu, između krupnih prstiju.

Čvrsto je stisnuo.

Finli je prošao kroz Prentisovu kancelariju i zastao na vratima kupatila. Morao je da se malo sagne, da bi provirio unutra. Sa visinom od dva metra I deset bio je džin među tahinima.

„Vratio sam se sa stanice brže no što sam pošao", raportirao je Finli. Glas mu je oscilovao na sredokraći cviljenja i režanja, kao kod većine tahina. Pimliju su odreda zvučali kao hibridne nakaze iz H. Dž. Velsovog Ostrva doktora Moroa. Očekivao je da svakog časa složno graknu „Zar mi nismo ljudi?" Finli je jednom prilikom iščačkao tu misao iz njegovog uma. Zatražio je objašnjenje. Prentis mu je odgovorio iskreno i bez kalkulisanja. Poštenje je bilo najpametniji način ponašanja u društvu u kom je telepatija nižeg reda sastavni deo života, jedini način, kad se ima posla s tahinima. Sem toga, voleo je Finlija O'Tega.

„Baš lepo što si se vratio sa stanice", rekao je Pimli. „Šta si tamo našao?"

„Bespilotnu letelicu za održavanje. Izgleda da se otela kontroli iznad luka 16 i..."

„Čekaj", prekinuo ga je Prentis. „Čekaj malo, molim te."

Tahin je strpljivo čekao. Namršteni Prentis je prišao bliže ogledalu. Gospodar Plavog neba beše visok oko sto osamdeset šest centimetara. Imao je enormni, mlohavi stomak i duge noge zdepastih butina.

Ćelavio je. Krasio ga je debeli, repasti nos starog pijanca. Osećao se kao pedesetogodišnjak (i mlađe, kad ne bi probančio noć s Finlijem i još nekoliko kantoa). Imao je pedeset kad je došao ovamo, pre dvadeset pet godina. To je samo nesigurna procena. Vreme je, baš kao i pravac na ovoj strani, neodređeno. Lako se gubio pojam o tim parametrima. Nekolicina je zbog toga skrenula pameću. Ako mašina za pravljenje sunčevih zraka zanavek otkaže...

Vrh bubuljice se naduo... zadrhtao... i pukao. Ah!

Mlaz krvavog gnoja briznuo je s inficiranog mesta. Zalepio se na ogledalo i kliznuo po blago ispupčenoj površini. Primli Prentis ga je obrisao vrhom prsta. Hteo je da ga baci, ali se predomislio i ponudio Finliju.

Tahin je isprva odmahnuo glavom. Potom je ispustio čežnjivi zvuk poznat svakom ko je ikad držao strogu dijetu. Gurnuo je gospodarev prst u usta. Posisao je gnoj i izvukao prst uz zadovoljno coktanje.

„Ne bi trebalo to da radim, ali ne mogu odoleti", vajkao se Finli. „Zar mi nisi rekao da je raja s druge strane proglasila sirovu govedinu lošom za ishranu?"

„Jakako", rekao je Primli, brišući bubuljicu (koja je još curkala) papirnom maramicom. Dugo je živeo ovde. Nema povratka na stari svet. Doskora je držao korak sa ondašnjim dešavanjima. Sve doskora - može li se to zvati godinom? - redovno je dobijao Njujork tajms. Mnogo je voleo te novine. Uživao je u rešavanju ukrštenice. To ga je podsećalo na dom.

„To ne sprečava ljude da jedu govedinu."

„Da, pretpostavljam da mnogi to čine." Otvorio je ormarić s lekovima i izvadio bočicu hidrogen-peroksida.

„Ti si kriv. Ti si mi ga ponudio", pravdao se Finli. „Gnoj nije štetan. Ima sladak ukus kao med i borovnice.

Problem je u Zemlji Gromova." Finli je nastavio da objašnjava, kao da misli da ga gazda nije shvatio: „Iz nje nam stižu uglavnom loše stvari, bez obzira na ukus, otrovi."

Prentis je natopio kuglicu vate hidrogen-peroksidom i istrljao ranu na obrazu. Znao je o čemu Finli govori, kako i ne bi? Pre dolaska ovamo i preuzimanja dužnosti gospodara, trideset godina nije video ni najmanji nedostatak na svojoj koži. Sad ima bubuljice na obrazima i čelu, akne na slepoočnicama, gnusne crne tačke oko nosa i cistu na vratu, koju će Gangli, lokalni doktor, morati da ukloni hirurškim putem. (Prentisu se činilo da je Gangli užasno ime za doktora. Podseća na ganglije ili gangrenu). Tahini i kan-toi imali su manje dermatoloških problema, ali im je koža često i naprasno pucala. Krvarili su iz nosa. I manje ozlede - ogrebotine od kamena ili trna - ponekad bi dovodile do fatalnog ishoda, ako ne bi bile pravovremeno zbrinute. Antibiotici su isprva lečili slične rane, ali se njihova efikasnost vremenom smanjivala. Isto dejstvo imala su i savremena farmaceutska čuda. Za to je trebalo zahvaliti okolini. Smrt je vrebala na okolnim stenama. Pogled na Rode govorio vam je sve o mogućim posledicama. U poslednje vreme nisu izgledali bolje od sporih mutanata. Kretali su se u pravcu... da li je to jugoistok? Išli su u susret slabom crvenom sjaju, iako su svi tvrdili da je situacija tamo još gora. Pimli nije znao da li je to tačno, ali je sumnjao da jeste. Zemlju iza Fedika nisu zvali Nesklad bez razloga.

„Hoćeš još?" pitao je Finlija. „Na čelu imam par bubuljica, zrelih za žetvu."

„Neću. Moram da napišem izveštaj i obavim dopunsku proveru videotraka i telemetrije. Hoću da bacim pogled u Radnu sobu i predam smenu. Častiću se vrućom kupkom i dobrom knjigom. Čitam Kolekcionara.

„Dopada ti se", fascinirano je prokomentarisao Prentis.

„Veoma, blagodarim. Ponekad mi se čini da govori o našoj situaciji. Smatram da je naša motivacija plemenitija, a ciljevi uzvišeniji od seksualne privlačnosti."

„Plemenita? Zaista tako misliš?"

Finli je ćutke slegnuo ramenima. Ozbiljna rasprava o prirodi posla koji se obavljao na Plavom nebu se, po prećutnom dogovoru, uglavnom izbegavala.

Prentis je odveo Finlija do svoje radne sobe-biblioteke. Tahin je elegantno zaseo u stolicu. Duga praksa mu je omogućila da izbegne aparaturu sa neobičnom lakoćom. Prentis mu je (posle nekoliko čaša grafa) rekao da bi bio sjajan centar u NBA ligi. „Blistao bi u prvom tahinskom timu", rekao je. „Zvali bi vas Nakaze, ali šta vas briga?"

„Tim košarkašima sleduje najbolje od svega, zar ne?" zanimao se Finli. Imao je glatku lasičju glavu i krupne, po Prentisovom mišljenju, potpuno bezizražajne, crne oči. Nosio je gomilu zlatnih lanaca - cenjeni modni artikal medu zaposlenima na Plavom nebu. U poslednjih nekoliko godina je oko te ludorije izraslo živo tržište. Skratio je rep. Jedne pijane noći poverio je Prentisu da je odluka o skraćivanju repa bila pogrešna. Operacija je bila neverovatno bolna. Zbog nje će boraviti u Mračnom paklu kad ispusti dušu, izuzev...

Izuzev ako s one strane nema ničeg. Pimli se suprotstavljao toj ideji svim srcem. Bio bi lažov kad ne bi priznao (isključivo samom sebi) da ga ta ideja ne proganja na noćnim dežurstvima. Pilule za spavanje su blagosloven lek za slične nedoumice i ideja Boga, naravno. Verovao je da sve služi promisli božjoj, čak i sama Kula.

Pimli je, u svakom slučaju, potvrdio da košarkaši - bar američki - dobijaju sve najbolje, na primer, više pičke od jebene toaletne daske. Ova dosetka naterala je Finlija da se nasmeje, sve dok mu crvenkaste suze nisu potekle iz uglavnom bezizražajnih očiju.

„Znaš li šta je", nastavio je Pimli, „najbolje od svega. Igraćeš gotovo na vek vjekov, po NBA standardima.

Na primer, da li su čuo da je najcenjeniji igrač u mojoj staroj domovini (nisam gledao kako igra, proslavio se nakon mog odlaska), momak koji se zove Majkl Džordan..."

„Da je tahin, šta bi bio?" prekinuo ga je Finli. Često su igrali ovu igru, naročito posle nekoliko čašica više.

„Bio bi lasica, sto posto, i to đavolski zgodna", rekao je Pimli, trijumfalnim tonom, koji se Finliju učinio jako smešnim. Ponovo je prasnuo u smeh. Smejao se sve dok mu suze nisu potekle iz očiju.

„Ali", nastavio je Pimli, „karijera mu se okončala posle petnaestak godina, uključujući penzionisanje i par kambekova. Koliko dugo možeš igrati igru koja zahteva trčanje gore-dole po igralištu veličine našeg vežbališta duže od jednog sata, Fin?"

Finli od Tega, koji je bio star preko trista godina, slegnuo je ramenima i odmahnuo rukom put horizonta.

Delah. Bezbroj godina.

Koliko dugo je Plavo nebo - Devar-Toi, za zatvorenike, Algul Sjento za tahine i Rodove - tu? Takođe delah.

Ako je Finli imao pravo (Pimlijevo srce je govorilo da jeste), delah je gotovo na izmaku. Šta nekadašnji Pol Prentis od Rahveja, Nju Džerzi, a sad Pimli Prentis od Algul Sjenta, može da učini, povodom toga?

Može da radi svoj posao, eto šta.

Svoj jebeni posao.

2

„Pa", rekao je Pimli, sedeći na jednoj od dve stolice kraj prozora, „da li si našao bespilotnu letelicu za održavanje. Gde je bila?"

„Nedaleko od železničkog čvorišta na liniji 97", rekao je Finli. „Ta linija je još uvek naelektrisana - ima ono što zovemo trećom šinom. Tako smo dobili odgovor na prvo pitanje. Pozvao si nas, nakon što smo pošli i rekao da se oglasio i drugi alarm."

„Jeste. Da li si našao...?"

„Ništa nisam našao", rekao je Finli. „Drugi put, ništa nisam našao. Verovatno se radi o kvaru, prouzrokovanom prvim alarmom." Slegnuo je ramenima. Znali su šta to znači, sve ide do đavola. Raspad je sve brže napredovao, kako se svet primicao kraju.

„Pažljivo ste ispitali stvar, zar ne?"

„Naravno. Ni traga uljezima."

Obojica su mislila na humanoidne, tahinske, kan-toe ili mehaničke uljeze. Niko iz Finlijeve grupe nije podigao glavu, iako čak i tada ne bi videli Mordreda. Pauk je izrastao do veličine prosečnog psa. Čučao je u dubokoj senci ispod stanične strehe, sred poveće paukove mreže.

„Hoćeš da pregledaš rezultate telemetrijskih merenja, zbog drugog alarma?"

„Delimično i zbog toga", rekao je Finli, „a ponajviše zato što mi ovde nešto zaudara." Pokupio je taj izraz iz nekog od brojnih detektivskih romana koje je gutao. Očaravali su ga. Koristio ga je u svakoj prilici.

„Kako misliš zaudara?"

Finli je samo odmahnuo glavom. Nije mogao objasniti. „Učili su me da telemetrija ne laže."

„Dovodiš je u pitanje?"

Finli je oklevao, svestan da se kreću po tankom ledu, da su obojica na njemu. Rešio je da ne okoliša.

„Ovo su poslednja vremena, šefe. Spreman sam da gotovo sve podvrgnem preispitivanju."

„Da li taj proces obuhvata i tvoja zaduženja, Finli O'Tego?"

Tahin je bez oklevanja odmahnuo glavom. Ne, nije mislio na njih. Isto se moglo reći za ostatak ljudstva, uključujući i nekadašnjeg Pola Prentisa od Rahveja. Primli se setio uzrečice nekog starog vojnika - možda

„Daga-uta" Daga Makartura - „Kad sklopim oči u samrtnom času, gospode, moja poslednja misao biće upućena lešu, lešu i samo lešu." Pimlijeva poslednja misao najverovatnije će biti posvećena Algul Sjentu.

Šta mu je ostalo? Citiraću još jednog velikog Amerikanca - Martu Rivs od Marte i Vendelsa -nemaš gde da bežiš, bejbi, nemaš gde da se sakriješ. Situacija se otela kontroli, juri nizbrdo bez kočnica, a on nema izbora do da uživa u vožnji.

„Da li bi ti smetalo moje društvo na obilasku?" pitao ga je Pimli.

„Zašto bi?" odgovorio je Lasica. Nasmejao se, otkrivajući usta puna oštrih, igličastih zuba. Zapevao je, čudnim i treperavim glasom: „Snevaj sa mnom... Na putu ka mesecu očeva..."

„Sačekaj samo minut", zamolio ga je Pimli.

„Pomolićeš se?" pitao je Finli.

Pimli je zastao na pragu. „Tako je", rekao je. „Imaš li neki komentar, Finli O'Tego?"

„Možda samo jedan." Stvorenje s ljudskim telom i glatkom, smeđom, lasičjom glavom nije prestajalo da se smeška. „Ako su molitve tako uzvišena stvar, zašto klečiš na istom mestu na kom vršiš nuždu?"

„Zato što Biblija nalaže da se molitva obavlja u ormaru. Imaš li još nekih pitanja?"

„Jok, jok." Finli je nehajno odmahnuo rukom. „Maniji kažu daj sve najbolje i najgore od sebe."

3

Pol O'Rahvej je spustio poklopac klozetske šolje u kupatilu. Kleknuo je na pločice i sklopio šake.

Ako su molitve tako uzvišena stvar, zašto klečiš na istom mestu na kom vršiš nuždu?

Trebalo je da odgovorim, zato što se tako učim skromnosti, pomislio je. Zato što me to svodi na pravu meru. Iz praha se dižemo i u prah se vračamo. Teško je to zaboraviti u ovakvoj prostoriji.

„Dobro", rekao je, „podari mi snagu kad klonem, odgovore kad se zbunim i hrabrost kad se uplašim.

Pomozi mi da ne povredim nikog ko ne zasluži, pa čak ni njih, izuzev ako ne budem imao izbora.

Gospode..."

Čovek koji će uskoro moliti Boga da mu oprosti pregnuće koje za cilj (bez i najmanjeg natruha ironije) ima uništenje Božjeg dela, smerno kleči pred zatvorenom toaletnom šoljom. On neosporno zaslužuje iscrpniji osvrt. Neće biti dug, zato što Pimli Prentis nije središnja ličnost pripovesti o Rolandu i njegovom ka-tetu. On je i pored toga fascinantna osoba, puna neravnina, protivrečnosti i slepih uličica. On je alkoholičar s dubokom i samosvojnom verom u Boga. Ovaj čovek pun saosećanja je stigao na korak do rušenja Kule i slanja triliona svetova koji se oko nje okreću u tamu u trilion različitih pravaca. Smesta bi pogubio Dinkija Ernšoua i Stenlija Ruiza kad bi otkrio šta spremaju... Proplakao bi svake Materice, zato što je jako voleo svoju majku, koja mu je strašno nedostajala. Evo savršenog čoveka za izvođenje apokalipse. Kleči na kolenima i saobraća s gospodom Bogom kao sa starim prijateljem.

Evo ironije: Pol Prentis može da pozira za reklamu „Dobio sam posao preko Njujork tajmsa!" Godine 1970. biva otpušten iz zatvora tad poznatog kao Atika (propustio je veliku pobunu, skupa s Nelsonom Rokfelerom). U Tajmsu je pročitao oglas sledeće sadržine:

TRAŽI SE: ISKUSNI SLUŽBENIK NA POSLOVIMA ZATVORSKOG OBEZBEĐENJA.

NUDIMO NAMEŠTENJE U PRIVATNOJ USTANOVI

Visoka plata! Izuzetne pogodnosti! Mora biti spreman da putuje!

Visoka plata je bila ono što bi njegova voljena mama nazvala „čista šarena laža". Plate uopšte nije bilo, bar ne po shvatanju američkih zatvorskih čuvara, ali pogodnosti... da, one su zbilja izuzetne. U početku se davio u seksu, baš kao što se sad davi u hrani i piću, ali to nije bila suština. Suština je u sledećem: šta tražite od života? Ako ste od onih koji žele što veći broj nula na žiro računu, Algul Sjento nije mesto za vas... Za takve je najstrašnije što od momenta potpisivanja ugovora nema povratka. Sve je leš i samo leš.

Ponekad, kad bi davanje primera postalo neophodno, par leševa.

To je gospodaru Prentisu bilo sto posto prihvatljivo. Nikad nije zažalio što je pre dvanaest godina obavio uzvišenu tahinsku ceremoniju promene imena. Pol Prentis je postao Pimli Prentis. Tada se srcem i umom odmetnuo od onog što je od tada zvao „američkom stranom". Nije to učinio zato što je ovde jeo najbolju ribu i pio najbolji šampanjac, ni zato što je vodio ljubav na simulatoru sa stotinama najlepših žena, već zato što je ovo bio njegov posao. Rešio je da ga obavi do kraja. Verovao je da je posao u Devar-Tou božji zadatak, iako se obavlja u ime Grimiznog Kralja. Iza ideje o bogu krilo se nešto mnogo snažnije: slika milijarde univerzuma stisnutih u jaje. U ruci ga je držao baš on, nekadašnji Pol Prentis od Rahveja, s prihodom od četrdeset hiljada dolara na godišnjem nivou, čirom, lošim zdravstvenim osiguranjem, večita žrtva korumpiranih sindikata. Znao je da je i on u jajetu i da će i sam prestati da postoji kad ga skrši. Ako Bog i nebesa postoje, moraju biti moćniji od Kule. Otići će na to nebo. Kleknuće pred tronom i zatražiti oproštaj grehova. Dočekaće ga sa toplim Dobro si obavio posao, dobri i odani slugo.

Tamo će biti i njegova mati. Zagrliće ga i povesti k Isusu. Pimli se nadao da će taj dan uskoro doći, možda i pre meseca žetve.

Nije sebe ubrajao u religiozne fanatike. Ni najmanje. Sve misli o Bogu i nebesima čuvao je za sebe. Što se ostatka sveta tiče, bio je momak koji obavlja svoj posao, rešen da ga radi valjano do samog kraja. Sebe nije smatrao nasilnikom, kao i većina zaista opasnih ljudi. Setite se Julisiza S. Granta, generala iz Građanskog rata koje je rekao da će se boriti na liniji makar sedeo na njoj čitavo leto.

Leto u Algul Sjentu bilo je na izmaku.

4

Gospodar je stanovao u lepoj i urednoj Kejp Kod kućici, na kraju šetališta. Zvali su je kuća Šaplgejt (Pimli nije znao zašto). Rušioci su je zvali kuća Šapata. Na drugom kraju šetališta uzdizala se mnogo veće zgrada -graciozno zdanje u stilu kraljice Ane zvana (iz jednako nepoznatih razloga) kuća Damli. Izglećala bi baš kako treba u Fraterniti Rou u Klemsonu ili na Univerzitetu Misisipi. Rušioci su je zvali kuća Slomljenih srca, a ponekad i hotel Slomljenih sica. Baš lepo.

U njoj je živeo i radio veliki broj tahina i kan-toa. Rušioci su mogli da smišljaju posprdne nazive, čuvari su se pravili da ne znaju za njih.

Pimli Prentis i Finli O'Tego hodali su šetalištem u prisnoj tišini... Narušavali su je samo pri mimoilaženju sa zaludnim rušiocima. Pimli je svakog, bez izuzetka, pozdravljao s besprekornom ljubaznošću.

Odgovarali su mu na različite načine, od veselih pozdrava do neraspoloženog gunđanja. Svi su mu uzvraćali, što je on shvatao kao pobedu. Brinuo se o njima. Nije znao da li im to odgovara, mnogima nije, ali se iskreno brinuo o njima. S njima je bilo mnogo lakše, nego s ubicama, silovateljima i razbojnicima u Atici.

Neki su čitali stare novine i časopise. Neki su bacali potkovice. Nekolicina se muvala po golf igralištu.

Tanja Lids i Džoi Rastosovič igrali su šah ispod razgranatog starog bresta. Sunce im je šaralo po licu.

Pozdravili su ga s istinskim zadovoljstvom, a zašto i ne bi? Tanja Lids je sad bila Tanja Rastosovič. Pimli ih je venčao pre mesec dana, kao da je kapetan broda. U neku ruku je to i bio. Gospodario je izuzetnim plovilom Algul Sjentom, velikim putničkim brodom, što plovi tamnim vodama Zemlje groma obasjan jedinstvenim zrakom sunca. Sunce je, vaistinu, s vremena na vreme nestajalo. Današnji prekid je, na svu sreću, bio kratak, nije trajao duže od četrdeset tri sekunde.

„Kako ide, Tanja? Josife?" Uvek Josif, nikad Džoi, bar ne pred njim. Nije to voleo.

Rekli su da sve ide kako treba, uz te omamljujuće, zajebane osmehe kakvi se mogu videti samo na licima novih bračnih parova. Finli nije pozdravio Rastosoviče. Progovorio je tek pored kuće Damli, na kraju šetališta. Zastao je pored mladića koji je čitao knjigu na klupi od lažnog mermera u debeloj hladovini.

»Sai Ernšou?" oglasio se tahin.

Dinki je podigao glavu, upitno podignutih obrva. Imao je isti, zbunjeni izraz na izrazito bubuljičavom licu.

„Vidim da čitate Maga", rekao je Finli, gotovo rezervisano. „Ja čitam Kolekcionara. Kakva podudarnost!"

„Kako vi kažete", odgovorio je Dinki. Izraz lica mu se ni za dlaku nije promenio.

„Voleo bih da znam šta mislite o Foulsu? Vidim da ste zauzeti ali kasnije možemo porazgovarati o tome."

Dinki Ernšou odvrati, ne skidajući ljubazni izraz s lica, „Preporučujem da kasnije uzmete svoj primerak Kolekcionara nadam se da se radi o tvrdom povezu i nabijete isti postrance, u dupe."

Nestalo je Finlijevog optimističkog osmeha. Pozdravio je sagovornika kratkim, ali savršeno uljudnim poklonom. „Žao mi je što se tako osećate, sai."

„Sevaj odavde", rekao je Dinki i otvorio knjigu. Pokrio je čitavo lice.

Pimli i Finli O'Tego nastaviše dalje. Usledio je period tišine tokom kog je gospodar Alug Sjenta pokušao da priđe Finliju na drugačiji način. Hteo je da mu pokaže koliko je povređen mladićevim nastupom. Pimli je znao da se tahin ponosi svojom sposobnošću da čita i uživa u humićkoj literaturi. Finli mu je uštedeo trud. Gurnuo je obe dugoprste šake - na dupetu nije imao krzna - između nogu.

„Proveravam da li su mi jaja još na mestu", rekao je. Pimli pomisli da čuje stvarni, neusiljeni humor u glasu šefa obezbeđenja.

„Žao mi je zbog onog što ti se dogodilo", rekao je Primli. „Ako iko u Plavom nebu pati od autentičnog slučaja postadolescentnog gneva, to je sai Ernšou."

„Razdirete me iznutra!" teatralno je zacvileo Finli. Nasmejao se pokazujući redove sitnih, oštrih zuba kad ga je gospodar odmerio zapanjenim pogledom. „To je čuvena rečenica iz filma Buntovnik bez razloga", objasnio je. „Dinki Ernšou me podseća na Džejmsa Dina." Zastao je i razmislio. „Bez njegovog neodoljivog izgleda, naravno."

„Zanimljiv slučaj", rekao je Prentis. „Regrutovan je za program ubistava pod nadzorom filijale Pozitroniksa. Ucmekao je kontrolora i pobegao. Uhvatili smo ga, naravno. Nikad nije predstavljao problem - bar ne za nas - ali ima nezgodnu narav."

„Ipak, osećaš da ne predstavlja problem."

Pimli ga je popreko pogledao. „Da li znaš nešto što bi trebalo da znam?"

„Ne, ne. Iako nikad nisi bio toliko nervozan kao prethodnih par nedelja. Do đavola, komuniciraš po principu što na umu to na drumu - tako si paranoičan."

„Moj deda je imao uzrečicu", rekao je Pimli. „Ne brineš se da ćeš ispustiti jaja dok ne stigneš nadomak kuće. Stigli smo nadomak kuće."

Govorio je istinu. Pre sedamnaest dana, nedugo pre no što je poslednji čopor Vukova progalopirao kroz vrata na utovarnoj oblasti, oprema u podrumu kuće Damli je uhvatila prve znake krivljenja Zraka medved-kornjača. Od tada je prekinut zrak orla i lava. Rušioci uskoro neće biti potrebni. Kidanje pretposlednjeg Zraka dogodiće se sa ili bez njihove pomoći. To vam je kao kad loše uravnoteženi predmet počne da se ljulja. Uskoro će preći granica savršene ravnoteže i pasti. Zrak će se, naravno, pokidati. Nestaće u trenu. Kula će pasti. Poslednji Zrak vuka i slona neće izdržati duže od nedelju, možda i svih mesec dana.

Trebalo je da bude veseo, zbog takve perspektive, ali nije bio. Sekirao se zbog sivih ogrtača. Na Kalu su uputili uobičajeni kontigent, više od šezdeset konjanika. Trebalo je da se vrate za uobičajenih sedamdeset dva časa, s uobičajenim brojem pohvatane dece.

Umesto toga... ništa.

Pitao je Finlija, šta misli o tome.

Finli je oklevao. Delovao je zabrinuto. „Mislim da ih je napao virus", rekao je.

„Šta kažeš?"

„Mislim na kompjuterski virus. To nam se dogodilo sa dobrim delom elektronske opreme u Damliju. Ne zaboravi da sivi ogrtači, ma šta o njima mislila gomila pirinčanih farmera, u suštini predstavljaju dvonožne kompjutere." Zastao je. „Možda je raja iz Kale našla način da se obračuna s njima. Da li bi me iznenadilo što su se konačno uspravili i prihvatili borbu? Malčice, ali ne preterano. Pogotovo ako se pojavio neki odlučni voda."

„Neko poput revolveraša, na primer?"

Finli ga je odmerio gotovo prekornim pogledom.

Ted Bratigan i Stenli Ruiz krstarili su trotoarom na desetobrzincima. Kad su gospodar i šef bezbednosti mahnuli u pozdrav, uzvratili su im istom merom. Bratigan se nije nasmešio, ali Ruiz jeste, opuštenim, radosnim osmehom retardirane osobe. Mladić je imao buljave oči, zdepaste obraze i usne sjajne od pljuvačke. Bio je zbilja moćan momak. I te kako moćan. S tim potencijalom mogao se baviti ozbiljnijim stvarima od vožnje biciklom sa Bratiganom. Stari se potpuno promenio otkad je dovučen nazad sa kratkog „odmora" u Konektikatu. Pimli je sa zanimanjem posmatrao identične kape od tvida koje su dva drugara nosila. Vozili su identične bicikle. Nije mu se dopadao Finlijev pogled.

„Prestani", rekao je Pimli.

„S čim da prestanem, sai?" pitao je Finli.

„Prestani da me gledaš kao da sam dečačić koji ne vidi rastopljeni sladoled."

Finli nije ustuknuo. Retko kad je uzmicao, što je Pimli znao da ceni. „Ako ne želiš da te ljudi posmatraju kao dete, nemoj da se ponašaš kao dete. Glasine o revolverašima koji će doći sa zapada da spasu žitelje Kale u opticaju su duže od hiljadu godina. Niko, nikada nije video takve spodobe. Lično bih se manje iznenadio poseti tvog Čoveka Isusa."

„Rodovi vele..."

Finli je žmirnuo kao da ga je najedanput zabolela glava. „Ne počinji sa njihovim pričama. Siguran sam da toliko poštuješ moju i tvoju inteligenciju. Mozgovi im trule brže od kože. Što se Vukova tiče, dozvoli mi da te upoznam s radikalnom idejom. Nije važno gde su i šta rade. Imamo dovoljno pojačivača da dovršimo posao. Ništa drugo nije važno."

Šef obezbeđenja je nakratko zastao na stepenicama koje vode na trem kuće Damli. Zamišljeno se mrštio gledajući za dvojicom ljudi na identičnim biciklima. „Bratigan nam je stvarao mnogo problema."

„Nego šta je!" žalostivo se nasmešio Pimli. „Dani bunta su prošli. Rečeno mu je da će njegovi prijatelji iz Konektikata - dečak Robert Garfild i devojčica Karol Gerber - umreti ako nastavi da pravi probleme. Zna da ga izvestan broj kolega smatra mentorom. Jedan od njih je blesavi dečak s kojim sad vozi bicikl.

Obožavaju ga, ali su nezainteresovani za njegove, nazovimo ih, filozofske ideje. Više ih to ne zanima, ako ih je ikad i zanimalo. Moram da razgovaram s njim kad se vrati. Licem u lice."

Finli za to nije znao. „O čemu biste razgovarali?"

„O nekim životnim činjenicama. Vreme je da sai Bratigan shvati da njegove jedinstvene moći gube na značaju. Posao je dobrano odmakao. Preostala dva Zraka će pasti sa ili bez njega. Jasno mu je da će na kraju, neminovno, doći do... meteža. Straha i meteža." Pimli je lagano klimnuo. „Bratigan želi da ovde dočeka kraj, da bi utešio Stenlija Ruiza kad se nebo rascepi."

„Hajde, da bacimo pogled na trake i telemetriju. Za svaki slučaj."

Peli su se širokim, drvenim stepenicama kuće Damli, rame uz rame.

5

Dva kantoa čekala su da otprate gospodara i šefa obezbeđenja niz stepenice. Pimli je razmišljao kako je čudno što ih svi - rušioci i osoblje Algul Sjenta - zovu „niščim ljudima". Bratigan je tvorac tog izraza.

„Pričaj o anđelima, poslušaj lepet njihovih krila", rekla bi Prentisova voljena mama. Ako u poslednjim danima stvarnog sveta postoje pravi životinjoljudi, onda kan-toi više odgovaraju tom opisu od tahina.

Ako bi ih neko video bez blesavih živih maski, pomislio bi da su tahini, s pacovskim glavama. Ali za razliku od pravih tahina, koji su humiće (s par izuzetaka, među kojima je bio i Pimli) posmatrali kao nižu rasu, kan-toi su ljudski oblik obožavali kao božanski. Da li su zbog toga nosili ljudske maske? Pimli je mislio drugačije, iako se oni po tom pitanju nikad nisu izjašnjavali. Smatrao je da navlače maske (od živog umesto veštačkog mesa) zato što veruju da postaju humići. Usvajali su ljudska imena u skladu s novim izgledom. Nadali su se da će zameniti ljudska bića posle Pada... iako mu nije bilo jasno kako su mogli u to verovati. Posle Pada sledi raj, to je jasno svakom ko je pročitao Knjigu otkrovenja... ali Zemlja?

Možda su računali na neku novu zemlju, ali se Pimli ne bi kladio u to. Na dnu hodnika stajali su Timen i Trilouni, dva kan-toi stražara. Čuvali su prilaz podrumskom stepeništu. Pimliju su, svi kan-toi, čak i mršavi, plavokosi, neobično ličili na glumca iz četrdesetih i pedesetih, Klerk Gebla. Svi su imali te debele, čulne usne i velike uši. Izbliza bi video veštačke bore na vratu i iza ušiju. Tu je njihova humićka maska ustupala pred dlakavim, zubatim mesom, odrazom nemilosrdne stvarnosti (bez obzira na to da li su je prihvatali). Izdavale su ih i oči, okružene kosom. Kad biste se bolje zagledali, videli biste da je ono što ste isprva smatrali dupljama, samo par rupa na gnusnim maskama od živog mesa. Ponekad ste mogli čuti disanje samih maski. Pimli ga je smatrao otkačenim i pomalo odbojnim. „Zdravo", reče Biman. „Zdravo", reče Trilouni.

Pimli i Finli prineše pesnice čelu u otpozdrav. Gospodar je krenuo niz stepenice. U podzemnom hodniku prošao je pokraj znaka s natpisom STVORIMO OKRUŽENJE BEZ POŽARA ZAJEDNIČKIM TRUDOM, i još jednog SVI SLAVE KAN-TOE. Finli je rekao veoma tiho: „Zbilja su čudni."

Humić se nasmejao potapšavši Lasicu po leđima. Eto zašto je voleo Finlija O'Tega: mislili su na sličan način, baš kao Ajk i Majk.

6

Velika prostorija prepuna opreme zauzela je najveći deo podrumskog prostora kuće Damli. Neke sprave nisu radile, niti je osoblje znalo kako da koriste sve ispravne uredaje (veliki broj je bio potpuno nepoznat). To nije važilo za opremu za praćenje i telemetriju za merenje darkova: jedinica za merenje mentalne energije. Rušiocima je izričito zabranjeno korišćenje mentalnih sposobnosti van Radne sobe.

Neki to i nisu mogli činiti. Mnogi su se ponašali kao ljudi i žene preterano naviknute na korišćenje toaleta, nesposobni da uriniraju bez vizuelnog stimulansa koji bi ih uverio da su u toaletu. Bilo je i onih kojima bi se omaklo mentalno pražnjenje kao deci do kraja nenaviknutoj na korišćenje toaleta. To bi se ponekad manifestovalo u obliku slanja prolazne glavobolje mrskoj osobi ili saplitanje preko klupe na šetalištu. Pimlijevi ljudi su pomno beležili sva mentalna pražnjenja. Kažnjavali su sve „namerne" prekršaje. Prekršilac je prvi put dobijao blagu kaznu. Povratnici su se suočavali sa oštrijom kaznenom politikom. Pimli je voleo da popuje novacima (ranije, dok je takvih još bilo), „Vodite računa šta radite, zato što vas gresi odaju." Rukovodio se jednostavnom maksimom: Telemetrija ne laže.

Današnji izveštaji nisu otkrivali ništa zanimljivo. Telemetrijski šum je bio besmislen kao četvoročasovni snimak radiošumova. Na videotrakama i stražarskim dnevnicima nije bilo tragova neobičnih dešavanja.

„Da li ste zadovoljni, sai?" pitao je Finli. Nešto u njegovom glasu nateralo je Pimlija da se hitro okrene i oštro odmeri saradnika.

„Da li si ti zadovoljan?"

Finli O'Tego je uzdahnuo. Gospodar bi u ovakvim trenucima želeo da Finli postane čovek ili da se on sam preobrazi u tahina. Problem su predstavljale Lasičine bezizražajne, crne oči. Podsećale su ga na dugmiće na krpenim lutkama. Nije bilo načina da se iz njih nešto pročita, ako niste tahin.

„Već nedeljama imam utisak da nešto nije u redu", konačno je progovorio Finli. „Pijem mnogo grafa da zaspim i da preguram dan a da nekom ne odgrizem glavu. Deo tog raspoloženja objašnjavam prekidom komunikacije, posle kidanja poslednjeg zraka..."

„Znao si da je to neizbežno..."

„Naravno da sam znao. Hoću da kažem da sam pokušao da pronađem razumno objašnjenje za nerazumno osećanje, što nije dobar znak."

Na suprotnom zidu stajala je slika Nijagarinih vodopada. Neki kan-toi je okrenuo naopako. Nišči ljudi su obrtanje slika naopako smatrali vrhunskom šalom. Pimliju to nije bilo smešno. Kog za to briga, na kraju krajeva? Znam kako da radim svoj jebeni posao, pomislio je, vraćajući Nijagarine vodopade na pravo mesto. Znam kako da radim i ništa drugo nije važno, blagodareći Bogu i Čoveku Isusu."

„Oduvek smo znali da će na kraju biti čupavo", rekao je Finli, „govorio sam sebi da je sve ovo. Da je ovo... znaš..."

„Ta teskoba koja te pritiska", dopunio ga je nekadašnji Pol Prentis. Nacerio se i položio desni kažiprst na krug od sastavljenog levog palca i kažiprsta. To je bio tahinski znak za govorim istinu. „To iracionalno osećanje."

„Jašta. Znam da se Krvavi lav nije pojavio na severu. Ne verujem da se sunce hladi iznutra. Čuo sam glasine o ludilu Grimiznog Kralja i o rodenju Dan-Teta spremnog da zauzme njegovo mesto. Mogu ti reći da verujem samo u ono što vidim. Isto važi i za divnu vest o dolasku revolveraša sa zapada, namernih da spasu Kulu, najavljenu u starim pesmama i pričama. To je veliko sranje."

Pimli ga je potapšao po ramenu. „Srce mi peva kad to čujem!"

Nije lagao. Finli O'Tego je obavio sjajan posao na položaju šefa obezbedenja. Bezbednjaci su morali da ubiju pola tuceta rušilaca tokom svih ovih godina - uglavnom nostalgičnih budala, koje su pokušale da pobegnu - dok su dvojicu lobotomizirali. Samo je Tedu Bratiganu uspelo da se „podvuče ispod ograde"

(Pimli je ovaj izraz pozajmio iz filma Stalag 17). Uz božju pomoć je i on vraćen ovamo. Kan-toi su prisvojili zasluge, uz blagoslov šefa bezbednosti, ali je Pimli znao istinu: Finli je stajao iza svakog poteza, tokom čitavog poduhvata.

„Teskoba može imati i drugi uzrok", nastavio je Finli. „Verujem da neki ljudi imaju nepogrešivu intuiciju."

Nasmejao se. „Kako da ne veruješ u to, kad živiš s toliko čitača prošlosti i budućnosti?"

„Znači, nemamo teleporta", rekao je Pimli. „Je 1' tako?"

Teleportacija je bila talenat od kog su svi u Devaru strahovali, i to s dobrim razlogom. Teleport je mogao naneti nezamislivu štetu čitavom poduhvatu. Može dovući pola hektara međuplanetarnog prostora i stvoriti vakuumski uragan. Srećom, postojao je jednostavni test za otkrivanje ovog talenta (lak za izvodenje, iako je neophodna oprema bila delo drevnog naroda i niko nije znao koliko dugo će raditi) i jednostavna procedura (stvorena zaslugom drevnog naroda, naravno) za odstranjivanje opasnih organskih kola. Dr Gangli je rešavao slučajeve potencijalnih teleporta za manje od dva minuta. „Operacija je tako prosta da vazektomija, u odnosu na nju, lzgleda kao hirurški zahvat na mozgu", rekao je jednom prilikom.

„Apsolutno nema jebenih teleporta", rekao je Finli. Otpratio je Prentisa do instrumentalne table koja je jezivo podsećala na vizualizaciju Dogana Suzane Din. Pokazao je na dva brojčanika obeležena pismom drevnog naroda (oznakama sličnim onim na Nepronadenim vratima). Igla svakog brojčanika nalegala je na oznaku O na levoj strani. Poskočile su i vratile na mesto nakon što ih je Finli blago udario dlakavim prstima.

„Ne znamo šta ovi brojčanici mere", rekao je, „ali znamo da ukazuju na teleportacioni potencijal. Neki rušioci su pokušali da prikriju bogom dani talenat, ali im to nije pošlo za rukom. Da u krdu imamo nekog teleportera, Pimli O'Nju Džerzi, ove igle bi skakale sve do pedesetog ili čak osamdesetog podeoka."

„Tako znači." Poluosmehnuti, poluozbiljni Pimli počeo je da nabraja, pomažući se prstima. „Nema teleporta, nema Krvavog lava sa severa i nema revolveraša. Umalo da zaboravim, sivi ogrtači padoše kao žrtve kompjuterskog virusa. Kakva te je muka spopala, ako je sve nabrojano tačno? Šta ti se zavuklo pod kožu? Zašto te marišu pundravci"

„Pretpostavljam da se jedem zbog kraja koji se neumitno približava." Finli je duboko uzdahnuo. „Kako god, večeras ću udvostručiti stražu na kulama stražarama. Poslaću više ljudi na ograde."

„Zato što te marišu pundravci", bocnuo ga je Pimli, uz blagi osmeh.

„Marišu me, jašta." Finli se nije smejao. Sitni, oštri zubi ostali su skriveni iza šiljate, smeđe gubice.

Pimli ga je potapšao po ramenu. „Hajde, idemo do radne sobe. Možda ćeš se smiriti kad vidiš vredne rušioce na poslu."

„Možda i hoću", napomenuo je Finli, ali bez osmeha.

Pimli je ljubazno rekao, „Ne beri brigu, sve je u redu, Fin."

„Pretpostavljam da jeste", rekao je tahin, sumnjičavo posmatrajući opremu, a zatim Bimena i Trilounija, dva nišča čoveka koji su s poštovanjem čekali na vratima da glavešine završe razgovor. „Pretpostavljam da je tako." Srce je pevalo drugu pesmu. U jedno je mogao biti siguran, u Algul Sjentu nema teleporta.

Telemetrija ne laže.

7

Bimen i Triloun su ih otpratili niz hrastovim pločama obloženi podrumski hodnik sve do lifta za osoblje, popločanog istim materijalom. Na zidu lift kabine bio je aparat za gašenje požara i još jedan znak, postavljen da podseća žitelja Devara na neophodnost zajedničkog rada na stvaranju životne sredine bezbedne od požara.

I njega su okrenuli naopačke.

Pimli je presreo Finlijev pogled. Ponadao se da je uočio dobro raspoloženje u očima šefa obezbeđenja, ali je to mogao biti i odraz sopstvenih osećanja. Finli je ćutke okrenuo znak kako treba. Niko od njih nije komentarisao agonično stenjanje mašinerije lifta, niti drhtanje kabine. Ako lift stane, izlazak kroz gornji otvor neće biti veliki problem čak ni malo gojaznom (pa... prilično gojaznom) momku kao što je Prentis.

Kuća Damli nije oblakoder, pomoć je uvek nadohvat ruke.

Stigli su do trećeg sprata, sa ispravno postavljenim znakom na vratima. Pisalo je SAMO ZAPOSLENI i MOLIMO VAS DA KORISTITE KLJUČ i SMESTA SE SPUSTITE AKO STE GREŠKOM DOSPELI DO OVOG NIVOA. NEĆETE BITI KAŽNJENI AKO SE ODMAH PRIJAVITE.

Finli je potegao karticu-ključ. Progovorio je, možda i s lažnom nehajnošću (neka su proklete te bezizražajne crne oči): „Ima li vesti od sai Sajra?"

„Nema", odgovorio je Pimli (prilično nervozno), „niti ih očekujem. Izolovani smo s razlogom, namerno smo zaboravljeni u pustinji baš kao naučnici na projektu Menhetn 1940. godine. Prilikom poslednjeg susreta nagovestio je da bi taj mogao biti... pa, poslednji."

„Smiri se", rekao je Finli. „Pitao sam samo reda radi." Gurnuo je kartu u prorez na bravi. Vrata lifta su se otvorila uz đavolski neprijatni, škripav zvuk.

8

Radna soba je dugačka, visoka dvorana u središtu kuće Damli. I nju su krasili zidovi obloženi hrastovim pločama. Čudesno sunce Algula osvetljavalo je dvoranu kroz stakleni krov. Na balkonu nasuprot liftu dočekala ih je čudna grupa: tahin s glavom gavrana Džakli, kan-toi tehničar Konroj i dva stražara humića čijih se imena Pimli nije odmah setio. Tahini, kan-toi i humići radili su zajedno uz pomoć pažljivo negovane - i ponekad krhke - ravnoteže, ali se od njih nije očekivalo da se druže van posla. Balkon je bio zona zabranjenog „druženja". Rušioci ispod njih, nisu bili životinje u zoološkom vrtu niti egzotične ribe u akvarijumu. Pimli (kao i Finli O'Tego) neprestano su podsećali osoblje na tu činjenicu. Gospodar Algul Sjenta je za sve ove godine morao da lobotomizuje samo jednog čuvara, idiotskog humića Dejvida Burkea. Kaznio ga je za gađanje rušilaca, koliko se sećao, ljuskama od kikirikija. Molio je za drugu priliku, kad je shvatio da je gospodar odlučan u nameri da ga lobotomizuje.

Zaklinjao se da nikada neće uraditi nešto tako glupo i neotesano. Pimli se oglušio o sve molbe. Dobio je šansu da osoblju pruži primer kog će se svi sećati godinama, a možda i decenijama. Bio je rešen da je valjano iskoristi. Zbilja idiotski gospodin Burke i dandanas skita šetalištem ili pored Leve ograde, razjapljenih usta i večito zgranutog pogleda - setiću se ko sam, tek što se nisam setio onog što sam učinio da bih ovako završio, govorio je taj pogled. Postao je živi podsetnik na ono što ne sme da se radi u prisustvu zaposlenih rušilaca. Nijedno pravilo nije zabranjivalo osoblju da dolazi ovde, pa su neki povremeno svraćali.

Dolazili su zbog osvežavajuće atmosfere.

Prvo i prvo, blizina zaposlenih rušilaca činila je svaki govor izlišnim. Takozvano „dobro raspoloženje" osetilo bi se odmah po dolasku na treći sprat. Isto raspoloženje bi vas zapljusnulo kad biste otvorili balkonska vrata, otvarajući svakovrsna vrata percepcije, Oldosa Hakslija. Pimli je u više navrata stekao utisak da ljudi, ovde gore, potpuno otkače. Ponekad bi se neko neosetno odvojio od poda i zalebdeo.

Stvari iz džepa su imale tendenciju da se dižu i lebde u vazduhu. Zapetljani problemi bi se rešavali, pri prvoj pomisli na njih. Ovde biste se odmah setili sveg što ste zaboravili, sastanka u pet ili zetovog srednjeg imena, na primer. Ne biste se nervirali, čak i ako biste zaboravili na đavolski važnu stvar. Raja je napuštala balkon s osmehom, čak i ako je tamo došla u najgorem raspoloženju (takvo raspoloženje je bio sjajan razlog za posetu balkonu), kao da su rušioci puštali srećni gas, nevidljiv i nemerljiv čak i najpreciznijom telemetrijskom opremom.

Glavešine su pozdravile stražarski trio i prišle širokoj ogradi od hrastovine, nestrpljivi da bace pogled na radnu sobu. Donja prostorija bi mogla biti velika biblioteka bogato obdarenog londonskog kluba za finu gospodu. Na malim stolovima stajale su lampe mekog sjaja. Veliki broj je imao originalne Tifanijeve abažure. Neke su sijale sa zidova (obloženih hrastovim pločama, naravno). Pod je bio zastrt najboljim turskim tepisima. Na jednom zidu je visio Matis, Rembrant na suprotnom... a na trećem Mona Liza. Dela su bila originalna, za razliku od kopija iz Luvra na ključnoj Zemlji. Ispred čuvenog platna je stajao čovek s rukama prekrštenim iza leđa. Izdaleka se činilo da proučava sliku - pokušavajući da dešifruje slavni zagonetni osmeh - ali je Pimli znao istinu. Neupućeni posmatrač bi pomislio da ljudi i žene s časopisima u rukama čitaju. Iz blizine je bilo jasno da samo tupo zure preko Mekala i Harpera ili pored njih. Ispred kućiće za lutke sedela je devojčica od jedanaest ili dvanaest godina u divnom, prugastom kupaćem kostimu koji bi u butiku na Rodeo drajvu koštao oko hiljadu i šest stotina dolara. Pimli je znao da ona ne obraća pažnju na precizno izrađenu repliku Damlija.

Dole ih je bilo trideset troje. Ukupno trideset tri. U osam sati, jedan sat nakon aktiviranja veštačkog sunca, smeniće ih trideset tri odmorna rušioca. Jedan medu njima - jedan jedini - dolazio je i odlazio po nahođenju. Isti onaj koji se nekažnjeno podvukao ispod žice... ako se ne računa što je dovučen nazad. Za njega je to bila dovoljna kazna.

Vrata na dnu dvorane su se otvorila. Ted Bratigan je tiho kliznuo unutra, kao prizvan Pimlijevim mislima.

Na glavi je imao kapu od tvida. Danika Rostov je podigla glavu sa kuće za lutke. Osmehnula se u pravcu pridošlice. Bratigan je odgovorio namigivanjem. Pimli je kratko klimnuo Finliju.

Finli: (Video sam ga).

Njegova pojava nije uticala samo na čulo vida. Osetili su ga. Čim je Bratigan ušao u sobu, oni na balkonu - i, što je mnogo važnije, oni u parteru - osetiše podizanje nivoa energije. Nisu znali kako da izmere Bratiganov stvarni doprinos. Elektronska oprema tu nije pomagala (stari džukac je, iz gospodaru nepoznatih razloga, razneo nekoliko sofisticiranih komada). Ako je na svetu i bilo drugih poput njega, nišči ljudi ih nisu pronašli na lovačkim ekskurzijama (obustavljene su: imali su dovoljno ljudi da obave posao do kraja). Bratigan je neosporno pojačavao učinak rušilaca. Ne samo da je raspolagao izuzetnim mentalnim moćima, već je one oko sebe uzdizao gotovo na sopstveni nivo. Finlijeve misli su obično nedostupne čak i rušiocima. Sad su gorele u Pimlijevom umu kao svetleće reklame.

Finli: (Izuzetan je)

Pimli: (Koliko znamo, jedinstvenje Da li si video)

Slika: Oči mu se povećavaju i skupljaju, povećavaju i skupljaju.

Finli: (Da Znaš li šta je uzrok tome)

Pimli: (Ni izbliza Baš me briga dragi moj Finli baš me briga Taj matori) Slika: Ostareli mongrel hramlje na tri noge, s gomilom čičaka u odrtavelom krznu.

(gotovoje završio posaojoš malo)

Slika: Pištolj, bereta jednog od humića prislonjena uz glavu starog mongrela.

Predmet ovog razgovora je, tri sprata ispod glavešina, uzeo novine (stare, koliko i Bratigan) i seo u kožom obloženu fotelju, tako veliku da se cinilo da će ga progutati. Pretvarao se da čita.

Pimli je osetio nalet mentalne sile oko i unutar sebe. Išla je ka providnom krovu i kroz njega ka Zraku koji se pružao iznad Algula. Neumorno ga je napadala, grickala, čupkala i trgala. Bušila je rupu u magijskom tkanju. Strpljivo je kopala oči medvedu i lomila oklop kornjači, namerna da pokida Zrak od Šardika do Maturina, da bi srušila Mračnu Kulu koja stoji između njih.

Pimli se okrenuo prema saradniku. Nije se iznenadio što vidi oštre, sitne zube na lasičjoj glavi. Konačno se osmehnuo! Niti se začudio što može da čita iz crnih očiju. Tahini, pod uobičajenim okolnostima, mogu da pošalju i prime veoma jednostavne mentalne poruke. Ovde se sve menja. Ovde...

...Finli O'Tego se smirio. Bio je

(teskoba) bezbrižan, bar za neko vreme.

Pimli mu je poslao niz veselih slika: flaša šampanjca udara o brodski pramac, stotine crnih svečarskih kapa leti u vazduh iznad razdraganih diplomaca, zastava vijori na Mont Everestu, nasmejani par izlazi iz crkve pognutih glava pod kišom pirinča, planeta - Zemlja - sija divljim sjajem.

Sve slike su pripovedale istu priču.

„Da", rekao je Finli. Pimliju nije bilo jasno kako je mogao te oči smatrati bezizražajnim. „Da, naravno.

Uspeh je nadomak ruke."

Nisu gledali dole. Da jesu, videli bi kako Ted Bratigan - stari i umorni džukac, ali ne baš tako umoran kao što su neki mislili - gleda u njihovom pravcu sa senkom osmeha na licu.

9

Ovde nikad nije padala kiša, bar ne otkad je Pimli došao. Ponekad bi se iz stigijske pomrčine razlegla suva grmljavina. Osoblje Devar-Toa se uglavnom naviklo da spava tokom ove kanonade, ali bi se Pimli često budio. Srce bi mu žestoko tuklo u grudima, a glas Nebeskog Oca jurio najvećma uspavanim umom kao kružna crvena traka.

Gospodar Algul Sjenta je tog dana, uz samouvereni osmeh, koristio izraz marišu te pundravci i zašto ne bi? Izraz je pokupio u detinjstvu, kad i trif traftruf ili enci menci na kamenci.

Ležao je na postelji u Šaplgejtu (ili kući Šapata), na suprotnom kraju šetališta u odnosu na kuću Damli.

Setio se nepokolebljivog ubeđenja, da će sve biti u redu. Uspeh je osiguran, treba ga samo dočekati. Na balkonu radne sobe podelio je trijumfalno osećanje s Finlijem. Sad se pitao da li šef obezbedenja leži budan kao i on, misleći koliko je lako krenuti pogrešnim putem kad radite s rušiocima, koji neprestano emituju taj neopisivi gas sreće, plimu dobrih vibracija.

Pretpostavimo... samo pretpostavimo... da neko usmerava to osećanje? Da im ga šalje kao uspavanku?

Spavaj, Pimli, spavaj, Finli, spavajte, dečice moja draga...

To je smešna i paranoična ideja. Pimli Prentis se ipak uspravio i upalio lampu, baš u času kad se iz pravca jugoistoka - Fedika ili Nesklada - začuo novi talas grmljavine.

Finli je predložio udvostručenje broja stražara na kulama i duž ograda. Sutra će ih utrostručiti. Za svaki slučaj. Neće dozvoliti komplikacije nadomak cilja.

Ustao je iz kreveta. Visoki muškarac dlakavog, opuštenog stomaka na sebi nije imao ničeg osim donjeg dela plave pidžame. Pišao je i kleknuo ispred klozetske šolje spuštenog poklopca. Sklopio je ruke u molitvi. Molio se sve dok mu se nije prispavalo. Tražio je snagu da obavi svoju dužnost. Tražio je dar da opazi nevolju pre nego što ona opazi njega. Molio se za svoju majku, baš kao što se Džim Džons molio za svoju, gledajući kako se red primiče lavoru s otrovanom limunadom. Molio se dok grmljavina nije umukla, preobrazivši se u senilno mrmljanje. Mirno se vratio u postelju. Zaspao je s mišlju da utrostruči stražu oko Algul Sjenta čim svane. Ista misao ga je dočekala kad se probudio u sobi okupanoj veštačkim sunčevim svetlom. Stigao je nadomak kuće, mora da otvori četvore oči i pripazi na jaja.

SEDMO POGLAVLJE
KA-ŠUM

1

Turobno i čudno osećanje ušunjalo se medu revolveraše nakon odlaska Bratigana i njegovih prijatelja.

Isprva niko nije govorio o njemu. Svako je polagao isključivo pravo vlasništva nad teškom melanholijom.

Od Rolanda se najpre očekivalo da prepozna osećanje (Kort bi ga nazvao ka-šum). On ga je protumačio kao brigu zbog predstojećeg dana. Nešto je pripisao zastrašujućoj atmosferi Zemlje Gromova, sumračnoj tokom dana i crnoj kao slepilo tokom noći.

Imali su pune ruke posla nakon odlaska Bratigana, Ernšoua i Šimija Ruiza, prijatelja iz Rolandovog detinjstva. (Suzana i Edi su hteli da popričaju sa Rolandom o Šimiju. Revolveraš ih je odlučno odbio.

Džejk, nije ni pokušao da iskoristi moćni dodir. Roland nije bio spreman na razgovor o starim danima, ne još.) Uska staza vijugala je oko Stik-Teta. Krenuli su niz stazu i pronašli pećinu dobro skrivenu stenjem i prašnjavim, pustinjskim žbunjem. Ova pećina je bila znatno veća od one iznad njih. Gasne svetiljke su visile na gvozdenim šiljcima zabijenim u kamene zidove. Džejk i Edi su upalili dve svetiljke na suprotnim stranama pećine. Četvorka je tiho i natenane proučavala novo boravište.

Rolandovu pažnju privukle su vreće za spavanje. Četiri komada ležalo je uza zid na levoj strani. Svaka vreća ležala je na gumenom dušeku. Imale su etiketu s natpisom VLASNIŠTVO ARMIJE SJEDINJENIH DRŽAVA. Na petom gumenom dušeku bila je gomila peškira. Očekivali su četvorc ljudi i životinju, pomislio je revolveraš. Vidoviti su ili su nas na neki način posmatrali? Da lije to uopšte važno?

Primetio je predmet u plastičnom omotu na buretu s natpisom OPASNOST! MUNICIJA! Edi je razderao plastični omot, otkrivajući mašinu s plastičnim koturovima. Jedan je bio pun. Roland nije mogao pročitati oznaku na prednjoj strani govorne mašine. Zamolio je Suzanu za pomoć.

„Tu piše Volenzak", rekla je. „To je nemačka kompanija. Njihove mašine važe za najbolje."

„Ne u moje vreme, slatka pčelice", rekao je Edi. „Soni je sinonim za kvalitet, u mom kada. Oni prave kasetaše koji se kače za pojas. Zovu se vokmeni. Kladim se da ovaj dinosaur teži čitavih deset kila, možda i više s baterijama."

Suzana je proučavala kutije s trakama pored volenzaka. Bilo ih je tri. „Jedva čekam da čujem ono što je na njima", rekla je.

„Sačekaćemo da se smrkne", rekao je Roland. „Ispitajmo ostatak pećine."

„Rolande?" oglasio se Džejk.

Revolveraš se okrenuo ka njemu. Uvek bi omekšao pri pogledu na Džejka. Ne bi se prolepšao, ali bi se vidno opustio. Suzana je to zvala pogledom ljubavi. Možda im je davao malu nadu za budućnost.

„Šta je, Džejk?"

„Znam da nam predstoji okršaj..."

„Posetite nas sledeće nedelje zbog Povratka u O.K. Koral. Igraju Van Heflin i Li Van Klif'", mrmljao je Edi, hodajući ka zadnjem delu pećine. Našao je mnogo veći predmet pokriven grubim ćebetom sa škotskom šarom.

„...ali kad?" nastavio je Džejk. „Da li sutra?"

„Možda", odgovorio je Roland. „Skloniji sam preksutrašnjem danu."

„Imam užasno osećanje", nastavio je Džejk. „Ne radi se o strahu..."

„Misliš da će nas potući?" pitala je Suzana. Položila je ruku na Džejkov vrat i pogledala dečaka. Naučila je da ceni njegove predosećaje. Pitala se koliko dečak duguje stvorenju koje je sreo na putu ovamo: biću u kući na Holandskom brdu. To nije bio robot, zarđala drevna igračka. Čuvar vrata bio je istinski ostatak Prima. „Namirisao si poraz u vazduhu? Je 1' tako?"

„Ne bih rekao", nastavio je Džejk. „Ne znam šta je to. Samo jednom sam osetio nešto slično, to je bilo pre..."

„Pre čega?" pitala je Suzana. Edi se umešao, pre no što je Džejk stigao da odgovori. Rolandu je bilo drago. Pre pada. Eto šta je Džejk hteo da kaže. Pre no što je Roland pustio da padnem.

„Kakvo sranje. Dođite ovamo, momci! Morate ovo da vidite!"

Edi je sklonio prekrivku otkrivši motorno vozilo, hibrid džipa i ogromnog tricikla. Gume su bile nalik traktorskim sa velikim cikcak žlebovima. Kontrole su bile na upravljaču. Karta za igranje virila je sa siromašne instrumentalne table. Roland je znao koja je i pre no što je Edi uhvatio s dva prsta i prevrnuo. Na karti je bila žena sa šalom preko glave i točak, gospa od Senki.

„Reklo bi se da ti je naš drugar Ted ostavio prevozno sredstvo, medena", rekao je Edi.

Suzana je brzo puzala prema vozilu. Podigla je ruke. „Podigni me! Podigni me, Edi!"

Poslušao je. Shvatila je da je vozilo kao stvoreno za nju, kad se našla u sedlu i dohvatila ručke upravljača, umesto uzdi,. Pritisnula je crveno dugme. Motor je smesta zabrujao. Radio je tako tiho, da su ga jedva čuli. Edi je bio siguran da je motor na električni, a ne benzinski pogon. Pogon je bio isti kao kod vozila za golf, ali je ovo bilo mnogo brže.

Suzana se ogledala po ostatku družine, s blistavim osmehom na licu. Potapšala je trotočkaša, zagasitosmeđom rukom. „Odsad me zovite gospojica Kentaur! Čitavog života čeznula sam za nečim sličnim, a da to nisam znala."

Niko nije primetio zabezeknut izraz na Rolandovom licu. Sagnuo se da pokupi kartu koju je Edi odbacio.

To je bila ona, nesumnjivo - gospa od Senki. Činilo se da žena ispod šala istovremeno jeca i smeje se. Ovu kartu je poslednji put video u rukama čoveka koji se ponekad predstavljao kao Valter, a ponekad kao Fleg.

Nemaš pojma koliko si blizu Kuli, rekao je. Svetovi orbitiraju oko tvoje glave.

Prepoznao je osećanje koje se ušunjalo medu njih, ne radi se o zabrinutosti ili iscrpljenosti već ka-šumu.

Ne postoji odgovarajući prevod tog značenjem bogatog izraza. Taj osećaj se javlja pred rasturanje kateta.

Njegov stari neprijatelj Valter O'Dim je mrtav. Roland je to shvatio čim je video lice gospe od Senki.

Uskoro će neko od njih umreti, verovatno u predstojećoj borbi za uništenje Devar-Toa. Poremetiće se ravnoteža na terazijama, koje su dosad naginjale na njihovu stranu.

Roland ni za časak nije pomislio da i on može izgubiti glavu.

2

Edi je neobično prevozno sredstvo odmah nazvao „Suzinim krstarećim triciklom". Na njemu je bilo tri imena proizvođača: Honda, Takuro (baš kao na neobično popularnom uvoznom artiklu u svetu pre gripa, takuro spiritu) i Nort Central Pozitroniks. Tu je bio još jedan natpis, već viđen na vrećama za spavanje: ARMIJA SJEDINJENIH DRŽAVA.

Suzani se nije žurilo da siđe, ali je konačno rešila da to učini. Bog sveti zna da je u pećini bilo još mnogo toga za videti. Zatekli su pravu riznicu. Usko grotlo bilo je puno zaliha hrane (uglavnom sušenih i smrznutih proizvoda koji neće imati ukus Najdželovih specijaliteta, ali će im napuniti trbuhe), flaširane vode, pića u limenkama (mnogo koka-kole i nozale, ali ni trunke alkohola). Našli su i obećanu gasnu peć. U pećini je bilo i sanduka s oružjem. Na nekima od njih pisalo je ARMIJA SJEDINJENIH DRŽAVA, ali ne na svim.

Do izražaju su došle njihove osnovne veštine: suštinske crte, kako bi ih Kort nazvao. Dragoceni talenti i intuicija ostali bi zapreteni tokom najvećeg dela njihovih života. Javili bi se samo u trenucima najvećih iskušenja, da ih Roland nije namerno probudio... odnegovao... i izoštrio, preobrazivši ih u smrtonosna oruđa.

Ćutke su posmatrali kako Roland vadi pogodnu alatku iz torbe i skida poklopce sa sanduka. Suzana je zaboravila na krstareći tricikl na koji je čekala čitavog života. Edi je zaboravio da zbija šale, a Roland na crne slutnje. Svu pažnju su usmerili na oružje. Nije bilo nijednog komada čiju upotrebnu vrednost nisu razumeli odmah ili posle kraćeg proučavanja.

Našli su sanduk AR-15 pušaka. Cevi i mehanizmi za paljbu bejahu zaštićeni uljem od banana. Edi je uočio dodatnu dugmad za selekciju paljbe i pogledao susedni sanduk, pun namašćenih, okruglih, metalnih šaržera. Ličili su na one sa mašinki iz klasičnih gangsterskih filmova poput Belog usijanja, samo što su bili veći. Edi je podigao jednu petnaesticu, obrnuo je i našao ono što je tražio, zatvarač za kačenje šaržera.

Jedan potez prstom preobražavao ih je u smrtonosne kosilice. Koliko metaka je bilo u svakom od njih?

Stotinu? Stotinu dvadeset pet? Jedno je sigurno, bilo ih je dovoljno za čitavu četu.

Našli su kutiju raketnih punjenja obeleženih slovima STS. U soški iza njih, naslonjenoj o zid pećine, pronađoše šest ručnih bacača. Roland je pokazao na simbol atoma i odmahnuo glavom. Nije hteo da koristi oružje kadro da oslobodi smrtonosnu radijaciju, bez obzira na njegovu ubojitost. Pobiće rušioce i prekinuti petljanje oko Zraka, ali samo ako ne bude imao drugog izbora.

Pored metalne kutije sa gasmaskama (Džejku je bilo muka od samog pogleda na njih, podsećale su ga na odsečene glave neobičnih insekata) našli su dve kutije sa ručnim bombama, mašinske pištolje zatupastih cevi sa izgraviranim natpisom KOJOT na drškama i teške automatike marke kobra stars.

Džejku su se dopali (istini za volju, voleo je svako oružje). Odlučio se za star zato što ga je malo podsećao na izgubljeni pištolj. Šaržer je bio u rukohvatu. Primao je petnaest ili šesnaest metaka. Nije brojao, bilo mu je dovoljno da pogleda da bi znao.

„Hej", reče Suzana. Otpuzaia je u prednji kraj pećine. „Hodite ovamo. Pogledajte šta sam našla. Zujalice."

„Vidite poklopac sanduka", rekao je Džejk, kad je stigao do nje. Suzana ga je sklonila u stranu. Džejk ga je podigao. Proučavao ga je s divljenjem. Na njemu je bio nasmejani dečak s ožiljkom u obliku munje na čelu. Nosio je okrugle naočari. Uperio je nešto nalik mađioničarskom štapu ka lebdećoj zujalici. Ispod crteža je pisalo:

VLASNIŠTVO 449 ESKADRONA

24 „ZUJALICE" MODEL HARI POTER

SERIJSKI #465-17-CC NDJKR

„Ne zezajte se sa 449!"

Isteraćemo sve „sliterinske" bubice iz vas!

U sanduku je bilo dva tuceta zujalica, spakovanih kao jaja u plastična gnezda. Niko iz Rolandove družine nije imao prilike da ih izbliza prouči tokom bitke s Vukovima. Sad su imali dovoljno vremena da udovolje znatiželji. Svako je uzeo po jednu. Po veličini su odgovarale teniskim lopticama. Bile su mnogo teže i izbrazdanije na površini. Ličile su na globuse ispresecane geografskim širinama i dužinama. Na prvi pogled reklo bi se da su od čelika, ali se površina blago ugibala, kao da su od tvrde gume.

Na svakoj zujalici bila je identifikaciona pločica s dugmetom. „To ih aktivira", promrmljao je Edi. Džejk je klimnuo. Na izbrazdanoj površini postojalo je malo udubljenje, dovoljno veliko da primi prst. Džejk je pritisnuo ne strahujući od eksplozije ili minijaturne testere koja će mu odseći prste. Dugme na dnu udubljenja upravljalo je procesom programiranja. Nije znao otkud zna, ali je znao.

Zakrivljeni deo omotača skliznuo je uz tiho šištanje. Otkrio je četiri malena svetla, tri tamna i jedno pulsirajuće, boje ambre. Sedam prozorčića pokazivalo je 0 00 00 00. Ispod svakog od njih bilo je maleno dugme koje se moglo pritiskati krajem spajalice. „Dugmence promera insektovog čmara" gundao je Edi, pokušavajući da programira jednu zujalicu. Opazio je još dva dugmeta desno od prozorčića, s oznakama P i Č.

Pokazao ih je Rolandu. „Ovo je za PODEŠAVANJE a ovo drugo za ČEKANJE. Šta ti misliš? Slažeš li se sa mnom?"

Roland je klimnuo. Nikada nije video slično oružje - bar ne izbliza - ali mu se učinilo da je namena dugmadi pored prozorčiča očigledna. Palo mu je na pamet da zujalice mogu biti korisne, za razliku od dalekometnih bacača sa atomskom municijom. PODESI i ČEKAJ.

PODESI... i ČEKAJ.

„Da li su nam Ted i ortaci sve ovo ostavili?" pitala je Suzana.

Roland je pomislio da to nije važno - oružje je u pećini i to je sve - ali je svejedno klimnuo.

„Kakao? Gde su ga nabavili."

Roland nije znao. Pećina je pravi masun - ratni trezor. Ljudi ispod njih ratovali su protiv Kule. Loza Eldova je zakleti čuvar iste. Iznenadiće ih sa svojim tetom. Nemilosrdno će opaliti po njima s celokupnim arsenalom. Oružje će utihnuti tek kad se svi neprijatelji opruže po tlu s čizmama uperenim u nebo.

Mi ili oni.

„Možda se objašnjenje krije na jednoj od traka", rekao je Džejk Gurnuo jenovi i zakočeni kobra automatik u torbu na ramenu, pored preostalih oriza. Suzana se poslužila jednom kobrom. Prvo je par puta obrnula oko prsta, baš kao En Oukli.

„Možda si u pravu", rekla je, počastivši Džejka osmehom. Suzana se odavno nije osećala tako dobro i spremno u fizičkom smislu. Imala je problema u glavi. Možda je klonula duhom.

Edi je držao parče tkanine, umotano u cev i vezano s tri kanapčeta. „Onaj momak Ted reče da nam je ostavio mapu logora. Verovatno je mislio na ovo. Hoćete li da je pogledate?"

Svi su hteli. Džejk je pomogao Ediju da odmota mapu. Bratigan ih je upozorio da ne očekuju bogzna kako precizan crtež. Upozorenje je bilo na mestu. Mapa je uistinu bila zbir načičkanih krugova i kvadrata. Ime gradića, Plezentvil, podsetilo je Suzanu na Reja Bredberija. Džejk je bio dirnut malim kompasom.

Oprezni crtač je dodao upitnik pored slova N, oznake za sever.

Dugi i iskidani krik zaparao je pomrčinu, dok su napeto proučavali nevešti crtež. Edi, Suzana i Džejk zabrinuto su se osvrnuli oko sebe. Oj je podigao glavu i potmulo zarežao. Položio je glavu na šape i sklopio oči, kao da želi da kaže Do đavola s tobom barabo, ja sam sa svojima. Nimalo te se ne plašim.

„Šta je to bilo?" pitao je Edi. „Kojot? Šakal?"

„Neka vrsta prerijskog psa", nehajno je prokomentarisao Roland. Čučao je na petama (što je značilo da mu je kuk, bar za izvesno vreme, bolje) i obgrlio potkolenice. Nije skidao pogled sa nevešto iscrtanih krugova i kvadrata na tkanini. „Kan toi-tet."

„Da li je to isto što i Dtm-Tet?" pitao je Džejk.

Roland je ignorisao pitanje. Uzeo je mapu i izašao iz pećine, ne osvrćući se za sobom. Ostali su izmenjali poglede i pošli za njim. Prethodno su se ogrnuli ćebadima.

3

Roland je otišao do mesta do kog ih je prebacio Šimi (uz malu pomoć prijatelja). Revolveraš je dugo i pažljivo dvogledom osmatrao Plavo nebo. Pustinjski pas je urliknuo, negde iza njih. Oglasio se krikom usamljenika u tami.

Džejk je pomislio da je tama još mračnija no inače. Navikavao se na sve gušći mrak. Briljantna, suncem osvetljena tačka činila se svetlijom no ikad. Bio je prilično siguran da mašina za stvaranje veštačke sunčeve svetlosti ima samo dva načina rada, uključeno-isključeno. Možda sija čitavu noć, ali Džejk nije verovao u to. Ljudski nervni sistem naviknut je na redovne smene dana i noći. Naučio je to u školi. Život je moguć i u dugim periodima s malo svetla - to se dešava svake godine u Arktičkom krugu - ali oni stvaraju zbrku u glavi. Dečak je bio siguran da upravljači zatvora ne žele smetene rušioce, ako je to moguće izbeći. Nesumnjivo nastoje da što duže sačuvaju „sunce". Na ovom svetu je sve staro i podložno kvarenju.

Roland je konačno predao dvogled Suzani. „Dobro pogledaj naseobinu, pogotovo zgrade na oba kraja pravougaonog travnjaka." Otvorio je mapu kao glumac na sceni, koji se sprema da pročita važnu poruku s pergamenta. Kratko je pogledao i rekao, „Označene su brojevima 2 i 3 na mapi."

Suzana ih je pažljivo osmotrila. Zgrada označena brojem 2, upravnikov dom, bejaše ljupka kućica obojena svetloplavom bojom sa belim ivicama. Njena majka bi je nazvala kućicom iz bajke, zbog svetlih boja i ukrasa od đumbirovog drveta na strehama.

Kuća Damli je bila mnogo veća od upravnikove. Ljudi su stalno ulazili i izlazili iz nje. Neki su hodali bezbrižno, kao civili. Bilo je i onih - pa, opreznijih. Par dalekih prilika koračao je povijajući se pod teretom. Dodala je dvogled Ediju. Pitala ga je da li su to deca Roderikova.

„To i ja mislim", rekao je, „ali nisam u potpunosti..."

„Pusti sad Rodove", prekinuo ga je Roland, „još nije vreme za njih. Šta misliš o te dve zgrade, Suzana?"

„Pa", rekla je i oprezno nastavila (nije znala, šta traži od nje), „obe su besprekorno održavane, naročito u poređenju sa ruševinama koje smo viđali usput. Kuća Damli se ističe lepotom. Izgrađena je u stilu kraljice Ane i..."

„Da li su od drveta, ili samo tako izgledaju? Naročito me zanima ona koja se zove Damli."

Suzana je upravila dvogled na nju, pre no što ga je dodala Ediju. Pogledao je i predao Džejku. Dečak je posmatrao naseobinu kad je sa razdaljine od nekoliko kilometara dopreo škljocaj. Ugasio se demilovski sunčev zrak, koji je dotad obasjavao Devar-Toi kao gigantski reflektor. Ostali su u gustoj, purpurnoj pomrčini koja će uskoro postati crna i neprozirna.

Pustinjski pas se iznova oglasio otegnutim zavijanjem. Džejk se naježio. Zvuk se penjao... penjao... Naglo je prestao nakon kraćeg krkljanja. Zvučao je kao fatalni krik. Džejk nije sumnjao da je prerijski pas skončao. Nešto mu se prikralo u tami, kad se veliko svetlo ugasilo...

Dole je bilo svetla. Video je dvostruki red svetiljki, verovatno javno osvetljenje „Plezentvila". Žuti krugovi osvetljavali su staze onog što je Suzana nazvala Rušilačkim univerzitetom... Reflektori su nasumice pretraživali pomrčinu.

Ne, pomislio je Džejk, nisu to reflektori. To su stražarska svetla, kao u filmu o logorima za ratne zarobljenike. „Hajdemo natrag", rekao je. „Više nema šta da se vidi. Ne dopada mi se ova tama."

Roland je krenuo u pećinu. Pošli su za njim u nizu, kao Indijanci. Edi je nosio Suzanu, Džejk je hodao iza njih, a Oj trčkarao pored njega. Očekivao je da će drugi prerijski pas preuzeti zvučnu štafetu od prvog, ali se to nije desilo.

4

Drvene su", rekao je Džejk. Sedeo je na prekrštenim nogama ispod gasne lampe. Nežna, bela svetlost milovala ga je po licu.

„Drvene su", složio se Edi.

Suzana je kratko oklevala. Razmišljala je o onom što je videla. Pitanje je bilo veoma važno. Konačno je i ona klimnula. „Drvene su. Gotovo sam sigurna u to. Pogotovo kuća Damli. Ko bi napravio kuću u stilu kraljice Ane, od kamena i cigle, da bi je kasnije kamuflirao da izgleda kao da je od drveta? To je van pameti."

„Šta ako je neimar hteo da zavara lutalice, spremne da podmetnu požar?" rekao je Roland. „U tom siučaju ima logike."

Suzana je razmislila o tome. Imao je pravo, naravno, ali...

„Ubeđen sam da su od drveta."

Roland je klimnuo. „I ja." Pronašao je veliku, zelenu flašu s natpisom PERIJE. Otvorio je i utvrdio da je reč o mineralnoj vodi. Sipao je u pet čaša. Spustio ih je na tlo ispred Džejka, Suzane, Edija, Oja i sebe.

„Da li me još uvek smatraš dinhom?" pitao je Edija.

„Tako je, Rolande, to dobro znaš."

„Hoćeš li podeliti kef sa mnom i popiti ovu vodu?"

„Hoću, ako tako želiš." Edi je prestao da se smeši. Turobno raspoloženje se vratilo, jače nego pre. Bio je to kašum, sumorna reč čije značenje još nije znao.

„Pij, kmete."

Edi je popio vodu iako nije voleo da ga zovu kmetom. Roland je kleknuo pred njega i spustio kratki, suvi poljubac na mladićeve usne. „Volim te, Edi", rekao je. Pustinjski vetar je duvao u pustolini Zemlje Gromova, raznoseći krupnu, otrovnu prašinu.

„Pa... i ja tebe volim", rekao je Edi. Iznenadio je samog sebe. „Šta nije u redu? Ne govori kako umišljam, osećam da nešto ne valja."

„Sve je u redu", rekao je Roland, uz osmeh. Džejk pomisli da revolveraš nikad nije zvučao tako tužno. To ga je užasnulo. „Reč je o ka-šumu. Ne može zaobići nijedan ka-tet... ali sad, dok smo čitavi, delimo vodu.

Delimo kef. To je radostan događaj."

Pogledao je u Suzanu.

„Da li me smatraš dinhom?"

„Da, Rolande. Smatram te dinhom." Prebledela je, ali je to mogla biti posledica slabog osvetljenja.

„Hoćeš li podeliti kef sa mnom, i popiti ovu vodu?"

„Sa zadovoljstvom", rekla je i uzela plastičnu čašu.

„Pij, kmetice."

Pila je, ne skidajući pogled s njega. Mislila je na glasove iz sna o zatvorskoj ćeliji u Oksfordu. Ovaj je mrtav, onaj je mrtav. O, Nesklade. Senke se produbljuju.

Roland je poljubio u usta. „Volim te, Suzana."'

„I ja tebe volim."

Revolveraš se obratio Džejku. „Smatraš li me dinhom?"

„Da", odgovorio je Džejk. Dečak je nesumnjivo bio bled. Usne su mu bile pepeljaste. „Ka-šum znači smrt, zar ne? Ko će od nas umreti?"

„Ne znam", rekao je Roland, „senka nas može mimoići, točak se neprestano okreće. Zar nisi osetio ka-šum kad si s Kalahanom zakoračio u svratište puno vampira?"

„Osetio sam ga."

„Ka-šum za obojicu?"

„Tako je."

„Ipak si ovde. Imamo snažan ka-tet. Preživeo je veliki broj opasnosti. Možda će preživeti i ovu."

„Ali, osećam..."

„Znam", prekinuo ga je Roland. Govorio je nežnim glasom. Turobni izraz opstajao mu je u očima. Pogled je nadilazio običnu tugu. Pripovedao je o mirenju sa sudbinom. Iza njega se nazirala Kula, Mračna Kula.

Tamo je boravio, srcem i dušom, ka i kefom. „Znam. I ja ga osećam. Kao i svi drugi. Zato delimo vodu, što će reći prijateljstvo, jedni s drugima. Hoćeš li podeliti kef sa mnom? Hoćeš li podeliti ovu vodu?"

„Hoću."

„Pij, kmete."

Džejk ga je poslušao. Spustio je čašu, pre no što ga je Roland mogao poljubiti. Raširio je ruke i zagrlio revolveraša oko vrata. Strastveno mu je prošaptao na uvo: „Rolande, volim te."

„I ja tebe volim", rekao je revolveraš. Vetar je ponovo zagudio po pustoši. Džejk je očekivao da nešto zaurliče, možda u trijumfu, ali uzalud.

Roland se, uz osmeh, okrenuo bamburu.

„Oje od Srednjeg sveta, da li me smatraš dinhom?"

„Dinh!" odgovorio je Oj.

„Hoćeš li podeliti kef sa mnom i ovu vodu?"

„Kefl Vod!"

Bambur je gurnuo gubicu u plastičnu čašu - bio je to težak poduhvat -i polizao svu vodu. Podigao je pogled pun očekivanja. Kapljice perijea su mu se sjajile na brcima.

„Oje, volim te", rekao je Roland i sagnuo lice sve do bamburovih oštrih zuba. Oj ga je liznuo po obrazu i zaronio gubicu, nazad u čašu, tragajući za preostalim kapima.

Roland je ispružio ruke. Džejk ga je uhvatio za jednu, a Suzana za drugu ruku. Uskoro su zatvorili krug.

Radimo isto što i pijanice na kraju sastanka anonimnih alkoholičara. Pomislio je Edi.

„Mi smo ka-tet", rekao je Roland. „Mi smo jedno, sastavljeno iz mnoštva. Delili smo vodu, kao što smo delili živote i potragu. Ako jedan padne, neće biti izgubljen. Zato što smo jedno i zato što ga nećemo zaboraviti, čak ni u smrti."

Još malo su se držali za ruke. Roland je prvi prekinuo krug.

„Kakav je tvoj plan?" pitala ga je Suzana. Nije ga nazvala šećerom. Džejku nije promaklo da je prestala da tepa revolverašu. „Hoćeš li nas upoznati s njim?"

Roland je klimnuo ka volenzak trakašu, koji je mirno počivao na buretu. „Možda je najbolje da prvo poslušamo trake", rekao je. „Sastavio sam neki plan, ali bi Bratiganova priča mogla da utiče na promenu nekih pojedinosti."

5

Noć u Zemlji Gromova bila je otelotvorenje tame, nije bilo meseca niti zvezda. Ako biste se zatekli ispred pećine u kojoj su Roland i njegov tet upravo podelili kef, u kojoj će uskoro poslušati trake Teda Bratigana, videli biste dva crvena grumena uglja kako lebde u vetrom uzburkanoj tami. Kad biste mogli da se popenjete uz Stik-Tet u pravcu lebdećeg ugljevlja (što je opasan poduhvat u mrklom mraku), nabasali biste na sedmonogog pauka, pognutog nad izmrcvarenim telom kojota. Kan toi-tet beše deformisano, kukavno stvorenje s pet debelih nogu i želatinastim mesnatim izraštajem između zadnjih nogu. Njegovo meso je nahranilo Mordreda. Njegova krv, ispijena u nizu dugih, zamagljenih gutljaja, beše slađa od vina. U okolini je bilo mnogo jestivih stvari. Mordred nije imao prijatelje, kadre da ga prenesu s mesta na mesto, teleportskim čizmama od sedam milja. Putovanje od stanice Zemlje Gromova do Stik-Teta ipak nije bilo naporno.

Cuo je deo njihovog razgovora. Dovoljno da prozre očeve planove. Napašće iznenada naseobinu podno brda. Neprijatelja ima mnogo više, ali je Roland u društvu vrsnih strelaca. Iznenađenje je moćan saveznik.

Revolveraši su, kako bi Džejk rekao, blesavi. Polude kad im krv proključa i ne plaše se ničega. Ludost je izuzetno moćno oružje.

Mordred je rođen sa mnogo genetskog znanja. Znao je da bi njegov rveni otac, kad bi raspolagao takvom informacijom, upozorio gospodara ili šefa obezbeđenja Devar-Toa o predstojećem napadu. U tom slučaju bi ka tet iz Srednjeg sveta bio napadnut. Ubili bi ih na spavanju, možda već ove večeri. Rušioci bi tako mogli nesmetano da nastave s izvršenjem Kraljevih naređenja. Naređenje nije bilo deo genetskog nasleđa, ali je Mordred imao oštar um i veoma oštar sluh. Shvatio je cilj revolveraša: došli su da sruše rušioce.

Mogao je da ih zaustavi, ali ga planovi i ambicije crvenog oca nisu zanimale. Otkrio je da najviše i najpotpunije uživa u gorkoj usamljenosti autsajderske pozicije. Godila mu je pozicija deteta što sa hladnim interesovanjem posmatra život i smrt, rat i mir, kroz stakleni zid farme mrava na radnom stolu.

Da li bi dozvolio da kidam ubije njegovog belog oca? Pa, verovatno ne bi. Mordred je to zadovoljstvo čuvao za sebe. Imao je dovoljno razloga za to. Što se ostalih tiče - mladića, kratkonoge žene, klinca - neka ih kdam Prentis pobije ako se pokaže sposobnim. Što se Mordreda Desčejna tiče, igraće bez trikova.

Posmatraće. Slušaće. Osluškivaće krike, mirisati požare i posmatrati kako krv natapa tlo. Tada će, ako proceni da Roland gubi u ovom deljenju, Mordred stupiti na scenu. Učiniće to za račun Grimiznog Kralja, ali sebi na korist, voden svojim krajnje jednostavnim razlozima, Mordredje gladan.

Šta ako Roland i njegov ka-tet odigraju kako valja? Šta ako dobiju ovo deljenje i nastave dalje ka Kuli?

Mordred ne veruje u to, zato što je na neobičan način član njihovog kateta. Deli njihov kef i oseća isto što i oni. Naslućuje neizbežni prekid druženja.

Ka-šum. Razmišlja Mordred, smešeći se. Jedno oko još uvek krasi lice prerijskog psa. Pomilovao ga je dlakavom nogom i izvadio iz duplje. Isisao ga je kao puce grožda. Okrenuo se ka beloj svetlosti na krajevima ćebeta koje je Roland razapeo preko ulaza u pećinu.

Da li da priđe bliže? Dovoljno blizu da čuje čitavu priču?

Procenio je da može, pogotovo zbog sve glasnijeg vetra. Zavijanje će maskirati sve izdajničke zvuke. To je uzbudljiva ideja.

Skakutao je preko stenovite padine, ka tragovima svetlosti, ka glasu sa traka i mislima slušalaca: braće, sestre-majke, dlakavog ljubimca i, naravno, njihovog gospodara, velikog belog ka-tate.

Mordred se prikrao dokle god je smeo. Čučao je u hladnoj, vetrovitoj tami. Bio je jadnik koji uživa u svom jadu, sanjajući autsajederske snove. Svetlost je unutra, iza ćebeta. Neka im je, ako je vole. Neka im sija.

Mordred će ga, pre ili kasnije, isključiti. U mraku će se posvetiti ličnim zadovoljstvima.

OSMO POGLAVLJE
ZAPAŽANJA IZ KUĆE OD ĐUMBIROVOG HLEBA

1

Edi je bacio pogled na ostale. Džejk i Roland su sedeli na svojim vrećama za spavanje. Oj se sklupčao kraj dečakovih nogu. Suzana se udobno smestila na sedište krstarećeg tricikla. Edi je zadovoljno klimnuo i pritisnuo dugme za emitovanje na trakašu. Krugovi su se zavrteli... nastupila je tišina... okretali su se... u tišini... Ted Bratigan počeo je da govori, nakon što je pročistio grlo. Slušali su ga puna četiri sata. Edi je skidao stare i nameštao nove trake, ne gubeći vreme na premotavanje.

Niko nije predložio pauzu, ponajmanje Roland. Slušao je sa nemom fascinacijom, iako ga je kuk ponovo probadao. Upotpunio je saznanja. Imali su više šanse da zaustave ono što se dešavalo u naseobini ispod njih. To ga je uplašilo, zato što šanse nisu bile velike. Ka-šum je samo pojačao to predubeđenje. Nije mogao da zna kolike su, dok ne vidi boginju u beloj haljini., kuju-boginju s ogoljenom belom rukom koja priziva: Hajde, potrči k meni. Da, moguće je. Možda ćeš dostići cilj, možda ćeš pobediti. Potrči k meni.

Predaj mi srce. Šta ako ga slomim? Šta ako neko od vas ne uspe ipadne u jamu kofah (mesto koje tvoji novi prijatelji zovu pakao)? Tim gore po tebe.

Biće strašno ako neko od njih dopadne kofaha, gde će se peći nadohvat žuborećih fontana. Šta je s kujom u beloj halji? Pa, podbočiće se i drsko zabaciti glavu. Smejući se do kraja sveta. Toliko toga je zavisilo od čoveka čiji je umorni, razumni glas ispunio pećinu. Mračna Kula je zavisila od njega, zato što je Bratigan bio osoba zapanjujućih moći. Najčudnije je što se isto može reći i za Šimija.

2

Proba, jedan, dva... proba, jedan, dva... proba, proba, proba. Govori Ed Stivens Bratigan. Ovo je proba..."

Usledila je kratka pauza. Trake su se tiho okretala. Jedna je bila puna, druga je počela da se puni.

„Dobro, u redu je. Sjajno, u stvari. Nisam znao da li će ova sprava raditi, naročito ovde. Dobro je.

Pripremao sam se za ovo, pokušavajući da zamislim grupu od četiri - pet, ako računam i dečakovog malog prijatelja -slušalaca. Uvek sam smatrao da je vizualizacija sjajna tehnika pri pripremi prezentacije.

U ovom slučaju je, nažalost, omanula. Šimi mi je slao mentalne slike dobrog kvaliteta - sjajnog, ako ćemo pravo - ali je on video samo Rolanda i to negde oko pada Gileada, kad su obojica bili veoma mladi.

Ne želim da ikog vređam, momci, ali sumnjam da Roland koji stupa ka Zemlji Gromova liči na mladića kog je moj prijatelj Šimi nekad toliko obožavao.

„Gde si Rolande? Da li si u Mejnu, u potrazi za piscem, mojim tvorcem, ili si u Njujorku, u potrazi za Edijevom ženom? Da li je iko od vas još u životu? Znam da nemate mnogo šansi da stignete do Zemlje Gromova. Ka vas vuče ka Devar-Tou, ali izuzetno moćna antika, delo Grimiznog Kralja, na hiljadu načina radi protiv tebe i tvog teta. Ipak...

„Da li je Emili Dikinson rekla da je nada stvorenje s perjem? Ne sećam se. Zaboravio sam toliko toga, ali ne i da se treba boriti. Možda je to dobra stvar. Nadam se da je dobra stvar.

„Da li vam je palo na panjet da se zapitate gde snimam ovu priču, dame i gospodo?"

Nije. Sedeli su opčinjeni malčice hrapavim Bratiganovim glasom. Boca perijea i limenka biskvita kružila je od ruke do ruke.

„Reći ću vam", nastavio je Bratigan. „Znam da će američkoj trojci to biti zanimljivo, ali će vas priča snabdeti informacijama korisnim za oblikovanje plana za zatiranje štetnih aktivnosti u Algul Sjentu.

„Govorim, sedeći na stolici načinjenoj od tabli čokolade. Sedište je veliki plavi kolač. Sumnjam da su vaše postelje išta udobnije. Verovatno mislite da su takva sedišta lepljiva, ali nisu. Zidovi ove sobe - i kuhinje koju vidim kad pogledam kroz luk od žvakaće gume na levom zidu - jesu od zelene, žute i crvene šećerleme. Ako liznete zelenu, imaće ukus limuna. Li znete li crvenu, osetićete ukus maline. Verujem da ukus (u bilo kom značenju te varljive reči) nije rezultat Šimijevog izbora. On jednostavno gaji dečačku ljubav prema jasnim, osnovnim bojama."

Roland je klimao glavom uz jedva primetan osmeh.

„Moram reći", govorio je suvi glas iz trakaša, „da bih sa zadovoljstvom sedeo u sobi sa nešto manje upadljivim dekorom. Voleo bih više plave. Zemljani tonovi bi mi najviše odgovarali.

„Kad smo već kod zemljanih tonova, stepenice su od čokolade, a ograda od šećerne trske. Ne može se reći da stepenice vode na drugi sprat, zato što nema drugog sprata. Kroz prozor se vide kola koja mnogo nalikuju na bombone, a sam kolovoz liči na stvrdnuti voćni sirup. Ako otvorite prozor i načinite više od jednog koraka u pravcu Tvizler avenije, naći ćete se na mestu s kog ste krenuli. U onom što, u nedostatku bolje alternative, zovemo „stvarnim svetom".

„Kuća od dumbirnog hleba - tako je zovemo, zato što ona uvek tako miriše, kao topli hleb od đumbira, tek izvađen iz furune - jeste Dinkijevo delo, bar koliko i Šimijevo. Dinki se jedne večeri našao u spavaonici Korbet sa Šimijem. Čuo je kako ovaj plače u snu. Najveći broj ljudi ćutke bi prešao preko toga. Niko na svetu ne liči manje na dobrog Samarićanina od Dinkija Ernšoua. Pokucao je na vrata Šimijevog apartmana i pitao da li može da uđe unutra, umesto da nezainteresovano produži dalje.

„Kad biste ga sad o tome pitali, Dinki bi vam rekao da nije uradio bogzna šta. 'Bio sam novi u ovom svetu i jako usamljen. Hteo sam da steknem prijatelje', rekao bi. 'Čuo sam kako neko cmizdri i pomislio da taj možda traga za prijateljem' Kao da je to najprirodnija stvar na svetu. To bi moglo biti tačno za najveći broj mesta na svetu, ali ne i za Algul Sjento. Bez ovog objašnjenja nećete nas razumeti. Izvinite ako mislite da sam se suviše zadržao na toj stvari.

„Neki stražari, humići, zovu nas morksi, po vanzemaljskoj vrsti iz neke televizijske komedije. Morksi su najsebičniji ljudi na Zemlji. Da li su nedruštveni? Ne baš. Neki su izuzetno društveni, ali samo kad im nešto treba. Mali broj morksa su sociopate, ali je većina sociopata morksi, ako shvatate šta želim da kažem. Najpoznatiji među njima, hvala bogu što ga nišči ljudi nisu ovamo doveli, jeste masovni ubica Ted Bandi.

„Ako imate par cigareta više, niko neće biti simpatičniji - ili prijatniji -od morksa kome treba dim.

Nestaće, čim se dočepa plena.

„Najveći broj morksa - govorim o devedeset osam ili devedeset devet procenata - ne bi usporio kad bi čuo plač iza zatvorenih vrata. Dinki je zakucao i pitao može li ući. Učinio je to iako je bio s pravom zbunjen na, za njega, novom i nepoznatom mestu (mislio je da će biti kažnjen zbog ubistva prethodnog poslodavca, ali je to druga priča).

„Potrebno je sagledati priču iz Šimijevog ugla. Ponavljam da bi devedeset osam ili devedeset devet procenata morkova na takvo pitanje odgovorilo povikom 'Gubi se!' ili čak 'Jebi se!' Zašto? Zato što nam je izrazito jasno da smo različiti od većine ljudi i da im se ne sviđamo, baš kao što neandertalci nisu voleli prve kromanjonce u komšiluku. Morksi jednostavno ne vole da ih neko zatekne sa spuštenim gardom."

Pauza. Koturi se tiho vrte. Ka-tet naslućuje da pripovedač intenzivno razmišlja.

„Ne, nije baš tako", konačno se oglasio. „Morksi ne vole kad ih neko uhvati u emocionalno ranjivom stanju. Ne vole društvo kad su gnevni, srećni, uplakani ili histerično nasmejani. Kao što tvoji momci ne bi voleli da se nađu u opasnoj situaciji bez oružja.

„Dugo sam bio sam. Bio sam morks koji se brine, iako mi to nije prijalo. Tu je bio i Šimi, dovoljno hrabar da prihvati utehu, ako bi mu bila ponuđena, i Dinki spreman da posegne u njegovom pravcu. Najveći broj morkova sebični su introvertni, pod maskom grubih individualaca - nastoje da se predstave svetu kao Danijel Bunovi - što osoblje Algula, verujte mi, i te kako ceni. Najlakše je vladati zajednicom koja sebe ne oseća kao takvu. Shvatate li zašto sam se vezao uz Šimija i Dinkija i koliko sam imao sreće što sam ih pronašao?"

Suzanina ruka se ušunjala u Edijevu. Uhvatio je i stisnuo.

„Šimi se plašio tame", nastavio je Ted. „Nišči ljudi - zovem ih niščim ljudima, iako pored kan-toija ima i humića i tahina - imaju tuce sofisticiranih testova za ispitivanje psihičkog potencijala. Nisu znali da su uhvatili slaboumnog čoveka koji se plaši mraka. Nisu imali sreće.

„Dinki je odmah shvatio problem. Rešio ga je pričajući mu priče. Prvo je pripovedao bajke. Jedna od njih je bila „Ivica i Marica". Šimi se oduševio kućom od slatkiša. Dosađivao je Dinkiju i neumorno tražio nove detalje. Zamislio je kuću od slatkiša sa stolicama od kolača, lukovima od žvakaće gume i ogradama od šećerleme. Neko vreme je postojao i drugi sprat. Šimi nikad nije preterano mario za tu priču. Zaboravio je na nju, pa je gornji sprat kuće od đumbirovog hleba..." Ted Bratigan je zacoktao. „Pa, nazovimo to biodegradacijom.

„Bilo kako bilo, verujem da je ovo mesto neka vrsta vremenske pukotine, ili..." Nova pauza. Uzdah.

Zatim: „Razumete li, postoji milijardu vaseljena, sa milijardu stvarnosti. To sam spoznao otkad su me dovukli sa onog što kidam voli da zove 'kratkim odmorom u Konektikatu'. Taj ljigavi kučkin sin!"

Roland je uhvatio talase mržnje u Bratiganovom glasu. To je bilo dobro. Mržnja je dobra. Korisna je.

„Stvarnosti su kao odaja s ogledalima, samo bez dva ista odraza. Možda ću se kasnije vratiti na tu sliku, ali ne još. Zasad bi bilo dobro da pojmite -ili jednostavno prihvatite - da je stvarnost organska, stvarnost je živa. Ona veoma podseća na mišić. Šimi mentalnom iglom provrti rupu u tom mišiću. Ima takvu alatku zato što je..."

„Zato što je morks", progundao je Edi.

„Ućuti!" ukorila ga je Suzana.

„...upotrebi", nastavio je Bratigan.

(Roland je hteo da premota traku unazad, da bi ćuo čitavu rečenicu, ali se predomislio. Razumeo je poruku.)

„To je mesto van vremena, van stvarnosti. Znam da imate ograničena znanja o načinu delovanja Mračne Kule. Razumete li njenu objedinjavajuću ulogu. Pa, zamislite da je kuća od dumbirovog hleba balkon Kule. Kad smo u njoj, mi smo izvan Kule, ali u vezi s njom. To je stvarno mesto. Dovoljno je stvarno da se s njega vraćam zamazanih ruku i odela. Samo Simi Ruiz ima pristup do nje. Odvodi vas u realnost koju je prethodno stvorio, po sopstvenoj zamisli. Ponekad se pitam, Rolande, šta bi bilo da ste ti i tvoji prijatelji naslutili Šimijev potencijal kad ste ga sreli u Mehisu."

Roland je pritisnuo dugme i zaustavio traku. „Znali smo da je... čudan", rekao je ostalima. „Znali smo da je drugačiji. Kutbert bi ponekad rekao, 'Ne znam šta je s tim dečakom? Od njega me podilaze žmarci!'

Pojavio se u Gileadu, s mulom Kepi. Tvrdio je da je išao za našim tragom. Znali smo da je to nemoguće, ali se u to vreme toliko toga događalo, da je poslužiteij u lokalnom salunu - budalast, ali veseo i koristan - bio naša poslednja briga."

„Teleportovao se, zar ne?" pitao je Džejk.

Roland je hitro reagovao iako je tog dana prvi put čuo tu reč. „Morao je da se prebaci bar jedan deo puta. Kako bi, inače, prešao reku Hej? Preko nje vodi samo jedan most, od konopaca. Alen ga je presekao, nakon što smo ga prešli. Gledao sam kako pada u tri stotine metara dubok ambis."

„Možda je išao okolo", rekao je Džejk.

Roland je klimnuo. „Možda... ali bi to značilo šest stotina točkova duži put."

Suzana je otegnuto zviznula.

Edi je čekao da vidi da li Roland ima nešto da doda. Nagnuo se napred i pritisnuo dugme za emitovanje, kad je bilo jasno da je revolveraš završio. Tedov glas je nanovo ispunio pećinu.

„Šimi je teleport. Dinki je vidovit... pored ostalih talenata. Nažalost, nema pristupa svim dogadajima u budućnosti. Ako se pitate da li sai Ernšou poznaje budućnost do tančina, odgovor je ne.

„Nije važno kako i zašto, tek postoji hipodermička rupa u živom tkivu stvarnosti... balkon na zidu Mračne Kule... kuća od dumbirovog hleba. To je stvarno mesto, ma koliko neverovatno zvučalo. Koristili smo ga za skladištenje oružja i opreme. Na kraju smo ih stavili vama na raspolaganju u jednoj od pećina na drugoj strani Stik-Teta. Ovde snimam traku. Izašao sam iz sobe u 10.14 ujutru po SVPN - Standardnom vremenu Plavog neba s ovom staromodnom ali zastrašujuće delotvornom mašinom ispod ruke. Vratiću se u 10.14 ujutru, bez obzira na dužinu odsustvovanja. To je samo jedna od neshvatljivo blagotvornih prednosti kuće od dumbirovog hleba.

„Morate shvatiti - možda je Šimijev stari prijatelj Roland već razumeo da smo mi buntovnici unutar društva posvećenog ideji nezameranja, u kom stvari idu svojim tokom, čak i ako to vodi prestanku postojanja... po principu što pre to bolje. Imamo nekoliko izuzetno važnih talenata. Pomoću njih smo uspevali da ostanemo korak ispred ostalih. Ali ako Prentis ili Finli O'Tego - Prentisov šef obezbeđenja - otkriju šta smeramo, Dinki će do mraka biti gotov, baš kao i Šimi. Ja ću još neko vreme biti bezbedan, zbog razloga koje sad neću objašnjavati. Ako Pimli Prentis dozna da smo pokušali da stupimo u kontakt s pravim revolverašem, zaslužnim za uništenje više od pedeset sivih ogrtača, čak ni moj opstanak neće biti zagarantovan." Pauza. „Što i ne bi bila velika šteta."

Usledila je duga pauza. Kotur koji je na početku bio prazan, sad je bio dopola pun. „Slušajte vamo", progovorio je Bratigan, „ispričaću vam priču o nesrećnom i kukavnom čoveku. Možda nećete imati vremena da čujete čitavu pripovest. Ako se to dogodi, siguran sam da će bar troje znati kako da upotrebi dugme za brzo premotavanje s oznakom FF. Što se mene tiče, ja boravim na mestu na kom časovnici ničemu ne služe i na kom su brokoli zabranjeni zakonom. Na raspolaganju mi je svo vreme ovog sveta."

Edi se trgao, povreden Tedovom rezigniranošću.

„Savetujem vas da ne koristite to dugme, ako ne morate. Kao što sam rekao, možda ćete čuti nešto što će vam biti od pomoći, iako ne znam šta. Jednostavno sam preterano blizak materiji. Sit sam večitog opreza. Čuvam se ne samo na javi, već i u snu. Da povremeno nisam bežao u kuću od đumbirovog hleba da odspavam bez aktivnih odbrambenih mera, Finlijevi kan-toi bi nas odavno uhvatili. U ćošku je sofa od divnih nelepljivih kolača. Legao bih na nju i odsanjao noćne more, koje sam morao odsanjati da bih sačuvao zdrav razum. Vraćao sam se u Devar-Toi, gde sam bio zadužen ne samo za sopstvenu, već i za Šimijevu i Dinkijevu bezbednost. Starao sam se da posle povratka sa tajnih poslova stražari i njihova jebena telemetrija pokazuju da smo sve vreme bili tamo gde trebamo biti: u našim apartmanima, u radnoj sobi, u bioskopskoj sali ili u poslastičarnici sa sladoledom i limunadom posle projekcije. Takva taktika je podrazumevala nastavak rušenja. Zrak na kom smo radili - medved i kornjača - svakog dana se sve više savijao.

„Dođite što pre momci. Eto šta želim. Pohitajte koliko vas noge nose. Problem nije samo u mom bežanju.

Dinki ima strašnu narav i još goru naviku da svakom ko pritisne neko pogrešno dugme, prospe u lice beskrajnu, žučnu tiradu. U takvim trenucima mogao bi reći nešto pogrešno. Šimi je davao sve od sebe, ali ako bi mu neko postavio pogrešno pitanje ili ako bi ga uhvatio da radi pogrešnu stvar kad nisam u blizini da to popravim..." Bratigan nije završio neprijatnu misao. Nije ni morao, što se slušalaca tiče.

3

U nastavku im je rekao da je rođen u Milfordu, Konektikat, 1898. godine. Naslušali smo se sličnih izlaganja. Znali smo da prethode nekakvoj biografiji. Pripovest ihje podsetila najoš nešto, ni Oj nije bio izuzet od toga. Isprva nisu mogli upreti prstom u to, ali su vremenom shvatili. Priča o Tedu Bratiganu, lutajučem računovođi, na mnogo načina ličila je na priču o lutajućem svešteniku padreu Donaldu Kalahanu. Mogli su biti blizanci. Šesti slušalac - onaj izvan ulaza u pećinu, s druge strane ćebeta - slušao ga je sa sve većom simpatijom i razumevanjem. Zašto da ne? Piće nije igralo glavnu ulogu u Bratiganovoj priči, kao u padreovoj, ali je to ipak bila priča o zavisnosti, izolaciji, ukratko, autsajderska epopeja.

4

Teodor Bratigan je, u dobu od osamnaest godina, primljen na Harvard, kao i ujka Tim pre njega. Ujka Tim - čovek bez poroda - sa zadovoljstvom je pristao da snosi troškove Tedovog školovanja. Timoti Atvud je nastupio otvoreno. Ponudio je pomoć, koja je prihvaćena. Nećak se isticao na svim poljima.

Očekivalo se da posle diplomiranja i šestomesečnog putovanja po Evropi, opustošenoj u Prvom svetskom ratu, preuzme neku ulogu u ujakovom poslu s nameštajem.

Ujka Tim nije znao da je Ted Bratigan pre odlaska na Harvard pokusao da se prijavi u Američki ekspedicioni korpus. „Sine", rekao mu je doktor, »imaš đavolski glasan šum na srcu, a ni sluh ne odgovara vojnim standardima. Nećeš valjda da mi kažeš da si došao ovamo ne znajući da ćeš dobiti crveni formular? Ne uzimaj mi to za zlo, ali ne izgledaš nimalo glupo."

Ted Bratiganje tad ućinio nešto što dotad nije radio. Jošgore od toga, prekršio je sopstvenu zakletvu.

Zamolio je vojnog lekara da zamisli jedan broj izmedu jedan i hiljadu. Da bi ga odobrovoljio (u Hatfordu je bio kišni dan, što znaći da je atmosfera u kancelariji za regrutaciju bila pomalo ućmala), doktor je zamislio broj 748. Ted mu ga je smesta izrecitovao. Ponovio je podvig sa 419... 89... i 997. Doktor se konaćno zapanjio kad ga je Ted pozvao da zamisli ćuvenu osobu, živu ili mrtvu, i kad mu je Ted rekao da je to Endru Džonson, ne Džekson već Džonson. Pozvao je kolegu i prijatelja, pred kim je Ted ponovio ćitavu taćku... s jednim izuzetkom. Pitao je drugog doktora da izabere broj između jedan i milion, da bi mu bez trunke oklevanja rekao da je mislio na osamdeset sedam hiljada ćetiri stotine šesnaest. Drugi doktor se iznenadio, tačnije rečeno, prenerazio. Odmah zatim je razvukao usne u govnarski osmeh. „Izvini, sinko", rekao je, „promašio si za pišljivih sto trideset hiljada." Ted ga je posmatrao, ukočena lica, ne pokazujući da je svestan govnarskog osmeha. Imao je osamnaest godina, još uvek je bio dovoljno mlad da bi dozvolio da bude izbačen iz ravnoteže tako ogoljenom i naizgled besmislenom zlobom. Govnarski osmeh doktora Broj Dva počeo je da bledi, sam od sebe. Doktor Broj Dva se okrenuo doktoru Broj Jedan i rekao „Pogledaj te oči, Sem - vidi šta se dešava s njegovim očima."

Prvi doktor je pokušao da zablesne Teda oftalmoskopom. Mladić ga je nestrpljivo odgurnuo u stranu.

Ogledao se i video kako mu se zenice šire i skupljaju. Znao je što se događa i bez ogledala, zbog podrhtavanja vidnog polja. To ga nije zanimalo, pogotovo ne u ovom trenutku. Hteo je da zna zašto se doktor Broj Dva zajebava s njim. „Zapišite broj, ovaj put", izazvao ga je. „Zapišite ga, da ne bude varanja."

Doktor Broj Dva se zarumeneo. Nije očekivao Tedov otpor. Doca Sem poteže parče papira i olovku, kolega ih prihvati. Kolebao se s olovkom u ruci. Činilo se da će zapisati broj, ali se u poslednji čas predomislio. Spustio je olovku na Semov sto i rekao: „Ovoje neka vrsta jeftinog, uličnog trika, Sem. Slep si, ako to ne vidiš." Reče to i nestade u nepoznatom pravcu.

Ted moli dr Sema da pomisli na nekog rođaka, bilo kog rođaka. Trenutak kasnije saopštava doktoru da je pomislio na brata Gaja, preminulog od upale slepog creva u četrnaestoj godini. Majkaje odonda zvala Gaja Semovim andelom zaštitnikom. Dr Sem se trza kao da je ošamaren. Konačno se uplašio, da li zbog Tedovih pokretljivih zenica ili zbog delotvorne demonstracije telepatije bez dramatičnog trljanja čela i bez „javlja mi se... sačekajte..." Udara veliki crveni pečat ODBIJA SE na Tedov formular za prijavu i pokušava da ga se otarasi - sledeći molim, ko želi da ode u Francusku i ušmrkne otrovni gas? - ali ga Ted hvata za ruke, nežno ali odlučno.

„Slušaj me", rekao je Ted Stivens Bratigan. „Ja sam istinski telepata. Sumnjao sam u to od najranijeg detinjstva, otkad sam znao za sebe. Prihvatio sam taj dar kao neospornu činjenicu oko šesnaeste. Mogu biti od velike pomoći u obaveštajnoj službi. Tamo mi slabiji sluh i šum na srcu neće smetati. Što se očiju tiče?" Posegnuo je u džep nagrudima, odakleje izvadio naočare. Stavio ih je na glavu. „Ta-da."

Počastio je dr Sema nesigurnim osmehom. To mu nije pomoglo. Lekar je pozvao krupnog narednika.

Uniformisano lice stajalo je na vratima improvizovanog regrutnog centru u fiskulturnoj sali Ist Hartvofrd Haja. „Ovaj momak je 4-F, dosta mi je rasprave s njim. Budi ljubazan pa ga otprati napolje."

Sad su Teda zgrabili za ruku i to nimalo nežno.

„Čekaj malo!" rekao je Ted. „Ima još nešto! Nešto mnogo značajnije! Ne znam da li za to postoji odgovarajući termin, ali..."

Narednik ga je isterao napolje pre no što je stigao da dovrši rečenicu. Proveo ga je kraj nekoliko zaludnih dečaka i devojaka njegovih godina. Termin je postojao. Naučiće ga znatno kasnije u Plavom nebu, olakšivač. Što se Pola „Pimlija" Prentisa tiče, činio je Teda Stivensa Bratigana najvrednijim čovekom u vaseljeni.

Niko ga nije takvim smatrao 1916. godine. Tog davnog dana grubo je odvučen niz hodnik i ostavljen na granitnim stepenicama ispred glavnog ulaza. Čovek s teškim akcentom reče „Bolje ti je da ostaneš ovde, mooak." Ted je, posle kraćeg razmišljanja, zaključio da ga narednik nije nazvao pogrdnim imenom, već da je njegovo mooak, samo južnjačka varijanta reči momak.

Ted je neko vreme bespomoćno stajao ispred ulaza. Razmišljao je Šta treba da uradi da bi ga ubedio? i Koliko slep neko može biti? Nije mogao da veruje da mu se ovo događa.

Poverovao je, zato što je bio napolju, na stepenicama. Duga šetnja po Hartfordu pomogla mu je da saznajoš nešto. Nikad neće poverovati. Niko od njih. Nikada. Odbijaju da vide da momak kadar da pročita umove nemačke vrhovne komande može biti od neke koristi. Ne treba im momak koji Savezničkoj vrhovnoj komandi može reći gde će se dogoditi sledeći nemački prodor. Ako to uradi višeputa - možda samo jednom ili dvaput - može okončati rat do Božića. Neće dobiti šansu za to, nikada. A zašto?

To ima veze s odlukom drugog doktora, da promeni broj kad ga je Ted izrecitovao i odbijanjem da napiše sledeći. Na nekom dubokom nivou žele da se bore, momak poput njega bi to mogao pokvariti.

Tako nekako.

U tom slučaju, jebi ga. Otići će na Harvard, s ujakovom kintom.

Toje i učinio. Harvard je bio sve ono što mu je Dinki rekao, i više od toga: Drame, Rasprave, Harvardski grimizni, Matematičko udruženje I, naravno, Keperi, Fi Beta Keperi. Diplomirao je pre roka i uštedeo neki dolar ujaku.

Odmarao se na jugu Francuske. Rat je odavno gotov. Dobio je telegram: UJAK JE UMRO STOP VRATI SE KUĆI ŠTO PRE STOP.

STOP je bila ključna reč.

Bog sveti zna da je to bio jedan od ključnih trenutaka njegovog života. Vratio se kući, nego šta. Ponudio je utehu svima kojima je bila potrebna. Umesto da se umeša u posao s nameštajem, Ted odlučuje da STOPira marš ka finansijskom uspehu i STARTUje marš ka finansijskoj beznačajnosti. Rolandov ka-tet tokom duge priče neće čuti kako Ted pripisuje odgovornost za svesno izabranu anonimnost nesvakidašnjem talentu ili trenutku otkrovenja, u kom je shvatio da poseduje jedinstvenu, dragocenu veštinu koja nikom ne treba.

Bože, kad samo pomisli kako je došao do nekih spoznaja! Kakoje saznao da, njegov „neobuzdani talenat" (kako ga ponekad krste u jeftinim pisanim romanima) može biti fizički opasan pod izuzetno dobrim ili lošim okolnostima.

Godine 1935. u Ohaju, Ted Bratigan postaje ubica.

Neki ljudi će nesumnjivo pomisliti da je reč ubica prestroga. Ted će presuditi samom sebi, na obazirući se na tude mišljenje. Incident se dogodio u Akronu, pod plavičastim svetlom letnjeg sumraka. Deca su šutirala konzervu najednom i igrali stikbol na drugom kraju Štosi avenije. Bratigan je mirno stajao na uglu u letnjem odelu. Stoji pored motke sa belom prugom, oznake za autobusku stanicu. Iza njega je opustela poslastičarnica sa plavim NRA orlom u izlogu i porukom namalanom belom bojom UBIJAJU MALOG ČOVEKA. Ted stoji ispred nje s izguljenom tašnom i braon kesom, sa svinjskom šniclom za večeru koju je kupio u Mister Dalovoj otmenoj mesari. Neko je otpozadi naleteo na njega svom snagom. Udario je o telefonsku banderu s belom prugom i slomio nos, iz kog mu je potekla krv. Zakačio je stub zubima i snažno zagrizao meko tkivo usana. Usta mu se najedanput pune slanom tečnošću, s ukusom soka od paradajza. Pogada ga udarac u tur. Čuje cepanje tkanine. Pantalone mu padaju do kolena, usled snage udarca. Vise, mlitavo i zbrčkano, kao u cirkuskog klovna. Momak u majici i pantalonama od gabardena trči niz Aveniju Štosi ka stikbolerima. U desnoj ruci drži nešto što lepeta kao braon kožni jezik, Toje Tedov novčanik. Dobri bože, upravo su ga pokrali!

Purpurni sumrak iznenada se preobrazio u mrkli mrak. Osvetlio se i opet zamračio. Ted nije primetio da njegove oči izvode trik koji je pre dvadeset godina tako prenerazio drugog doktora. Svu pažnju usmerio je na čoveka u bekstvu. Zlikovac mu je ukrao novčanik i unakazio lice. Nikada u životu nije bio tako besan.

Iako je za beguncem poslao bezazlenu, gotovo nežnu misao (što nisi lepo tražio, momče, dao bih ti dolar, možda i dva) pogodila ga je kao smrtonosno koplje. Bila je koplje. Trebalo mu je nešto vremena da shvati da je ubica. Ako ima boga, Ted Bratigan če jednog dana stati pred njegov tron i odgovarati za ono što je tog dana učinio. Izgledalo je da se begunac o nešto sapleo, iako na ispucalom pločniku nije bilo ničeg izuzev natpisa kredom HARI VOLI BELINDU. Oko izjave ljubavi biloje mnogo dečjih ukrasa: zvezda, kometa, polumeseca. Vremenom če naučiti da se plaši astronomskih simbola. Čvrsto je stajao, iako se osečao kao da je sam primio koplje u leđa. Nije hteo. Zbilja nije. Duboko u srcu je znao da nije. Bio je samo... žrtva iznenadne provale gneva.

Podigao je novčanik i opazio kako igrači stikbola gledaju u njega. Uperio je novčanik na njih pretvarajuči se da ih nišani pištoljem. Dečak sa skračenom drškom za metle u rukama uplašeno se trznuo nazad. Taj trzaj čega sledečih godinu dana proganjati u snovima mnogo više od leša na pločniku. Sanjače ga čitavog života. Proganjače ga zato što voli decu i što nikad ne bi namerno preplašio neko dete. Znao je šta dečica vide: čoveka sa spuštenim pantalonama, boksericama (valjda mu alatka ne visi, to bi stvarno bilo suviše), novčanikom u ruci i ludačkim pogledom u zakrvavljenim očima.

„Ništa niste videli!" povikao je na njih. „Dobro me slušajte! Dobro me slušajte! Ništa niste videli!"

Podigao je pantalone i krenuo prema tašni.. Podigaoj e i nju, ali ne i svinjski odrezak u papirnoj vrečici.

Jebeš svinjski odrezak. Izgubio je apetit, zajedno sa jednim sekutičem. Bacio je pogled na telo na pločniku i uplašenu decu pre no što je pobegao.

Takoje započeo karijeru begunca.

5

Iz kotura na trakašu izvirio je kraj druge trake. Sprava se i dalje okretala ^uz meki, šuštavi zvuk.

»Isuse", rekla je Suzana. „Isuse, taj sirotan."

„To je bilo tako davno", rekao je Džejk. Prodrmao je glavu, kao da pokušava da razbistri misli.

Vremenski raspon između njegovog i Bratiganovog kada ličio je na nepremostivi ponor.

Edi je podigao treću kutiju i izvadio traku. Upitno je pogledao Rolanda. Revolveraš je izveo karakterističan pokret, zavrteo je prstom što je značilo brže, brže.

Edi je provukao traku kroz glave. Nikad to nije radio, ali za to niste morali biti nuklearni fizičar. Opet su čuli umorni glas iz kuće od đumbirovog hleba koju je Dinki Ernšou načinio za Šimija, sa stvarnog mesta stvorenog ni iz čega, snagom uma. Bratigan ga je nazvao balkonom na Mračnoj Kuli.

Ubio je čoveka (slučajno, lako bi se složili bez suvišnih rasprava, dugo su živeli po zakonu pištolja i znali razliku izmedu nesreće i namernog ubistva) oko sedam uveče. U devet se već klackao u vozu na putu ka zapadu. Tri dana kasnije, pretraživao je novinske oglase sa ponudama računovodstvenih poslova u Des Moinsu. U međuvremenu je saznao nešto o sebi. Shvatio je da mora biti izuzetno oprezan. Bes je bio nedopustiv luksuz, čak i ako je sasvim opravdan. Bio je u osnovi bezazleni telepata - mogao je reći šta je neko ručao, koja od tri karte je dama herc kod uličnih prevaranata -ali bes oslobađa koplje, monstruozno koplje...

„Uzgred budi rečeno, to nije tačno", rekao je glas iz trakaša. „Mislim na deo o bezazlenom telepatu. To mi je bilo jasno još kao golobradom junoši, kad sam pokušao da stupim u armiju. Tad nisam znao odgovarajuću reč."

Ispostavilo se da je tražena reč olakšivač. Vremenom je došao do zaključka da su ga izvesni ljudi - izvesni lovci na talente - još onda opazili, procenili i označili kao drugačijeg od ostalih telepata. Tada nisu znali koliko je drugačiji. Većina telepata je poticala sa ključne Zemlje (tako su je zvali). Ted je, sredinom tridesetih godina, uvideo da osoba koju dotakne u stanju velikog uzbuđenja, na izvesno vreme razvija telepatske moći. Nije znao da telepati, u dodiru s njim, postaju moćniji višestruko moćniji.

„Opet trčim ispred rude", ispravio se Ted.

Seljakao se od mesta do mesta. Vozikao se železnicom kao skitnica u putničkom vagonu, u skupom odelu, umesto u teretnom, u poderanim farmerkama na tregere. Nikad nije duže ostajao u istom mestu. Danas mu je jasno da je još onda bio pod prismotrom. Radi se o intuitivnom saznanju, slično čudnovatim prizorima koje ponekad nazrete krajičkom oka. Na primer, naučio je da prepoznaje izvesnu vrstu ljudi. Većinom su bili muškarci, iako je sreo i nekoliko žena. Voleli su drečavu odeću, krvave bifteke i brze automobile, obojene vrištećim bojama, u skladu s odećom. Prepoznavao ih je po neobično bezizražajnim i gojaznim licima. Kasnije će taj utisak pripisati površno izvedenim plastičnim operacijama. Tokom dvadesetogodišnjeg perioda ali opet nesvesno, samo krajičkom duševnog oka - postaje svestan da ga svuda prate izvesni dečji simboli. Nalazio ih je na ogradama, stubovima i pločnicima u susedstvu. Pogadate, reč je o zvezdama, kometama, planetama s prstenovima i polumesecima. Ponekad je viđao crveno oko. Pronalazio je i školice na pločnicima, ali ne uvek. Delići mozaika postepeno su oformili jedinstvenu, pomalo otkačenu sliku. To će se dogoditi nakon epohe lutanja, tridesetih, četrdesetih i ranih pedesetih godina dvadesetog veka. U to vreme je bio sličan doktorima Jedan i Dva. Nije hteo da vidi ono što mu je pred nosom, zato što je prizor bio tako... uznemirujući.

Negde pri kraju Korejskog rata opazio je oglas u novinama. Nudio je POSAO ZA ČITAV ŽIVOT LJUDIMA ODGOVARAJUČE KVALIFIKACIJE. Pisalo je da NEĆE BITI NIKAKVIH PITANJA. Pročitao je spisak traženih veština, računovodstvo je bilo jedno od njih. Bio je uveren da se oglas pojavio u svim značajnijim nacionalnim glasilima. Bratigan ga je pročitao u sakramentskoj Pčelici.

„Sto mu gromova!" povika Džejk. „Padre Kalahan je u istim novinama pročitao članak o nesrećnoj sudbini svog prijatelja Džordža Mekgrudera..."

„Tišina", prekinuo ga je Roland. „Slušajte." Slušali su.

6

Testove su obavljali humiči (Ted Bratigan će tek za par nedelja naučiti ovaj izraz - kad istupi iz 1955. godine i stupi u bezvremeni prostor Algula). U San Francisku je obavio intervju sa humanoidnim sagovornikom. Ted će naučiti (uz mnogo drugih stvari) da maske koje nišči ljudi nose nisu dobre, naročito kadste u bliskom, neposrednom kontaktu s njima. Istinaje iz blizine bila očigledna: reč je o hibridima ljudi i tahina koji svoj preobražaj posmatraju s religioznom posvećenošću. Najlakši način da završite u medveđem zagrljaju niščih ljudi sa šiljatim zubima na karotidnoj arterijije da im kažete da ih je preobražaj načinio starijim i ružnijim. Crveni belezi na njihovim čelima - Kraljevo oko - obično nestaju na američkoj strani (ili se osuše, kao privremeno uspavane bubuljice), a maske poprimaju čudesni, organski kvalitet, 'zuzev iza ušiju, gde proviruje dlakavo, zubima prošarano meso. Isto važi za unutrašnjost nozdrva, gde postoje desetine pokretnih niti, ali mali broj ljudi zuri u nozdrve bližnjeg svog.

Šta god oni o sebi mislili, izbliza su ostavljali neobičan i neprijatan utisak, čak i s američke strane.

Ribolovci ne žele da poplaše ribu koja se vrti oko raspete mreže. Testove i intervjue obavljali su humiči (kan-toi su izbegavali skraćenicu, smatrajući je nipodaštavajućom kao „crnja" ili „vamp"). Kandidati su se isprva sretali samo s humićima. Tako je bilo sve dok ne bi prošli kroz neka od upotrebljivih vrata između američke strane i Zemlje Gromova.

Tedje testiran sa nekoliko stotina kandidata u gimnastičkoj sali, jako sličnoj onoj u Istočnom Hartfordu.

Bila je puna školskih klupa. Rvačke strunjače na podu sprečavale su staromodne gvozdene nožice da oštete ispolirani, drveni pod. Pola klupa se ispraznilo posle prve runde testiranja, devedesetominutnog testa iz matematike i engleskog. Posle druge runde ostala je samo četvrtina od prvobitnog broja. U ponuđenom testu bilo je jako otkačenih i izuzetno ličnih pitanja. Tedje u nekoliko slučajeva dao netačne odgovore, zato što je naslućivao - na izvestan način je znao - da organizatori žele različite odgovore od onih koje bi on (i većina ljudi) zaokružio. Evo jednog od njih:

23. Stali ste pored prevrnutog auta na putu s niskom frekvencijom saobračaja. U autu je zaglavljen mladič koji doziva pomoč iz sveg glasa. Pitate ga, „Da li ste povređeni, mladiću?" a on odgovara, „Ne bih rekao!" Na obližnjem polju je tašna puna novca. Vi ćete:

a. Spasiti mladića i vratiti novac.

b. Spasiti mladića i insistirati da novac bude predat lokalnoj policiji.

c. Uzećete novac i nastaviti svojim putem, znajući da će, iako put nije često korišćen, neko već proći i osloboditi mladića.

d. Ništa od gore navedenog.

Da je popunjavao test za prijem u policijsku službu grada Sakramevta, Ted bi, bez ikakvog oklevanja, zaokružio „b". Mož da je bio tek nešto bolji od obične skitnice, ali njegova mama nije radala budale, jok bratac. Taj izbor bi bio tačan u najvećem broju slučajeva - bila bi to igram na sigurno, idem linijom najmanjeg otpora izbor. Postojala je i opcija pod „d", sigurni rezervni položaj, koji poručuje: „Nemam jebene veze o čemu se ovde radi, ali sam dovoljno pošten da to priznam."

Ted je zaokružio „c", ali ne zbog toga što bi tako postupio da se zbilja našao u opisanoj situaciji. Bio je najskloniji rešenju pod „a", pod uslovom da bude u prilici da mladiču postavi par pitanja o poreklu plena.

Ako bi utvrdio da nije bilo primene gnusne torture (znao bi dajeste, nego šta, bez obzira na „mladičevu"priču), bilo bi, evo tvog novca i Vaja con Dios. A zašto? Zato što Ted Bratigan veruje da vlasnik zatvorene poslastičarnice ima pravo: UBIJAJU MALOG ČOVEKA.

Ipak je zaokružio „c". Pet dana kasnije našao se u predvorju zatvorenog plesnog studija u San Francisku (dobio je voznu kartu od Sakramenta do San Franciska), sa još trojicom muškaraca i zlovoljnom tinejdžerkom. (Kasnije će se ispostaviti da je devojčica Tanja Lids od Brusa, Kolorado). Privlačni oglas je u gimnastičkoj sali okupio preko četiri stotine ljudi. Došle su uglavnom koze. U San Francisko su otišle ovce. Knjiga je spala na jedan procenat. Bratigan će kasnije saznati da je čak i to čudesno bogat ulov.

Posle dužeg vremena uveden je u kancelariju s natpisom, PRIVATNO, uglavnom ispunjenu prašnjavom baletskom opremom. Ustolici na sklapanje sedeo je čovek širokih ramena igrubog izraza lica, opkoljen smešnim roze suknjicama. Ted je pomislio, Pravi žabac u izmaštanom vrtu.

Čovek je prekrstio ruke preko slonovskih butina. „Gospodine Bratigan", rekaoje, „možda jesam, a možda nisam žabac, ali vam nudim posao života. Možda ću se oprostiti s vama posle rukovanja i par ljubaznih reči. Sve zavisi od odgovora najedno pitanje. Pitaću vas o pitanju."

Čovek, koji se zove Frenk Armitaž, pruži Tedu list papira. Na njemu je bilo pitanje broj 23, o mladiću i tašni s novcem.

„Zaokružio si 'c"', rekao je Frenk Armitaž. „Molim te, da mi, bez okolišanja, kažeš zašto."

„Zato što ste želeli 'c'", odgovorio je Ted bez trunčice oklevanja.

„Kako si to znao?

„Znao sam, zato što sam telepata", rekao je Ted. „Vi tragate za takvim ljudima." Pokušao je da zadrži pokeraški izraz lica. U tomeje, po sopstvenom mišljenju, prilično uspeo, iako ga je iznutra preplavio talas silnog olakšanja. Da li zato što je dobio posao? Ne. Da li zato što će mu uskoro ponuditi platu u poredenju s kojom su nagrade u udarnom televizijskom kvizu prava sitnica? Ne.

Olakšanje ga je preplavilo zato što je konačno neko pokazao interesovanje za njegovu veštinu.

Neko je, konačno, pokazao interesovanje za njega.

7

Ispostavilo se da je konačna ponuda bila samo još jedno prazno obećanje, ali je Bratigan bio dovoljno pošten da u usmenim memoarima kaže kako bi je prihvatio i da je od početka znao istinu.

„Talenat neće da ćuti, ne zna kako da ćuti", rekao je. „Nije važno da li se radi o talentu za obijanje sefova, čitanje misli ili deljenje desetocifrenih brojeva u glavi, on vrišti da bude upotrebljen. Nikada ne zatvara usta. Probudiće vas usred noći, iako ste legli mrtvi umorni, vrišteći, 'Iskoristi me, iskoristi, iskoristi me! Dosta mi je zaludnog čekanja! Iskoristi me, šmokljane, iskoristi me!'"

Džejka je zahvatio napad predadolescentskog smeha. Pokrio je usta, ali je nastavio da se smeje kroz isprepletane prste. Oj ga je posmatrao, sjajnim, prijateljskim očima, uokvirenim zlatnim krznom.

Poizdalja su ličile na par zlatnih burmi

Armitaž je nakrenuo šešir i otkrio kratku frizuru, u sobi punoj naboranih, ružičastih suknjica. Pitao je Teda da li je ikad čuo za „Južnoamerički Sibiz". Ted je odgovorio odrečno. Armitaž mu je objasnio da je konzorcijum imućnih Južnoameričkih biznismena, većinom Brazilaca 1946. godine unajmio gomilu američkih inženjera, građevinskih radnika i službenika obezbeđenja. Unajmili su ukupno stotinu ljudi. To je Južnoamerički Sibiz. Konzorcijum je s njima potpisao četvorogodišnje ugovore, po različitim platnim razredima. Nudili su veoma velikodušne sume - gotovo sramne iznose - na svakom od platnih nivoa.

Tuce rukovalaca građevinskim mašinama potpisalo je ugovore za 20.000 $ godišnje, što je, u to doba, bilo prava premija. To nije bilo sve: firma je nudila bonus ravan iznosu godišnje plate. Sve u svemu 100.000 $. Radnici su morali da prihvate jedan, pomalo neobičan, uslov: putujete, radite i ne vraćate se nazad, dok ne prođu ugovorene četiri godine. Svake nedelje imate dva slobodna dana, baš kao u Americi. Svake godine vam sleduje odmor, baš kao da ste u Americi, ali usred pampasa. Nema povratka u Severnu Ameriku (pa čak ni u Rio) dok ne iste knu četiri godine. Ko umre u Južnoj Americi, tamo i ostaje.

Niko neće platiti da se vaše telo pošalje u Vilkis Bar. Plaćali su pedeset hiljada unapred i davali šezdeset dana da ih potrošite, položite na štednju, investirate ili spiskate. Ko uloži pedeset za četiri godine može da pokupi sedamdeset pet hiljadarki. Izaći će iz džungle radostan, zagasitog tena sa novim mišićima i neiscrpnom zalihom prića. Kad se jednom vrate, čeka ih ono što Englezi zovu „šlag na torti", dodatak, već pozamašnom imetku.

Ovo je u osnovi ista ponuda, saopštio je Armitaž iskrenim glasom. Samo što je prva polovina dobrih četvrt, a po povratku dobijate celih pola miliona dolara.

„To je zvučalo neverovatno", govorio je Ted iz Volenzaka. „Na kraju je bilo obećanje, ludom radovanje.

Tek kasnije sam saznao koliko jeftino su nas kupili, čak i da smo dobili obećani novac. Dinki je znao biti naročito govorljiv na temu njihove škrtosti... i ponašanja Kraljeve birokratije. Pričao je kako Grimizni Kralj pokušava da dohaka vaseljeni sa što manje sredstava. I znate šta, imao je pravo. Ja pak mislim, i Dinki to razume - iako to naravno neće da prizna - da bi većina ljudi pri susretu sa preterano velikodušnom ponudom, odbila da u nju poveruje. U zavisnosti od mašte (veliki broj telepata i vidovnjaka, nema mašte) većina ne bi mogla poverovati. Period odsustvovanja je u našem slučaju trajao šest godina, sa opcijom produženja. Armitaž je tražio odgovor na licu mesta. Malo tehnika je tako uspešno, dame i gospodo, kao ona u kojoj bombardujete žrtvin mozak, raspalite joj pohlepu, a zatim tražite da odluku donese na prečac.

„Prihvatio sam ponudu na licu mesta, onako zaslepljen i smeten. Armitaž je objasnio da će me četvrt miliona zelembaća čekati u Pomorskoj banci San Franciska, počevši od popodneva. Novac mi je praktično već na raspolaganju. Pitao sam da li moram da potpišem ugovor. Pružio mi je ruku -debelu kao šunku - rekavši da je to ugovor. Pitao sam ga gde ću ići i šta ću raditi. Složićete se da je to trebalo prvo da pitam.

Fino su me obradili, pa mi to nije palo na pamet.

„Sem toga, bio sam prilično siguran da radim za vladu. Mislio sam da se radi o nekom hladnoratovskom aranžmanu. Očekivao sam službovanje u telepatskom ogranku CIA-e ili FBI-a, na nekom pacifičkom ostrvu. Sećam se kako sam smatrao da je to prvorazredni materijal za radiodramu.

„Armitaž mi je rekao, 'Čeka te dalek put, Tede, ali ćeš uistinu biti u susedstvu. To je sve što ti sada mogu reći. Takođe, dužan si da držiš jezik za zubima svih osam nedelja pre... hmmm... putovanja. Ne zaboravi da neoprezna usta potapaju brodove. Moram vas upozoriti da ćemo vas posmatrati, makar to u vama potaklo paranoju.'

„Sledili su me, u to nije bilo sumnje. Kasnije - mnogo kasnije, ako ćemo pravo - razmišljao sam o poslednja dva meseca provedena u Frisku i zaključio da su me kan-toi neprestano pratili." „Nišči ljudi."

Armitaž nas je u društvu dva humića dočekao ispred Mark Hopkins hotela", govorio je glas iz trakaša.

8

„Dobro se sećam Noći veštica 1955. godine. Okupili smo se tačno u pet časova po podne: moja malenkost, Džejs Mekgovern, Dejv Atavej, Dik... ne mogu da se setim njegovog prezimena, umro je šest meseci kasnije. Huma je rekao da je stradao od zapaljenja pluća što su podržali i ostali ki'kani - ki'kan znači usrani narod ili usrana raja, ako baš hoćete da znate. Radilo se o samoubistvu. Znao sam šta je bilo, iako niko drugi nije. Ostali... pa, sećate li se doktora Broj Dva? Ostali su bili i ostali baš kao on. 'Ne pričaj mi ono što ne želim da znam, sai, ne ruši moj pogled na svet' Bilo kako bilo, poslednja je bila Tanja Lids.

Krhko stvorenjce..."

Pauza i škljocaj. Ted je nastavio, osetno življim glasom. Treća traka je bila na izmaku. Očigledno je protutnjao preko ostatka priče, pomislio je Edi. Ta ideja ga je razočarala. Šta god bio, Ted je izuzetno vešt pripovedač...

„ Armitaž se s kolegama dovezao u Fordovom kombiju, kog smo tih davnih dana zvali vudi. Odvezli su nas u dubinu kontinenta, do grada Santa Mira, s popločanom glavnom ulicom. Sporedne su odreda bile prašnjave džade. Sećam se velikog broja naftnih bušotina. Ličile su na gigantske bogomoljke... Smrklo se, pa su skalamerije za crpljenje nafte izgledale kao tamni obrisi na sve mračnijem nebu.

„Očekivao sam železnički vagon ili autobus sa natpisom, ZAKUPLJENA VOŽNJA, na prozorčetu za destinaciju. Umesto toga, dovezli smo se do praznog skladišta sa iskrivljenim natpisom SANTA MIRA ŠIPING. Uhvatio sam jasnu misao od onog kako se beše zvaše Dikija. Pobiče nas, dumao je. Doveli su nas ovamo da bi nas pobili i pokrali naše stvari.

„ Ako niste telepati, ne znate kako to može biti strašno. Kako slično ubedenje... napada vaš um.

Posmatrao sam kako Dejv Atavej biva sve bleđi. Iako Tanja nije ispustila ni glasa - ta krhka, ali opaka curica u kolima je bilo dovoljno svetlo da vidim suze u njenim očima.

„Nagnuo sam se preko nje i zgrabio Dikove šake. Stisnuo sam ga što sam mogao jače, kad je pokušao da se iščupa. Poslao sam mu poruku, Ne bi narn uplatili po četvrt miliona dolara, od kojih večina mirno leži na računima Pomorske banke, da su hteli da nas odvedu u pustaru i pobiju zarad naših ručnih satova.

Džejs je pomislio, Ja čak nemam sat. Založio sam gruen pre dve godine u Albukerkiju. Kad sam se setio da kupim jedan - juče oko ponoči - radnje nisu radile. lonako sam bio isuviše pijan da bih sišao sa barske stolice.

„Opustili smo se i uglas nasmejali. Armitaž je pitao zbog čega se smejemo, što nas je još više otkravilo.

Imali smo nešto što drugi nisu, jedinstven način komunikacije. Rekao sam mu da se ništa ne događa i malo jače stisnuo Dikija. To je delovalo. Smirio se. Olakšao sam situaciju. Učinio sam to prvi put, prvi u nizu. Zato sam toliko umoran, olakšavanje iscrpljuje čoveka.

„Armitaž nas je uveo unutra, uz pomoć ostalih. Mesto je bilo pusto. Na drugom kraju bila su vrata sa tri kredom ispisane reči, okružene mesecima i zvezdama. STANICA ZEMLJE GROMOVA. Pa, stanice nigde nije bilo. Nije bilo šina, autobusa ni puteva, izuzev onog kojima smo došli. Sa obe strane vrata bilo je prozora, a iza zgrade, niz manjih zdanja - napuštenih šupa. Jedna od njih bila je samo spaljena ljuštura opkoljena niskim žbunjem i dubretom.

„Dejv Atavej reče, 'Zašto idemo tamo?' Jedan od pratilaca je rekao, 'Strpljenja, videćete', tako je i bilo.

„'Dame imaju prednost', rekao je Armitaž i otvorio vrata.

„Na drugoj strani bio je mrak, ali od drugačije vrste, mračniji mrak. Znaćete šta pričam kad zanoćite u Zemlji Gromova. Zvukovi su drugačiji. Jedan od humića je potegao pištolj. Nikad neću zaboraviti Armitažove reči. Zvučao je... brižno. 'Sad više nema nazad', rekao je. 'Sad ima samo napred.'

„Bio sam u pravu kad sam rekao da sam znao da je priča o šestogodišnjem angažmanu koji se može produžiti uz obostrani pristanak ono što bi Bobi Garfild i njegova prijateljica Sali-Džon nazvali tricama i kučinama. Nismo mogli čitati njihove misli, znate. Nisu skidali šešire. Nikad nisam video niščeg čoveka - ili ženu, kad smo kod toga - bez šešira na glavi. Muški su ličili na jednostavne fedore, kakve je u to doba nosila većina ljudi. Imali su neobične postave. Bile su to kape za razmišljanje, iako bi im mnogo bolje pristajao naziv, kape protiv razmišljanja. Utišavali su misli pod sobom. Ako biste pokušali da skenirate nekog ko je nosio takav sešir - skeniranje je Dinkijev izraz za čitanje misli - dobili biste samo šum sa mnogo nerazumljivog šaputanja. Zvuk je bio jako neprijatan, kao zvona lodaša. Znali biste o čemu govorim, kad biste ga čuli. Obeshrabrivao je telepate, potencijalne čitače. Telepate u Algulu izbegavaju napore. Rušioci su bežali od napora rukovodeći se maksimama, gledaj svoja posla i veži konja gde ti gazda kaže. Ako bi se odmakli i izdaleka pogledali stvar, zaključili bi da se ovde radi o monstruoznoj raboti. Nije ni čudo što rušioci nisu tome bili preterano skloni. U hodnicima spavaonica često se mogla čuti pesmica, pisali su je i po zidovima: 'Uživaj u krstarenju, okreni se zabavi, nemaš šta da izgubiš, gledaj da što bolje pocrniš' Značila je mnogo više od jednostavnog 'Udri brigu na veselje'. Ukazivala je na nešto mnogo neprijatnije. Pitam se da li vam je to jasno."

Edi je analizirao ponuđenu sliku. Pade mu na pamet da bi njegov bata Henri bio apsolutno idealni rušilac, ako bi mu dozvolili da se udara heroinom i Kridensima.

Usledila je duža pauza. Prekinuo je Tedov podrugljivi smeh.

„Vreme je da skratim govoranciju. Prošli smo kroz vrata, nek ostane na tome. Znate koliko to može biti neprijatno, ako ste i vi to učinili, naročito ako mehanizam ne radi cakum-pakum. Vrata između Santa Mire, Kalifornija, i Zemlje Gromova bejahu u mnogo boljem stanju od mnogih kojima sam od tada prošao.

„Za trenutak smo videli samo tamu i čuli zavijanje stvorenja koje ta-hini, u nedostatku boljeg rešenja, zovu prerijskim psima. Upalilo se snažno svetlo pa smo videli ta... ta stvorenja sa glavama ptica, lasica i jedno s glavom bika, skupa s rogovima. Džejs je kriknuo, kao i ja. Dejv Atavej se okrenuo spreman da uhvati maglu, ali ga je Armitaž na vreme zgrabio. Gde bi bežao, čak i da nije? Nazad kroz vrata?

Zatvorena su i, koliko ja znam, jednosmerna. Samo Tanja nije davala glasa od sebe. Pronađoh olakšanje u njenom pogledu i mislima. Kako da vam kažem, znali smo. Nismo znali odgovore na sva pitanja, ali jesmo na dva najvažnija. Gde smo? Na drugom svetu. Kada ćemo se vratiti? Nikada. Naš novac će čamiti u Pomorskoj banci San Franciska dok se ne oplodi u milione. Nikad neće biti potrošen. Našli smo stalno mesto boravka.

„Dočekao nas je autobus, sa robotom vozačem koji se zove Fil. 'Zovem se Fil, veseljak sam pravi.

Odvajkada vozim, a da ništa nisam prosuo', rekao je. Mirisao je na vazduh posle udara groma. Iz mehaničkih grudi čulo se neprijatno škljocanje i škrgutanje. Stari Fil je sad mrtav. Bačen je na groblje robota preko bogzna koliko ostalih. Siguran sam da i pored toga imaju dovoljno mehaničke podrške da dovrše započeti posao.

„Dik se onesvestio kad smo stigli na stranu Zemlje Gromova. Osvestio se nadomak osvetljene naseobine.

Tanja mu je držala glavu u krilu. Sećam se s koliko je zadovoljstva gledao u nju. Pamćenje je pravo čudo, zar ne?

Pretresli su nas na ulazu. Rasporedili su nas po spavaonicama i dodelili apartmane. Pobrinuli su se da napunimo stomake... posluženi smo raskošnom večerom, prvom od mnogih.

„Počeli smo da radimo, već prvog dana. Većina je, bog neka nam oprosti zbog toga, bila zadovoljna, zato što svaki talenat teži ispoljavanju."

9

Pričao im je o prvih nekoliko smena u radnoj sobi. Ispripovedao je kako je saznao - ne postepeno, već u hipu - da nisu došli da traže špijune ili čitaju misli ruskih naučnika, „niti da se bavimo svemirskim besmislicama", kao što bi Dinki rekao (Dinki nije bio tamo od početka, iako Šimijeste). Ne, nešto su rušili.

Osećao je to nešto, ne samo na nebu iznad Algul Sjenta već svuda oko njih, čak i pod nogama.

I pored svega je bio zadovoljan. Hrana je bila dobra. Nije zazirao od upotrebe erotske tehnologije, iako mu seksualni nagon nije bio isti kao nekad. Svaki put je podsećao samog sebe da je seks u simulatoru obično drkanje uz pomoć sofisticiranih tehničkih pomagala. Život lutalice podrazumevao je mnogo drpanja sa jeftinim kurvama. Mogao je posvedočiti da se seks sa njima nije mnogo razlikovao od drkanja.

Guraš ga kolikogod možeš, znoj curka s tebe, a ona ponavlja „Bejbi-bejbi-bejbi" dok razmišlja da li će imati za benzin i kad može da iskoristi kupone na rasprodaji. Mašta je pomagala da se prebrodi i taj problem, kao i toliki drugi, a nje je Ted imao u izobilju. Bio je nenadmašan u tehnici vizualizacije, u to nije bilo sumnje. Sviđao mu se čvrsti krov nad glavom, svidalo mu se društvo. Stražari su stražarili, nego kako. Verovao je da ne lažu kad kažu da s jednakim trudom sprečavaju mnogobrojna zla da prodru unutra kao i rušioce da izađu napolje. Većina kolega mu se sviđala. Za par godina shvatio je da im je na čudan način potreban. Uspevao je da ih uteši kad bi zapali u zlo, crveno raspoloženje, i da jednim satom tihog razgovora ispegla grbave talase nostalgije. Možda je sve ovo dobra stvar. Ujedno je bio siguran, proizvodi dobre vibracije. Ljudski je biti nostalgičan, ali je rušenje božansko iskustvo. Pokušao je da to objasni Rolandu i njegovom tetu, ali najbolje što je mogao učiniti, najbliže što je mogao prići je da konačno možete počešati to nedostižno mesto na leđima, ono kojevas uporno izluđuje blagim ali neprestanim svrabom. Voli da odlazi u radnu sobu, kao i svi drugi. Voli da sedi tamo, da udiše miris kvalitetnog drveta i kože, da traga... traga... i zatim, iznenada, aahhh. Tuje. Upecao sam ga. Ljuljam se kao majmun obešen ogranu. Rušiš, luče, a rušenje je božansko iskustvo.

Dinki jednom reče da je radna soba jedino mesto na svetu u kom oseća dodir sa samim sobom i da bi zbog toga želeo da se to mesto zatvori, da izgori, akoje ikako moguće. „Poznato mi je kakva sranja radim kad sam u dodiru sa samim sobom", poverio se Tedu. „Znaš šta se dešava kad sam u svom elementu."

Ted je tačno znao o čemu njegov prijatelj govori. Radna soba je oduvek bila nestvarno dobro mesto. Seo bi, dohvatio neki časopis, pogledao manekenke, reklame za margarin, filmske zvezde i automobile i osetio kako mu se um uzdiže. Zrakje bio svuda okolo. Osećali ste se kao biće u golemom koridoru punom energije. Um bi vam se uvek usmerio ka krovu. Kad bi stigao gde treba, pronašao bi tu veliku, staru klizavu izraslinu.

Možda su Zraci, u neka davna vremena, posle povlačenja Prima, dok je Ganov glas još uvek odjekivao po prostranstvima makroverzuma, bili glatki i sjajni, alije to davno prohujalo doba. Sadje put medveda i kornjače opušten i iskrzan, pun krivina, zavijutaka, pukotina i ulegnuća. Ukratko, bilo je dosta mesta na koja ste mogli zavući prste i uhvatiti se. Ponekad biste se povukli, a ponekad ste se osećali kao kap kiseline obdarena svešću. To su silno prijatna osećanja. Erotska.

Tedje bio izuzetan. Nije bio svestan svoje jedinstvenosti sve dok mu Trampas to nije rekao. Trampas nije hteo da mu išta kaže, alije dobio taj užasni ekcem, vidite. Ta bolest je definitivno promenila svet. Teškoje poverovati da je nečija krastava lobanja zaslužna za spas Mračne Kule, ali ideju ne treba odbaciti kao čisto preterivanje.

Ne radi se o preterivanju.

10

U Algulu ima sto osamdeset zaposlenih", rekao je Ted. „Nisam od ljudi koji vole da drugima sole pamet i pričaju kako da rade svoj posao, ali je ovo nešto što bih voleo da stavim na papir ili bar zapamtim. Uopšteno govoreći, radi se šezdeset sati nedeljno u osmočasovnim smenama. Tahini imaju oštro oko. Zbog toga uglavnom rade na stražarskim kulama. Humići patroliraju uz spoljnju stranu ograde. Naoružani su, podsećam vas, velikim kalibrima. S unutrašnje strane je Prentis, gospodar, i Finli O'Tego, šef obezbeđenja - humić i tahin - kan-toi preovlađuju... hoću reći, nišči ljudi.

„Većina niščih ljudi se ne slaže lepo s rušiocima. U najboljem slučaju postoji nešto usiljene kameraderije.

Dinki mi je jednom rekao da su ljubomorni na nas, zato što smo mi ono što zovu „svršenim humićima".

Kan-toi, baš kao i stražari humići, na dužnosti nose kape za razmišljanje da ih rušioci ne bi skenirali. Istina je da većina rušilaca i ne pokušava da se na nekog ili nešto zakači. Privlačio ih je samo Zrak. Možda su izgubili tu sposobnost. Um je mišić, atrofira, baš kao i svaki drugi, ako se ne upotrebljava."

Pauza. Škljocanje uredaja. Zatim:

„Neću moći da završim. Razočaran sam, ali nisam u potpunosti iznenađen. Ovo će biti moja poslednja priča, narode. Žao mi je."

Tihi zvuk. Vlažni zvuk. Suzana je bila prilično sigurna da Ted pije vode.

„Da li sam vam rekao da tahini ne moraju da nose kape za razmišljanje? Govore savršen engleski. S vremena na vreme pokazuju neke ograničene skenerske sposobnosti. Mogu da šalju i primaju - bar malo. Kad zaronite u njih, hvatate otupljujuće signale koji liče na mentalnu statiku - beli šum.

Pretpostavljam da se radi o nekoj vrsti zaštite. Dinki, pak, veruje da oni tako razmišljaju. Bilo kako bilo, to im olakšava život. Ujutru mogu da izađu napolje mirne duše, iako su zaboravili kape za razmišljanje!

„Trampas je bio jedan od kan-toi skitnica. Mogli ste ga videti kako šeta duž glavne ulice u Plezentvilu ili sedi na klupi na šetalištu, obično sa nekom knjigom o ličnom razvoju, na primer, Sedam koraka do pozitivnog mišljenja. Sutradan bi stajao naslonjen na hotel Usamljenih srca, sunčajući se. Ostale kan-toi lutalice su se ponašale na isti način. Ako je u njihovoj aktivnosti i bilo nekog obrasca, nisam uspeo da ga naslutim, kao ni Dinki. Mislim da ga nije bilo.

„Trampas se uvek izdvajao potpunim odsustvom ljubomore. Bio je prijateljski nastrojen. Činilo se da umnogome odudara od niščih ljudi i da ga većina kan-toa zbog toga mnogo ne miriše. Ima neke ironije u tome. Ako zbilja postoji neki proces postajanja, Trampas je, reklo bi se, najviše napredovao. Uzmimo za primer smeh. Većina kan-toa pri smejanju proizvodi zvuk nalik zveketanju kamena u limenoj kutiji otisnutoj niz oštru strminu. Tanja je govorila da joj se od toga kosa diže na glavi. Trampasov smeh jeste malo piskav, ali je potpuno normalan. Mislim da se on jednostavno smeje iz dubine duše, dok se stvorenja njegovog soja najčešće upinju da zvuče veselo.

„Bilo kako bilo, jednog dana sam zapodenuo razgovor s njim. To se desilo na glavnoj ulici, ispred Dragulja. Na programu je bila, ko zna koja, osvežena verzija Ratova zvezda. Ako postoji film kog rušioci ne mogu da se nagledaju, to su Ratovi zvezda.

„Pitao sam ga da li zna poreklo svog imena. Rekao je da ga je doznao preko klanfama. Svaki kan-toi, na nekoj tački razvoja, od svog klanfama dobija humićko ime. To je simbol dostignute zrelosti. Dinki je tvrdio da imena dobijaju kad prvi put uspešno izdrkaju. To je tipični dinkijevski komentar. Istina je da ne znamo mnogo o tom ritualu. To i nije tako važno, ali valja znati da su neka od imena urnebesno smešna.

Jedan od njih liči na Ronda Hatona, filmskog glumca iz tridesetih, bolesnika od akromegalije. Sirotan se prehranjivao glumeći monstrume i psihopate. Zove se Tomas Karlajl. Postoji Beovulf i tip koji se zove Van Gog Baez."

Suzana, ljubitelj folka iz davnih dana Bliker strita, zari glavu u šake da bi zaustavila neumesno kikotanje.

„Bilo kako bilo, objasnio sam mu da je Trampas ime iz čuvenog vestern romana Čovek iz Virdžinije. On je samo sekundant prvom heroju, ali iz njegovih usta izlazi legendarna rečenica 'Nasmeši se dok to govoriš!' Taj podatak je zagolicao maštu našeg Trampasa. Na kraju sam morao da mu ispričam sadržaj knjige, uz šoljicu kafe.

„Sprijateljili smo se. Prepričavao sam mu dešavanja u zajednici rušilaca. Za uzvrat sam dobio pregršt zanimljivih, ali bezazlenih anegdota o dešavanjima s druge strane ograde. Žalio se na ekcem, od kog ga je glava nesnosno svrbela. Često je dizao pokrivalo za glavu - malu, oblu kapicu, sličnu jarmeluku, samo od džinsa - da bi se počešao. Kleo se da ga tu najviše svrbi, čak više nego dole, na visuljku. Vremenom sam shvatio da mogu da mu čitam misli, kad god digne kapu da bi se počešao. Ne samo one na vrhu, već dubinske. Bio sam brz - usavršio sam veštinu - pregledao sam i birao u hipu, baš kao što se biraju članci u enciklopediji, brzim okretanjem stranica. Istini za volju, nije bilo baš tako. Postupak je više ličio na uključivanje i isključivanje radioaparata tokom vesti."

„Opa bato", prokomentarisao je Edi i zgrabio još jedan kreker. Očajnički je žudeo za mlekom, da bi ga umočio. Krekeri bez mleka su kao noblice bez fila.

„Zamislite kako uključujete radio ili televizor do daske", rekao je Ted zarđalim, napuklim glasom, „da biste ga odmah i istombrzinom isključili..." Svi su se nasmejali kad je spojio dve reči - čak i Roland. „To će vam dati približnu sliku. Reći ću vam šta sam doznao. Nešto mi govori da to već znate, ali ću vam ispričati za svaki slučaj. Podatak je izuzetno važan.

„Postoji Kula, dame i gospodo, kao što sigurno znate. Nekada se šest Zraka susretalo u njoj i crplo snagu iz nje. Ona je neka vrsta nezamislivog energetskog izvora. Podržavali su je, baš kao što potporne žice podržavaju radijski toranj. Četiri od prvobitnih šest Zraka je iskidano. Četvrti je nedavno popustio.

Preostala su samo dva, Zrak medveda, Put kornjače - Šadrikov zrak - i Zrak slona, Put vuka - poznat i kao Ganov zrak.

„Shvatate li moj užas kad sam otkrio čime se bavim u radnoj sobi, dok češem to inače nedostižno mesto.

Naravno, sve vreme sam znao da radimo nešto epohalno, znao sam.

„Saznao sam i nešto gore, nešto što nisam naslućivao, nešto što se odnosilo isključivo na mena. Znao sam da sam na neki način drugačiji. Činilo mi se da sam jedini rušilac sa trunčicom saosećanja u srcu.

Kolege su se obraćale meni u teškim trenucima. Tačno je da je gospodar Pimli Prenits venčao Tanju i Džoa Rastosoviča. Insistirao je na tome. Ništa nije moglo da ga odgovorio od tog nauma. U svakoj prilici je isticao da je to njegova privilegija i odgovornost, da sebe smatra kapetanom na brodu za krstarenje, pa su mu dopustili da to učini. Posle su došli kod mene. Tanja me je zamolila, 'Venčaj nas, Tede. Tako ćemo biti uistinu venčani'

„Ponekad se pitam, 'Da li si zbilja mislio da je to sve? Da li si, pre poznanstva s Trampasom, i čitanja njegovih misli kad god podigne kapu da se počeše, da li si zbilja mislio da te samo nešto sažaljenja i ljubavi odvaja od ostalih? Ili si se debelo zavaravao?'

„Nisam načisto, ali se smatram nevinim po toj tački optužnice. Nisam znao da moj talenat nadilazi skeniranje i rušenje. Ja sam mikrofon za pevača ili steroid za mišiće. Ja... ihpotičem i osnažujem.

Zamislimo jedinice za telepatsku silu - nazovimo ih darkovima, je 1' važi? Bez mene bi dvadesetak ili tridesetak ljudi u radnoj sobi možda razvilo pedeset darkova na sat. Sa mnom? Količina sile skače na svih pet stotina darkova na sat, u magnovenju.

„Trampasove misli su me navele na zaključak da me smatraju ulovom stoleća, možda i svih vremena, nezamenjivim rušiocem. Pomogao sam im da prekinu jedan Zrak i uštedeo vekove rada na Šadrikovom.

Kad on pukne, dame i gospodo, Ganov neće dugo opstati. Kad i Ganov zrak popusti, Mračna Kula će pasti, vaseljena će skončati, oslepeće oko postojanja.

„Ni dan-danas mi nije jasno kako sam sprečio Trampasa da opazi moj jad. Mislim da nisam imao savršeno bezizražajni izraz iskusnog pokeraša.

„Znao sam da moram napolje. Tad mi je Šimi prvi put prišao. Mislim da mi je oduvek čitao misli, ali čak i danas nisam siguran, kao ni Dinki. Znam da je jedne noći došao u moju sobu i poslao misao, 'Provrteću rupu za tebe, sai, ako želiš. Tako ćeš moći da odeš daleko od ovog zla' Pitao sam ga ša želi reći, ali se on samo zagledao u mene. Čudo jedno koliko pogled zna biti rečit, zar ne? Ne vređaj moju inteligenciju. Ne traći moje ili tvoje vreme. Nisam hvatao njegove misli, o ne, nikako. Čitao sam ih sa njegovog lica."

Roland se gundajući složio. Blistavim pogledom gutao je rolne na trakašu.

„Pitao sam ga na koju stranu će se rupa otvoriti. Rekao je da ne zna -moram da se oslonim na sreću.

Uprkos tome, nisam okievao. Plašio sam se da ću, ako budem oklevao, naći razloga za ostanak. Rekao sam, 'Hajde, Šimi - pošalji me daleko od ovog zla'

„Zatvorio je oči. Usredsredio se. Zidovi sobe su u trenu nestali. Video sam automobile. Bili su izgužvani, ali mi je bilo jasno da posmatram američke limuzine. Zanemario sam sve nedoumice i krenuo ka njima.

Nisam bio siguran mogu li otići u drugi svet, ali u tom času za to nisam mario. Pade mi na pamet da je smrt verovatno najbolje rešenje. Usporila bi ih, ako ništa drugo.

„Trenutak pre no što sam zaronio u njega, uhvatih Šimijevu misao, 'Potraži mog prijatelja Vila Dilborna.

Njegovo pravo ime je Roland. Njegovi prijatelji su mrtvi, ali on nije. Čujem ga. On je revolveraš. Ima nove prijatelje. Dovedi ih ovde, pa će srediti loše momke koji uništavaju Zrak, baš kao što je sredio Džonasa i njegove prijatelje kad su hteli da me ubiju' To je bila Šimijeva propoved.

„Zatvorih oči i prebacih se. Nakratko sam pomislio da visim naglavačke, ali je to bilo sve. Nije bilo zvona ili mučnine. Bilo je to prilično prijatno iskustvo, u poredenju sa vratima u Santa Miri. Dočekao sam se na ruke i kolena pored prometnog autoputa. Opazio sam parče novina u korovu. Dohvatio sam ga i saznao da se nalazim u aprilu 1960. godine, gotovo pet godina nakon što nas je Armitaž s prijateljima progurao kroz vrata u Santa Miri, na drugom kraju zemlje. Čitao sam parče hartfordskog Kuranta. Stajao sam pored Merit parkveja."

„Šimi zna da pravi magična vrata!" povikao je Roland. Čistio je revolver i slušao traku. Odložio ga je na stranu. „To je teleportovanje! Eto šta to znači!"

„Tišina, Rolande", rekla je Suzana. „Sledi avantura u Konektikatu. Strašno me zanima taj deo."

11

Nisu saznali ništa o Tedovoj avanturi u Konektikatu. U par reči im je objasnio da je to „priča za neki drugi put" i objasnio da je uhvaćen u Bridžportu dok se trudio da skupi dovoljno gotovine da nestane zauvek. Nišči ljudi su ga gurnuli u automobil. Dovezli su ga do Njujorka i odveli do restorana s rebarcima Diksi Pig. Odande je stigao u Fedik, a iz Fedika do stanice Zemlje Gromova i Devar-Toa. O Tede, tako nam je drago što te vidimo. Dobro nam došao.

Odslušali su tri četvrtine četvrte trake. Tedov glas je ličio na tiho krkljanje. Nastavio je, ne obaziruči se na problema.

„Nisam dugo odsustvovao, ali su se stvari ovde dosta promenile. Huma O'Tego nije bio tu, verovatno zbog mene. Prentis od Nju Džerzija zauzeo je njegovo mesto i postao novi kidam. Često me je ispitivao s Finlijem u gospodarevom apartmanu. Nije bilo fizičke prisile - pretpostavljam da su me još smatrali suviše dragocenim da bi rizikovati. Razgovori su bili izuzetno napeti, sa mnogo nadmudrivanja. Dali su mi na znanje da če ubiti moje prijatelje u Konektikatu, ako ponovo pokušam bekstvo. Rekao sam, 'Momci, zar vam nijejasno? Ionako če pomreti, ako nastavim da radim svoj posao. Svi, s izuzetkom onog kog zovete Grimiznim Kraljem.'

„Prentis je nervozno zadobovao prstima i rekao, 'Možda će tako biti, a možda i neće, sai. Ako i bude, nećemo patiti kad „pomremo". Mali Bobi i mala Kerol, s druge strane... da i ne spominjemo Kerolinu majku i Bobijevu prijateljicu Sali-Džon...' Nije morao da dovrši. Još uvek se pitam znaju li koliko su me prepali i razgnevili pretnjama na račun mojih mladih prijatelja.

„Sva pitanja su se svodila na isto: Zašto sam pobegao i ko mi je u tome pomogao. Mogao sam da se odlučim za stari ime čin serijski broj stav, ali sam se odlučio na rizik ipružio više podataka. Hteo sam da pobegnem, rekao sam, zato što sam čitajući um jednog kan-toi stražara naslutio čime se ovde bavimo, što mi se ni najmanje nije dopalo. Što se samog bekstva tiče, nije mi jasno kako sam se obreo na drugoj strani. Jedne noći sam zaspao. Probudio sam se pored Merit parkveja. U prvi mah su se mrštili na ovu priču, ali su vremenom sve više verovali u nju, najviše zato što sam je, bez obzira na broj ponavljanja, uvek pričao na isti način. Naravno, odavno su znali koliko sam moćan i različit od drugih.

'Ako sam dobro razumeo, ti misliš da si teleport na podsvesnom nivou, sai?'pitao meje Finli.

'Šta da vam kažem?' uzvratio sam. Mislim da je odgovor pitanjem na pitanje uvek dobra taktika pri ispitivanju, pod uslovom da je ono relativno nenasilno, kao ovo. 'Nikad nisam osetio sličnu moć, ali čovek ne može znati šta mu se muva u podsvesti, zar ne?"

'Moli boga da to nije tačno', rekao je Prentis. 'Tolerišemo gotovo sve neobične moći izuzev te.

Teleportacija bi, gospodine Bratigane, značila kraj čak i za tako dragocenog nameštenika kao što ste vi.'

Nisam do kraja verovao u to. Kontakti s Trampasom su me uverili u suprotno. Bilo kako bilo, to je bila moja priča od koje nikad nisam odstupio ni zajotu.

„Prentisov potrčko, momak koji se zove Tes - humić, ako je to bitno -uneo bi kolače i limenke nozale.

Piće mi se dopada zato što ukusom podseća na pivo od đumbira. Prentis bi mi ponudio posluženje... ako mu kažem kako sam saznao ključnu informaciju i pobegao iz Algul Sjenta. Susreo bih se sa istom lavinom pitanja. Prentis i Lasica su žvakali kolače, zalivajući ih nozijem. U jednom trenutku bi popustili, ponudivši mi kolače i koji gutljaj pića. Omanuli su kao istražitelji zato što nisu imali dovoljno nacističkog u sebi. Nisu me naterali da odam tajnu. Pokušali su sa skeniranjem, naravno, ali... da li ste čuli onu staru da se ne valja zezati sa zeznutim tipovima"

Edi i Suzana su klimnuli u isti mah, baš kao i Džejk. Njegov otac se često služio tom poslovicom, dokje raspravljao o raspodeli programa na mreži.

„Kladio bih se da jeste", nastavio je Ted. „Pa, valja znati da ne možeš skenirati skenera, bar ne onogkojije dostigao izvesni nivo veštine. Najbolje je da se okrenem suštini, pre no što me glas sasvim ne izda.

„Jednog dana, nekih tri nedelje nakon što su me nišči ljudi dovukli nazad, na glavnoj ulici u Plezentvilu mi je prišao Trampas. Dotad sam već upoznao Dinkija, još jednu srodnu dušu. Uz njegovu pomoćsam bolje upoznao Šimija. Svakodnevna ispitivanja u upravnikovoj kući bila su samo vrh ledenog brega. Jedva da sam pomislio na Trampasa, otkad sam se vratio. Ubrzo sam saznao da je on stalno mislio na mene.

'Znam odgovore na pitanja koja ti postavljaju', rekao mi je. 'Ne znam zašto me nisi odao'.

„Rekao sam da mi tako nešto nije palo na pamet - nisam vaspitan kao cinkaroš. Sem toga, nisu mi gurali elektrode u rektum ili čupali nokte... od čega se ne bi ustezali da nisu imali posla sa mnom. Terali su me da najduže sat i po posmatram poslužavnik s kolačima na Prentisovom stolu, pre no što bi mi dopustili da seposlužim. Toje bio najgori oblik maltretiranja.

'Isprva sam se ljutio na tebe', rekao mi je Trampas, 'ali sam uvideo - ne baš lako - da bih, na tvom mestu, jednako postupio. Prve nedelje, po tvom povratku, nisam oka sklopio. Ležao sam budan u svom krevetu u Damliju, očekujući da svakog časa dođu po mene. Znaš šta bi učinili, ako bi doznali da sam toja, zar ne?

„Rekoh mu da ne znam. Reče mi da biga izbičevao Gaski, Finlijev zamenik. Zatim bi ga okrvavljenih leđa gurnuli u pustaru s druge strane žice, da umre u Neskladu ili pronađe službu u zamku Crvenog Kralja. Bio bi to težak put. Južno od Fedika susreov s opasnostima kao što su izjedajuća bolest (verovatno rak, ali veoma brz, bolan i gnusan) ili onim što su svi zvali ludilo. Deca Roderikova pate od oba navedena problema, kao i od mnogih drugih. Sitne kožne bolesti Zemlje Gromova - ekcemi, bubuljice i osipi - početak su nevolja koje vrebaju na Kraju sveta. Služba na dvoru Grimiznog Kralja bila je jedina izgnanikova nada. Trampas kao kan-toi nije mogao otići u Kale. One su bliže, ugodnije, obasjane pravim suncem, alije sudbina niščih ljudi ili tahina u Kalama veoma predvidljiva."

Rolandov tet je mogao da je zamisli bez problema.

„'Ne razmišljaj previše o tome', rekao sam. 'Moj novi prijatelj Dinki bi rekao da ja ne dobošarim o svojim poslovima. Tako ti je to. Nisam vitez, ali možeš računati na moju zaštitu.'

„Rekao je da mi je uprkos svemu zahvalan. Osvrnuo se oko sebe i tihim glasom dodao: 'Uzvratiću ti pažnju, Tede, tako što ću te posavetovati da saraduješ s njima koliko god možeš. Ne kažem da treba da me uvališ u nevo-lju, ali ne smeš da se izlažeš preteranom riziku. Moglo bi se ispostaviti da im nisi tako neophodan.'

„Želim da me dobro poslušate, dame i gospodo, zato što ovo može biti od presudne važnosti. Znam da sam se sledio do srži posle onog što mi je Trampas poverio. Rekao mi je da medu svetovima s one strane postoji jedan, jedinstveni. Zovu ga Stvarni svet. Smatraju ga stvarnim, baš kao i Srednji svet, pre no što su Zraci popustili i pre no što je krenuo dalje. Na američkoj strani tog naročitog 'Stvarnog' sveta, rekao je, vreme ponekad zna da preskoči, ali uvek ide u istom pravcu: unapred. U tom svetu živi čovek koji igra ulogu pojačivača. Neki ga smatraju smrtnim čuvarom Ganovog zraka."

12

Roland je pogledao Edija. Obojica su, u isti mah, promrmljala isto ime: King.

13

„Trampas mi je otkrio da je Grimizni Kralj pokušao da ubije ovog čoveka, ali je ka uvek štitila njegov život.

'Kao da pesmom opisuje zaštitni krug oko sebe', rekao mi je Trampas, 'iako niko ne zna šta to znači.'

Sada je ka - ne Crveni Kralj, već stara dobra ka - odredila da ovaj čovek, zaštitnik Hi šta god da je, umre.

Prestaoje, vidite. Kakvu god pesmu da je pevao, prestao je, što ga čini ranjivim. Trampas mi je uporno tvrdio da mu Grimizni Kralj ne može nauditi. Opasnost mu preti od ka. 'Prestao je da peva', rekao je Trampas. 'Njegova pesma, ona koja nešto značije zamukla. Zaboravio je ružu."'

14

Mordred je jasno čuo ove reči izgovorene u sablasnoj tišini. Povukao se da o njima dobro razmisli.

15

Trampas mi je sve to ispričao da bih shvatio da više nisam nezamenljiv. Naravno da bi hteli da me zadrže. Voleli bi da sruše Šardikov zrak pre no što smrt onog čoveka izazove kidanje Ganovog zraka."

„Zar ne vide smrtnosno ludilo iza trke do ruba, a zatim i preko ivice zaborava? Očigledno da je ne vide, zato što u suprotnom ne bi žurili ka ivici. Možda pate od nedostatka mašte? Niko ne voli da razmišlja da bi tako temeljni pad mogao da dovede do propasti, ipak..."

16

Roland je izuzetno nervozno vrteo prstima, kao da ih starac čiji glas slušaju može videti. Hteo je da dozna svaku reč, sve što je kan-toi stražar znao o Stivenu Kingu. Bratigan je umesto toga krenuo nelogičnim, zaobilaznim putem. To je razumljivo, čovek je očigledno iscrpljen. I Ediju je bilo jasno da ovaj deo priče po značaju daleko prevazilazi sve ostale. Roland je čitao spoznaju sa mladićevog napetog lica. Gledali su kako se ostatak smeđe trake - širok samo nekoliko milimetara - topi pred njihovim očima.

17

„...mi smo ipak jadni, neprosvečeni humiči. Ne možemo spoznati takve stvari, barem ne sa sigurnošču..."

Ispustio je dugi, umorni uzdah. Traka se lagano okretala primičuči se kraju. Nastavila je da se okreće nemo i uzaludno između glava. Konačno:

„Tražio sam da mi saopšti ime tog magičnog čoveka, 'Ne znam ga, Tede, ali znam da u njemu više nema magije, zato što je presto sa onim što mu je toliko značilo. Ako ga prepustimo sebi, ka od devetnaestice, koja vlada njegovim svetom i ka devedeset devetke koja je od tvog sveta, ujediniće se da..." To je bilo sve. Traka je stigla do kraja.

18

Druga rolna se okrenula i sjajno smeđa traka je zalepršala. Lepetala je sve dok se Edi nije nagnuo i pritisnuo STOP. Promrmljao je „Jebiga!" sebi u bradu.

Pauza.

„Priča se prekinula baš kad je postala interesantna", napomenuo je Džejk. „Ponovo te cifre.

Devetnaest... i devedeset devet." Izgovorio ih je zajedno, posle kraće pauze. „Devetnaest-devedeset-devet." Potom i treći put. „Godina 1999.. Ključna godina u ključnom svetu, u koji je Mija otišla da se porodi, u kom je sad Crna trinaestica."

„Ključni svet, ključna godina", rekla je Suzana. Podigla je poslednju rolnu s trakaša. Prinela je svetlu i vratila u kutiju. „U njemu vreme uvek teče u istom pravcu. Baš kao i što bi trebalo da bude."

„Gan je stvorio vreme", rekao je Roland. „Tako govore stare legende. Gan se digao iz praznine - u nekim pričama iz mora, sigurno je reč o Primu - i stvorio svet. Zatim ga je gurnuo prstom i zakotrljao. To je vreme."

Nešto se sabiralo u pećini. Neko otkrovenje. Svi su ga osetili. Atmosfera je bila napeta kao Mijin stomak pred porođaj. Devetnaest. Devedeset devet. Ta dva broja ih progone. Svuda se pojavljuju. Viđali su ih na nebu i na tarabama. Slušali su o njima u snovima.

Oj je podigao glavu i zabacio uši. Posmatrao je svet blistavim očima.

Suzana je progovorila, „Kad je Mija izašla iz sobe u Plaza-Parku, da bi krenula za Diksi Pig - iz sobe broj 1919 - pala sam u neku vrstu transa. Sanjala sam... zatvorske snove... spikere koji obznanjuju da su ovaj, onaj i još neki mrtvi..."

„Pričala si nam o tome", rekao je Edi.

Žestoko je odmahnula glavom. „Nisam rekla sve. Jedan deo tad nije imao smisla. Na primer, čula sam kako Dejv Garovej govori da je sin predsednika Kenedija mrtav. Mislim na malog Džon-Džona, koji je salutirao kad je očev kovčeg prošao pored njega na lafetu. Preskočila sam to, pošto mi se činilo sumanutim. Džejk, Edi, da li je mali Džon-Džon Kenedi umro u vašem kada? Bilo kojem od njih?"

Odmahnuli su glavama. Džejk nije ni znao o kome se radi.

„Znao je, i te kako je znao. U ključnom svetu, u kada posle našeg, kladila bih se da je reč o 1999. godini, umro je sin poslednjeg revolveraša, o, Nesklade. Sad mi je jasno da sam slušala čitanje smrtovnica iz Nedeljnika vremenskih putnika, sastavljen od raznovrsnih, zbrkanih kada. Prvo Džon-Džon Kenedi, a zatim Stiven King. Nisam čula za njega. Dejvid Brinkli mi je rekao da je napisao Jerusalimovo. To je knjiga u kojoj se pojavljuje padre Kalahan, zar ne?"

Roland i Edi su klimnuli.

„Padre Kalahan nam je ispričao priču."

„Jašta", rekao je Džejk. „Ali šta..."

Prekinula ga je. Imala je tup, blistav pogled. Stigla je na korak od potpunog razumevanja. „Bratigan prilazi ka-tetu devetnaestice i priča svoju priču. Pogledajte! Pogledajte na brojač na trakašu!"

Nagnuli su se. Na prozorčiću je pisalo

1999

„Mislim da je King napisao i Tedovu priču", rekla je, „da li neko želi da pogada kad se ta priča pojavila ili će se pojaviti u ključnom svetu?"

„Godine 1999", tiho je prozborio Džejk. „Ali ne deo koji smo čuli, već onaj koji nismo čuli. Tedova avantura u Konektikatu."

„Upoznali ste ga", rekla je Suzana, gledajući na dinha i supruga. „Upoznali ste Stivena Kinga."

Ponovo su klimnuli.

„Stvorio je padrea, Bratigana i sve nas", govorila je, kao da se obraća samoj sebi. Odmahnula je glavom.

„Ne. 'Sve stvari služe Zraku' On... nas je oblikovao."

„Jašta je." Klimnuo je Edi. „Baš tako. To je pravi izraz."

„U snu sam boravila u ćeliji", rekla je. „Nosila sam odeću u kojoj sam uhapšena. Dejvid Brinkli je rekao da je Stiven King mrtav. Ura, Nesklade -nešto tako. Brinkli je rekao da je..." Zastala je, namrštivši se. Tražila bi da je Roland hipnotiše i iz nje izvuče kompletno sećanje, da je to bilo neophodno. Ispostavilo se da nije. „Brinkli je rekao da je Kinga pregazio kamionet dok se šetao pored svog doma u Lovelu, Mejn."

Edi se trgnuo. Roland se nagnuo napred. Pogled mu je plamteo „Zbilja tako veliš?"

Suzana je odlučno klimnula.

„Kupio je kuću na Tartlbek Lejnu!" zaurlao je revolveraš. Zgrabio je Edija za košulju. Mladić ni na koji način nije reagovao. „Eto šta je učinio! Vetar duva, ka govori! Krenuo je napred, duž Staze Zraka i kupio kuću tamo gde je najtanje! Tamo gde smo videli dolazeće! Baš tamo gde smo pričali s Džonom Kelamom i prešli na drugu stranu! Sumnjaš li u to? Sumnjaš li u to, makar malčice?"

Edi je odmahnuo glavom. Naravno da nije sumnjao. Zazvonilo je, baš kao na vašaru kad udarite maljem, svom snagom, a gvozdeni teg poleti ka vrhu stuba i udari u nakalemljeno zvono. Dobijete lutkicu kad se oglasi zvono, da li zato što je Stiven King mislio da je to lutkica? Da li King dolazi iz sveta u kom je Gan stvorio vreme zakotrljavši ga svetim prstom? Da li kad King kaže lutkica, svi kažemo lutkica, blagodarimo? Da je došao na ideju da je nagrada za dobar udarac po mašini za isprobavanje snage na vašaru pehar, da li bi svi rekli pehar? Edi je smatrao da je odgovor potvrdan, baš kao što je Ko-Op Siti sigurno u Bruklinu.

„Dejvid Brinkli je rekao da je King imao pedeset dve godine. Sreli ste ga, pa saberite. Da li je 1999. godine mogao imati pedeset dve godina?"

„Kladim se u tvoju čestitost", rekao je Edi. Odmerio je Rolanda mrkim, zbunjenim pogledom. „Stalno nalećemo na devetnaesticu - Tedi Stivens Bratigan, na primer, prebrojite slova! - mislim da tu ima još nečeg osim godine. Devetnaest..."

„To je datum", rekao je Džejk. „Siguran sam. Ključni datum, u ključnoj godini na ključnom svetu.

Devetnaest i neki, godine 1999. Najverovatnije je reč o letnjem mesecu, zato što je pregažen u šetnji."

„Tamo je sad leto", umešala se Suzana. „Tamo je jun, šesti mesec. Obrni šesticu pa ćeš dobiti devetku."

„Jakako, ako napišeš bog natraške, dobiješ god", umešao se, pomalo nervozni Edi.

„Mislim da je u pravu", rekao je Džejk. „Mislim da je datum devetnaesti jun. Tada će King stradati u saobraćajnoj nesreći. To će biti kraj nadanja da će se vratiti radu na Mračnoj Kuli - našoj priči. Ganov zrak će biti izgubljen. Ostaće Šadrikov, ali je on već dobrano izjeden." Pogledao je Rolanda, bled u licu, poplavelih usana. „Slomiće se kao čačkalica."

„Možda se to već desilo", rekla je Suzana.

„Nije", rekao je Roland.

„Kako možeš biti tako siguran?" pitala je.

Počastio je ledenim, turobnim osmehom. „U tom slučaju", rekao je, „ne bismo bili ovde."

19

„Kako da to sprečimo?" pitao je Edi. „Trampas je rekao Tedu da je to ka."

„Možda se prevario", rekao je Džejk, tankim glasom. „To je obična glasina. Možda je pogrešio. King je možda opstao do jula ili avgusta. Nudi li neko septembar? Mogao je stradati u septembru, zar ne? Zar septembar Posmatrali su Rolanda koji je mirno sedeo ispruženih nogu. „Evo gde boli", promrsio je, kao da govori sa samim sobom. Dotakao je desni kuk... zatim rebra... i konačno glavu. „Potresaju me žestoke glavobolje. Svaka je gora od prethodne. Nisam hteo da vam kažem." Prešao je unakaženom desnicom po desnoj strani glave. „Ovde će ga udariti. Smrskaće mu kuk, izlomiti rebra i razbiti glavu. Pašće mrtav u jendek. Biće to voljom ka... biće to kraj ka." Pogled mu se razbistrio. Naglo se okrenuo ka Suzani. „Kog datuma si bila u Njujorku? Podseti me."

„Prvog juna 1999."

Roland je klimnuo i pogledao u Džejka. „A ti? Istog dana, je P tako?"

„Tako je."

„Otišli smo u Fedik... odmorili smo se... i otišli u Zemlju Gromova." Zastao je, razmislio i izgovorio tri reči, pažljivo ih naglašavajući. „Još ima vremena."

„Vreme teče brže na ovoj strani..."

„Ako, u meduvremenu opet preskoči..."

„Ka..."

Reči su im se preklopile. Ućutali su, posmatrajući jedan drugog.

„Možemo promeniti ka", rekao je Roland. „To je i ranije činjeno. Uz odgovarajuću cenu, naravno - ka-šum, možda - ali je izvodljivo."

„Kako ćemo stići tamo?" pitao je Edi.

„Postoji samo jedan način", rekao je Roland. „Šimi će nas poslati."

U pećini je zavladala tišina. Čula se samo daleka grmljavina po kojoj je zemlja i dobila ime.

„Imamo dva zadatka", rekao je Edi. „Pisca i rušioce. Kojim ćemo se prvo pozabaviti?"

„Piscem", rekao je Džejk. „Dok još ima vremena."

Roland je odmahnuo glavom.

„Zašto da ne?" povikao je Edi. „O, čoveče, zašto da ne? Zar ne znaš koliko vreme na onoj strani može biti varljivo! Kreće se jednosmerno! Ako propustimo ovu, možda nećemo dobiti drugu priliku!"

„Moramo zaštititi Šardikov zrak", rekao je Roland.

„Hoćeš da kažeš da Ted i onaj tip Dinki neće dozvoliti Šimiju da nam pomogne, ako im mi pre toga ne pomognemo?"

„Nije tako. Siguran sam da bi Šimi učinio sve za mene. Šta ćemo, ako mu se nešto dogodi, dok se mi bavimo na ključnom svetu? Zaglavili bismo se u 1999. godini."

„Na Tartlbek Lejnu postoje vrata..." počeo je Edi.

„Da li su još uvek tamo 1999. godine Edi? Ted nam je rekao da se Šadrikov zrak već savija." Roland je odmahnuo glavom. „Srce mi govori da nam valja započeti posao u ovom zatvoru. Rado ću poslušati svakoga čije srce drugačije zbori."

Ćutali su. Vetar je zavijao oko pećine.

„Moramo da pitamo Teda pre no što donesemo konačnu odluku", konačno je rekla Suzana.

„Ne", rekao je Džejk.

„Ne!" složio se Oj. To nikog nije iznenadilo. Bambur je svaku Ejkovu reč smatrao neprikosnovenom istinom.

„Pitaj Šimija", rekao je Džejk. „Pitaj Šimija šta misli o tome."

Roland lagano klimnu.

DEVETO POGLAVLJE
TRAGOVI NA STAZI

1

Slaba svetlost stidljivo se prikradala u pećinu kad se Džejk probudio posle turbulentnih snova, od kojih se najveći broj dešavao u Diksi Pigu. U Njujorku bi ga takvo svetlo potaklo da poželi da ostane u krevetu, izbegne školu i provede čitav dan na kauču. Proveo bi dan čitajući knjige, gledajući kvizove i dremajući tokom beskrajnog popodneva. Edi i Suzana su ležali zapetljani u jednoj vreći za spavanje. Oj je zaobišao njemu namenjen krevet, da bi legao pored Džejka. Smotao se u slovo U, naslonivši gubicu na levu šapu.

Većina ljudi pomislila bi da spava, ali je Džejk video zlatni sjaj ispod kapaka. Znao je da Oj viri.

Revolveraševa vreća za spavanje bila je otvorena i prazna.

Džejk je neko vreme razmišljao o tome. Ustao je i izašao napolje. Oj ga je sledio. Tiho je tapkao za dečakom koji se spuštao stazom od nabijene zemlje.

2

Roland je izgledao oronulo i bolesno. Čučao je na petama, pa je Džejk odlučio da se najverovatnije ne oseća tako loše. Čučnuo je pored revolveraša i obesio ruke između butina. Roland ga je ćutke odmerio.

Gledao je zatvor koji je osoblje zvalo Alugl Sjento, a zatvorenici Devar-Toi. Usmerio je pažnju na svetlu, golemu mrlju u tami ispod njih. Sunce - električno, atomsko, bog te pita kakvo - još nije zasijalo.

Oj je zalegao pored Džejka, uz blagi uzdah. Činilo se da opet spava. Dečak se nije dao zavarati.

„Živeo nam veseli novi dan", rekao je Džejk kad je tišina postala nepodnošljiva.

Roland klimnu. „Veselje vidiš, veselje će te pratiti." Zvučao je veselo kao pogrebnik, kao da revolveraš, igrač furiozne komale pod raznobojnim bakljama u Kala Brin Stardžisu, već hiljadu godina počiva u grobu.

„Kako si, Rolande?"

„Kadar sam da čučnem."

„Jašta, ali kako si?"

Roland se zagledao u njega. Posegao je u džep i izvadio vrećicu za duvan. „Sigurno znaš da je izvetreo i pun pepela. Hoćeš da zapališ jednu?"

Džejk je klimnuo posle kraćeg razmišljanja.

„Biće kratke", upozorio ga je Roland. „U torbi sam nosio dosta stvari zbog kojih mi je drago što sam je dobio nazad, ali nema mnogo korova za duvanje."

„Sačuvaj oskudne rezerve za sebe, ako želiš."

Roland se nasmejao. „ Ako čovek nije u stanju da deli naviku, treba da se od nje odvikne." Savio je dve cigarete, uz pomoć lista, presečenog napola. Dodao je jednu cigaretu Džejku i upalio drugu kresnuvši šibicu o nokat palca. Dim je lebdeo u mirnom, ledenom vazduhu Kan Stik-Teta. Dizao se polako, kao da zapinje o nevidljive vazdušne čestice. Džejk pomisli da je duvan vreo, grub i ustajao, ali se nije žalio. Pušenje mu se dopadalo. Pade mu na pamet da je nebrojeno puta sebi obećao da neće pušiti kao njegov otac - nikad u životu - a evo ga, kako počinje s tom navikom, uz očevu prećutnu podršku, ako ne i odobrenje.

Roland je podigao prst i dotakao Džejkovo čelo... njegov levi obraz... nos.... vrh brade. Poslednji dodir ga je malo zaboleo. „Dobio si bubuljice", rekao je Roland. „To je zbog ovdašnjeg vazduha." Izrasle su i zbog nespokojstva - zbog žalosti za padreom - ali mu to nije rekao. Plašio se da će tako samo povećati dečakov duševni bol.

„Ti nemaš nijednu", rekao je Džejk. „Koža ti je čista kao bebina guza, srećniče."

„Nemam bubuljica", složio se Roland i povukao dim. Ispod njih se nazirala naseobina, obasjana oskudnim svetlom. Liči na mirno seoce, pomislio je Džejk. Odozgo se činilo više nego mirnim, mrtvo mrtvijato. Ugledao je dve prilike, kako se lagano mimoilaze. Iz ove daljine ličili su na dve tačkice.

Pretpostavio je da humićki stražari patroliraju spoljnom stranom žice. Stopili su se u jednu tačku. Stajali su dovoljno dugo da je Džejk pomislio da razgovaraju. Tačke su se razdvojile. „Nemam bubuljice, ali me kuk kurvinki boli, kao da ga je neko otvorio tokom noći i ispunio izmrvljenim, vrelim staklom. Ovde osećam nešto mnogo gore." Dotakao je desnu stranu glave. „Kao da mi je lobanja pukla."

„Da li zaista veruješ da osećaš Kingove buduće ozlede?"

Roland je umesto odgovora položio kažiprst levice preko kruga načinjenog od palca i kažiprsta desnice.

To je značilo govorim istinu.

„Imaš loš trip", prokomentarisao je Džejk, „ništa mu se neće desiti."

„Možda, a možda i hoće. Razmisli, momče, dobro razmisli. Samo živa bića osećaju bol. Ovo što trpim navodi na zaključak da King nije nastradao na licu mesta. To znači da ćemo ga lakše spasiti."

Džejk pomisli da to znači kako će King neko vreme, pre smrti ležati pokraj puta, u polusvesnoj agoniji.

Uzdržao se od komentara. Nek Roland veruje u šta god mu je drago. Mislio je na nešto drugo. Nešto ga je mnogo više brinulo. Činilo ga je jako nervoznim.

„Rolande, mogu li da govorim s tobom?"

Revolveraš je klimnuo. „Ako želiš." Usledila je kratka pauza i kratki trzaj levim uglom usana, možda zametak osmeha. „ Ako zaista želiš."

Džejk je skupio hrabrost. „Zašto si tako ljut? Zašto se ljutiš? Na koga si ljut?" Sad je došao njegov red za misaonu pauzu. „Ljutiš li se na mene?"

Revolveraš ga je zbunjeno pogledao. „Ne ljutim se na tebe, Džejk, ni najmanje. Nikad se nisam ljutio na tebe."

Dečak je zasjao od zadovoljstva.

„Zaboravljam na snagu tvog dodira. Nema sumnje da bi bio sjajan rušilac."

To nije odgovor, ali Džejk nije hteo da poteže to pitanje. Umalo nije zadrhtao od gađenja kad je pomislio na sebe u ulozi rušioca.

„Zar ne znaš?" pitao je Roland. „Ako već znaš da sam ono što bi Edi nazvao kraljevski nadrkan, zar ne znaš zašto sam takav?"

„Mogao bih začeprkati po tvom umu, ali bi to bilo nepristojno." Bilo bi mnogo više od toga. Džejk se kao kroz maglu sećao biblijske priče o Noju koji se nacvrcao na barci, dok je sa sinovima čekao da se voda povuče. Jedan od sinova je zatekao starca kako pijan leži na brodskim daskama. Nasmejao se videvši oca u sramnom položaju. Bog ga je zbog toga prokleo. Čeprkanje po Rolandovim mislima nije isto što i gledanje - i podrugivanje - pijanom ocu, ali se moglo porediti s time.

„Ti si fin momak", reče Roland. „Fin i valjašan, jašta." Džejk je hteo da umre od sreće, iako je revolveraš govorio smirenim glasom. Začuli su škljocaj, nakon kog je čudesni, holivudski sunčev zrak osvetlio Devar-Toi. Trenutak kasnije čuli su daleki zvuk muzike: „Hej Džud" u aranžmanu prilagođenom liftovima i supermarketima. Kucnuo je čas da oni dole ustanu i zablistaju. Počeo je još jedan rušilački dan, iako je Džejk verovao da rušenje, tamo dole, ni za trenutak ne prestaje.

„Hajde da se malo poigramo", predložio je Roland. „Probaj da prodreš u moj um i doznaš zbog čega sam ljut. Pokušaću da te u tome sprečim."

Džejk se lagano promeškoljio. „Mislim da to nije fer igra, Rolande. Nije važno, spreman sam da je zaigram protiv tebe."

„Dobro, ako baš to želiš."

Džejk je zatvor o oči i prizvao Rolandovo umorno, izmučeno lice i blistave plave oči. Za nislio je vrata između i malo iznad očiju, vratanca sa bronzanom kvakom. Pokušao je da ih otvori. Kvaka se blago pokrenula i stala. Upro je s više snage. Kvaka je počela da se okreće, ali se opet zaustavila. Dečak je otvorio oči i ugledao fine graške znoja na Rolandovom čelu.

„Ovo je glupo. Samo ti pojačavam glavobolju", rekao je.

„Nije važno. Daj sve od sebe."

Najgore od sebe, pomislio je Džejk. Neće odstupiti, kad već mora da igra ovu igru. Još jednom je sklopio oči i ugledao vratanca između Rolandovih namrštenih obrva. Ovaj put je uložio više snage. Nadmetanje je podsećalo na obaranje ruku. Roland je zastenjao i iskrivio usne u bolni osmeh. „Ovo je dovoljno", rekao je. „Bogova mu, zbilja si snažan!"

Džejk nije obraćao pažnju na pohvale. Otvorio je oči. „Pisac? King? Zašto si ljut na njega7."

Roland je s uzdahom odbacio zadimljeni pikavac. Džejk je završio svoju cigaretu. „Zato što imamo dva, umesto jednog posla. Sai King je odgovoran za postojanje ovog drugog. Zna šta treba da radi. Uveren sam da na nekom nivou zna da mu obavljanje tog posla može sačuvati glavu. Plaši se. Umoran je." Savio je gornju usnu. „Zabio je mašice u vatru, pa sad mi moramo da ih izvlačimo. To će nas, najverovatnije, skupo koštati."

„Besan si na njega zato što se plaši? Ali..." Džejk se namrštio. „Zašto da ne? Ta on je samo pisac. Valjano ispreda priče, ali nije vešt na oružju."

„To mi je poznato", reče Roland, „ali ne mislim da je prestao zbog straha. Hi smo zbog njega. Lenj je.

Naslutio sam to prilikom našeg susreta. Ni Ediju to nije promaklo. Veličina zadatka ga je obeshrabrila.

Pomislio je 'Dobro, naći ću lakši posao, neki koji više odgovora mojim sposobnostima i sklonostima. Ako upadnem u nevolju, ima ko da me izbavi. Ima ko da vodi racuna o meni.' Tako će i biti."

»Ne voliš ga."

„Jok", složio se Roland, „nikako, nimalo. Nisam mu verovao. I ranije sam sretao bardove, Džejk. Svi su načinjeni na isti kalup. Pripovedaju zato što zaziru od života."

„Zbilja tako misliš?" Džejk je bio zbunjen. Ideja je zvučala istinito.

„Nego kako. Ali..." Slegnuo je ramenima. Štaje, tuje, govorio je taj pokret.

Kašum, pomislio je Džejk. Ako se naš ka-tet rasturi, Kingovom krivicom...

Šta če učiniti, ako je to Kingova krivica? Da li će mu se osvetiti? To je misao dostojna revolveraša. Glupa je, može se porediti sa planiranjem osvete protiv Boga.

„Ma šta mislili o njemu, nemamo kud", zaključio je Džejk.

,Jesje. To me neće sprečiti da ga šutnem u žuto, lenjo dupe, ako mi se za to ukaže prilika."

Džejk je prasnuo u smeh. Roland se nasmešio i skočio na noge, uz bolnu grimasu. Uhvatio se za desni kuk. „Prokletnik", progunđao je.

„Mnogo te boli, zar ne?"

„Pusti sad moje bolove i muke. Pođi sa mnom. Pokazaću ti nešto mnogo interesantnije."

Roland je, lagano hramajući, poveo Džejka stazom uz brdo. Zavijala je ka vrhu. Revolveraš je pokušao da čučne na petama, ali se, nakon bolne grimase, oslonio na koleno. Desnicom je pokazao jedno mesto na tiu. „Šta vidiš?"

Džejk se spustio na koleno. Tlo se nije videlo od oblutaka i kamenih krhotina. Nešto je na nekoliko mesta ostavilo tragove na šljunku. Pored njih je bio žbun pustinjske trave sa par slomljenih grančica.

Nagnuo se napred i namirisao slab, ali neprijatan miris biljnog soka. Pregledao je tragove na šljunku. Bilo ih je nekoliko, uskih i plitkih. To nisu ljudski tragovi, niti pripadaju prerijskom psu.

„Znaš li šta ih je napravilo?" pitao je Džejk. „Kaži mi, ako znaš - ne teraj me da obaram ruke s tobom."

Roland se blago osmehnuo. „Kreni za njima. Baš me zanima šta ćeš naći."

Džejk je ustao i polako krenuo neobičnim tragom. Napredovao je pognut u struku kao da ga boli stomak. Ogrebotine u šljunku zavijale su oko kamenčine. Na kamenu je bilo prašine i svežih ogrebotina.

Stekao je utisak da se nešto dlakavo očešalo o kamenčinu u prolazu.

Našao je par tvrdih, crnih dlaka.

Podigao je jednu, ali je odmah raširio prste. Oduvao ih je, s gadljivom grimasom. Roland ga je netremice posmatrao.

„Namrštio si se kao da ti je guska grob pregazila."

„Ovo je grozno!" Džejk je blago zamuckivao. „Bože dragi, šta je ovo? Šta nas je po-posmatralo?"

„Biće koje Mija zove Mordred." Rolandov glas se nije promenio, ali Džejk nije imao snage da pogleda revolveraša u oči. Imao je čemeran pogled. „Momak začet mojim semenom."

„Bio je ovde? Noćas?"

Roland je klimnuo.

„Slušao je...?" Džejk nije mogao da završi rečenicu.

Roland nije imao tih problema. „Slušao je naš razgovor i naše planove, jašta. Bar ja tako mislim. Čuo je i Tedovu pripovest."

„Ali, nisi siguran. Tragovi ne upućuju na ništa određeno." Ipak, jedino što mu je palo na pamet u vezi sa ovim tragovima, nakon Suzanine priče, jeste monstruozni pauk.

„Produži dalje", rekao je Roland.

Džejk ga je zbunjeno posmatrao. Roland je klimnuo. Vetar je duvao, noseći zvučnu kulisu zatvorskog kompleksa (učinilo mu se da čuje „Most iznad uzburkane vode") i pesmu daleke grmljavine. Podsećala je na kotrljanje suvih kostiju.

„Šta..."

„Sledi ih", rekao je Roland, klimajući ka gomili kamenja pored staze.

Džejk ga je poslušao, znajući da ga čeka još jedna lekcija - sa Rolandom ste uvek u školi. Podučavao je čak i u senci smrti.

Staza se, s druge strane gromadne stene, posle trideset metara gubila iz vida. Tragovi su ovde bili malo jasniji. Izbrojao je tri s jedne i četiri s druge strane staze.

„Metkom mu je otkinula nogu", rekao je Džejk.

„Nego šta je."

Džejk je pokušao da zamisli pauka sa sedam nogu, veličine poveće bebe, ali uzalud. Verovatno nije ni hteo.

Iza sledećeg zavijutka pronašli su sasušeni leš na stazi. Džejk je pretpostavljao da je rasporen po sredini, ali nije mogao biti siguran. Nije bilo iznutrica, krvi, niti rojeva muva. Nabasali su na gomilu prljave, prašnjave supstance, koja je približno - veoma približno - ličila na pseto.

Oj je prišao i omirisao gomilicu. Podigao je nogu i zapišao kukavne ostatke. Stao je pored Džejka, kao da je upravo obavio izuzetno važan posao.

».To je obrok našeg noćnog posetioca", rekao je Roland.

Džejk se osvrtao oko sebe. „Da li nas posmatra? Šta misliš?"

Roland je odgovorio, „Mislim da tako mala dečica moraju mnogo da spavaju."

Džejka je preplavilo negativno osećanje. Odbacio ga je od sebe bez razmišljanja. Da li se radilo o ljubomori? Sigurno nije. Kako može biti ljubomoran na stvorenje koje je, odmah po rođenju, pojelo sopstvenu majku? Imao je Rolandove krvi. Bio je revolverašev sin, ali pukim slučajem.

Da li je tako?

Džejk je bio svestan Rolandovog ispitivačkog pogleda. Bilo mu je neprijatno od njega.

„Platio bih da znam šta misliš", reče revolveraš.

„Ništa posebno", rekao je Džejk. „Mislim gde se zavukao."

„Teško je reći", rekao je Roland. „Brdo je bušno kao sito. Hajdemo."

Roland je zaobišao kamenčinu na kojoj je Džejk našao ukrućene crne dlake. Usput je pažljivo uklanjao Mordredove tragove.

„Zašto to radiš?" pitao je Džejk, oštrije no što je nameravao.

„Nema razloga da Edi i Suzana išta znaju o tome", rekao je Roland. „Prisluškivao je, bez namere da se meša u naša posla. Tako će biti, bar zasad."

Džejk je hteo da pita Otkud znaš?. U toj nameri ga je osujetio nov nalet neprijatnog osećanja, koje nikako nije moglo biti ljubomora. Nek Roland misli šta god mu drago. Džejk će, u međuvremenu, držati oči otvorenim. Ako Mordred bude toliko nesmotren da se pokaže...

„Najviše se brinem zbog Suzane", rekao je Roland. „Prisustvo tog stvorenja najviše bi moglo uticati na nju. Najlakše će pročitati njene misli"

„Zato što je ona njegova majka", rekao je Džejk. Nije uočio promenu zamenice, ali to Rolandu nije promaklo.

„Oni su veoma bliski, jesje. Hoćeš li ćutati?"

„Naravno."

„Pokušaj da sačuvaš zdrav razum, biće ti neophodan."

„Pokušaću, ali..." Džejk je slegnuo ramenima, kao da želi da kaže da ne zna kako se to radi.

„Dobro", reče Roland. „Ja ću isto učiniti."

Vetar je opet dunuo svom snagom. „Most iznad uzburkane vode" je ustupio mesto (Džejk je bio prilično siguran) pesmi Bitlsa s refrenom koji se završavao sa Bip-bip-mmm-bip-bip, jea. Da li je raja u prašnjavim, umirućim gradovima između Gileada i Mehisa znala za nju? pitao se Džejk. Da li su Šebovi u nekim od tih gradova svirali „Vozi moj automobi!" na raštimanim pijaninima, dok su zraci slabili, a lepak koji je držao svetove lagano rastezao, a sami svetovi ugibali?

Energično je prodrmao glavu, da bi razbistrio misli. Roland ga nije ispuštao iz vida, što je kod Džejka potaklo neobičnu i kratkotrajnu provalu nezadovoljstva. „Držaću jezik za zubima, Rolande. Pokušaću da gledam svoja posla. Ne sekiraj se za mene."

„Ne sekiram se", rekao je Roland. Džejk se borio s iskušenjem da zaroni u dinhovu glavu i vidi da li govori istinu. Smatrao je da to nije dobra ideja, ne samo zbog pristojnosti. Nepoverenje nagriza odnose kao opasna kiselina. Čeka ih veliki posao, a ka-tet je već dovoljno napet.

„Dobro", rekao je Džejk. „To je dobro."

„Dobro!" složio se Oj, srčanim to pitanje je rešeno tonom, izmamivši im osmehe.

„Znamo da je tamo", rekao je Roland, „on najverovatnije ne zna da mi znamo. Pod ovim uslovima, ne možemo biti u boljem položaju."

Džejk je klimnuo, Roland ga je malo umirio.

Suzana je prišla ulazu u pećinu, uobičajenim, brzim puzanjem. Mršteći je omirisala vazduh. Grimasa je prerasla u osmeh kad ih je opazila. „Vidim dva zgodna muškarca! Kad ste ustali?"

„Probudili smo se malopre", rekao je Roland.

„Kako se osećate?'

„Fino", odgovorio je Roland. „Probudio sam se s giavoboljom. U međuvremenu je gotovo nestala."

„Zaista?" pitao je Džejk.

Roland je klimnuo i stisnuo dečaka za rame.

Suzana je pitala da li su gladni. Roland je klimnuo, baš kao i Džejk.

„Uđite unutra", rekla je, „pa ćemo videti šta možemo da uradimo po tom pitanju."

3

Suzana je pronašla jaja u prahu i konzerve mlevenog mesa. Edi je otkrio otvarač za konzerve i mali roštilj na gas. Promrmljao je nešto sebi u bradu • krenuo da petlja oko njega.

Bio je iznenađen kad se roštilj raskokodakao.

„Zdravo! Pun sam gamrijevog gasa koji se može kupiti u Volmartu, Barnabiju i ostalim finim prodavnicama! Kad hoćete kvalitet, tražite gamri! Ovde je mračno, zar ne? Mogu li vam pomoći receptima sa podacima o vremenu pripreme?"

„Pomoći ćeš mi ako zavežeš", rekao je Edi. Roštilj se smesta ućutao. Uhvatio je sebe kako razmišlja da li je uvredio kućni aparat. Možda je najbolje da ga upuca i oslobodi svet jednog problema.

Roland je otvorio četiri konzerve bresaka. Oprezno ih je onjušio i klimnuo. „U redu je, rekao bih. Slatke su."

Završavali su obrok kad je vazduh ispred pećine zatitrao. Trenutak kasnije su ugledali Teda Bratigana, Dinkija Ernšoua i Šimija Ruiza. Doveli su i uplašenog, zgrbljenog Roda u iznošenim i iscepanim dronjcima, baš kao što je Roland zahtevao.

„Uđite. Poslužite se", ljubazno ih je pozvao Roland, kao da je pojava četvorice teleporta najobičnija stvar na svetu. „Imamo obilje hrane."

„Možda ćemo preskočiti doručak", rekao je Dinki. „Nemamo mnogo vr..."

Nije stigao da završi. Šimiju su klecnula kolena, nakon čega se srušio kraj ulaza u pećinu. Tanki mlaz pljuvačke curio mu je kroz ispucale usne. Drhtao je, bacakajući se rukama i nogama. Gumenim mokasinama grebao je po šljunku.

DESETO POGLAVLJE
POSLEDNJI PREGOVORI (ŠIMIJEV SAN)

1

Događaji kojima je prisustvovala, po Suzaninom mišljenju ne mogu biti okarakterisani kao pandemonijum. Za tako nešto potrebno je najmanje dvanaest ljudi, a njih je bilo sedam, ako se računa i Rod, što se mora učiniti, zato što je znatno doprineo galamitijasu. Pao je na kolena čim je ugledao Rolanda. Podigao je ruke iznad glave kao sudija koji signalizira uspešni šut za dodatni poen i udario glavom o tlo. Svaki put bi snažno opalio čelom po tlu, zapevajuči iz sveg glasa na čudnom jeziku. Izvodio je ovu vežbu ne skidajući pogled s Rolanda. Suzana nije sumnjala da Rod revolverašu ukazuje počast rezervisan za božanstva.

I Ted je pao na kolena, zbog brige za Šimija. Uhvatio ga je za glavu, da se ne bi ljuljala napred-nazad.

Rolandovi stari poznanik iz davnih dana u Mehisu posekao je obraz na oštru kamenu krhotinu, odmah pored levog oka. Iz usta mu je potekla krv. Lagano je curila niz punačke obraze.

„Daj mi nešto da mu stavim u usta!" povikao je Ted. „Učinite nešto! Probudite se! Pregrišće jezik!"

Drveni poklopac još uvek je bio naslonjen na otvoren sanduk sa zujalicama. Roland ga je mudro položio na koleno - bol se povukao - i smrskao na komadiće. Suzana je zgrabila komad daske i požurila ka Šimiju.

Nije morala da pada na kolena, ta uvek je bila na njima. Jedan deo drveta bio je pun oštrih krajeva.

Uhvatila ga je i gurnula Šimiju usta. Daščica je zapucketala od siline ugriza.

Rod je nastavio s visokim, gotovo falsetnim zapevanjem. Razumela je samo par izraza, u inače nerazgovetnoj bujici reči beše Živeo, Roland, Gitead i Eld.

„Hoće li ga neko ućutkati!" povikao je Dinki. Oj je zalajao.

„Manite se Roda, uhvatite Šimija za noge!" prasnuo je Ted. „Držite ga dobro!"

Dinki se bacio na kolena i zgrabio Šimija za noge, jedna je bila bosa, na drugoj je još nosio apsurdne gumene opanke.

„Oje, ućuti!" rekao je Džejk. Bambur ga je poslušao. Posmatrao ih je raširenih nogu, trbuha priljubljenog uz tlo i nakostrešenog krzna. Izgledao je dvaput veći nego obično.

Roland je čučnuo kraj Šimijeve glave. Oslonio je podlaktice na prljavi pod pećine i prislonio usne uz Šimijevo uvo. Šaputao je. Suzana gotovo ništa nije razumela zbog Rodovog falsetnog buncanja, ali je čula Vil Dilborn iz davnih dana, Sveje u redu i - učinilo joj se - odmori se.

Šta god da je pričao, dejstvovalo je. Šimi se postepeno smirio. Dinki je pustio zglobove nekadašnjeg služinčeta, spreman da ih ponovo zgrabi ako Šimi počne s bacakanjem. Mišići oko Šimijevih usana su se opustili, a vilica otvorila. Parče drveta nije ispalo iz usta. Labavo je visilo, kao da je vezano nevidljivom niti. Suzana ga je oprezno izvadila. S nevericom je posmatrala krvlju oivičene rupe, u mekom drvetu.

Neke su bile dublje od centimetra. Jezik mu je palacao u uglu usana. Podsećao je na dremijivog Oja na sijesti, opruženog na leđima, raširenih nogu uperenih na sve četiri strane sveta.

Samo je mahnito brzo, aukcionarsko brbljanje Roda remetilo tišinu, udruženo s dubokim režanjem iz Ojevog grla. Bambur je zaštitnički stao pored Džejka, posmatrajući pridošlicu mrkim pogledom.

„Ućuti i budi miran", rekao je Roland Rodu. Dodao je par reči na nepoznatom jeziku.

Rod se ukočio u pola pokreta, ruku uzdignutih iznad glave. Zurio je u Rolanda. Edi je primetio da mu je jedna strana nosa pojedena. Umesto nosa imao je otvorenu ranu, crvenu kao zrela jagoda. Rod je pokrio oči izgrebanim, prljavim dlanovima, kao da je revolveraš preterano sjajan da bi ga posmatrao. Pao je postrance i privukao kolena uz bradu, uz glasni prdež.

„Harpo govori", rekao je Edi. Suzana je morala da se nasmeje uspešnoj šali. Zavladala je tišina narušena jecajem vetra, slabim zvukom muzike iz Devar-Toa i dalekom grmljavinom, tako sličnom zvuku kotrljajućih, suvih kostiju.

2

Šimi je pet minuta kasnije otvorio oči. Ustao je i pogledao oko sebe. Delovao je smeteno, kao osoba koja ne zna gde je, niti zašto je i kako tu dospela. Pogled mu se zaustavio na Rolandu. Osmeh je obasjao Šimijevo neveselo, izmučeno lice.

Roland mu je uzvratio istom merom i raširio ruke. „Hoćeš li doći k meni, Šimi? Ako nećeš, ja ću doći k tebi."

Dopuzao je do Rolanda od Gileada na rukama i nogama. Tamna prljava kosa padala mu je u oči. Spustio je glavu na Rolandovo rame. Suzana je odvratila pogled. Osetila je neprijatno peckanje, prethodnicu suza u očima.

Šimi je, nedugo potom, sedeo naslonjen na zid pećine, na ćebetu koje je pokrivalo Suzanin krstareći tricikl iza leđa. Edi ga je ponudio gaziranim pićem, ali je Ted rekao da je voda bolje rešenje. Šimi je iskapio prvu bocu perijea u jednom gutljaju. Sad je ispijao drugu. Svi osim Teda poslužili su se instant kafom. Popio je limenku nozale.

„Nije mi jasno kako možeš da piješ to đubre", rekao je Edi. „O ukusima se ne raspravlja, reče starac i poljubi kravu", odgovorio je Ted. Samo dete Roderikovo ništa nije pilo. Ležalo je tamo gde su ga ostavili, na ulazu u pećinu, sa rukama preko očiju. Drhtalo je.

Ted je pregledao Šimija između prve i druge flaše vode. Izmerio mu je puls, pregledao usta i opipavao lobanju tragajući za naprslinama. Povremeno bi ga pitao da li ga boli. Šimi je trezveno odmahnuo glavom, ne skidajući pogled s Rolanda. Opipao je i rebra („Golicaš me, sai, tek da znaš", rekao je nasmejani Šimi), nakon čega ga je proglasio zdravim kao dren.

Edi je savršeno jasno video Šimijeve oči. Gasna lampa je prosipala svetlost po teleportovom licu. Tedova izjava je bila laž, dostojna predsednika.

Suzana je spremala novu turu jaja u prahu i mlevenog mesa. (Roštilj je opet progovorio: „Opet isto, a?" pitao je radosnim glasom.) Edi je presreo Dinkijev pogled i rekao, „Hoćeš li da se prošetamo, dok Suzi spremi obrok?"

Dinki je pogledao Teda, koji je klimnuo. „Kako hoćeš. Danas imamo malo više vremena, ali to ne znači da ga možemo traćiti." „Znam šta želiš da kažeš", rekao je Edi.

3

Vetar se pojačao. Nije doneo osveženje. Okolina je zaudarala jače no ikad. Edi je, u srednjoj školi, posetio rafineriju u Nju Džerziju. Do danas je mislio da ništa gore neće omirisati u životu. Dve devojčice i tri dečaka su povratili. Vodič se glasno nasmejao i rekao, „Imajte na umu da je ovo miris novca - to pomaže." Pert nafta i gas će ipak ostati večiti šampioni, ali samo zato što ovaj miris nije tako snažan. Kad smo već kod toga, zašto je pomislio na Pert naftu i gas? Nije znao odgovor. To najverovatnije i nije važno, iako sećanja na ovoj strani oživljavaju na neobičan način. Samo što „oživljavanje" nije dobar izraz, zar ne?

„Odjekuju", promrmljao je Edi. „Eto šta rade."

„Šta kažeš, ortak?" pitao je Dinki. Stajali su na stazi, posmatrajući daleke zgrade plavih krovova, isprepletane zapuštene železničke šine i savršeno seoce ispod njih. Delovalo je savršeno, sve dok ne uočite trostruke redove žice. Kroz treći red je prolazila struja dovoljno snažna da ubije čoveka.

„Ništa", odgovorio je Edi. „Kakav je to miris? Imaš li pojma?"

Dinki je odmahnuo glavom. Pokazao je iza zatvorskog kompleksa u pravcu koji je možda bio istok. „Znam samo da tamo ima nečeg otrovnog", rekao je. „Jednom sam pitao Finlija šta je to. Rekao mi je da su se tamo nekad uzdizale fabrike, Pozitroniksova zdanja. Da li vam je to ime poznato?"

„Jeste. Ali ko je Finli?"

„Finli O'Tego je glavni bezbednjak, najvažniji Prentisov čovek. Zovu ga i Lasica. On je tahin. Kakav god plan da smislite, neće se ostvariti ako s njim ne izađete na kraj. On je prepreka na vašem putu. Radovaću se kao da je praznik, kad zagrize prašinu. Kad smo već kod toga, moje kršteno ime je Ričard Ernšou.

Đavolski mi je drago što smo se upoznali." Edi je žestoko protresao pruženu ruku.

„Ja sam Edi Din. Poznat i kao Edi od Njujorka, u krajevima zapadno od Pekosa. Žena je Suzana, moja supruga."

Dinki je klimnuo. „Uh-uh. Dečak se zove Džejk. I on je od Njujorka."

„Džejk Čembers, blagodarim. Slušaj, Riči..."

„Pozdravljam taj potez", rekao je rušilac, uz osmeh, „ali sam predugo Dinki, da bih to sad menjao.

Mogao sam i gore proći. Neko vreme sam rintao u Super Sarv supermarketu sa momkom od dvadeset i nešto godina poznatim kao JJ. Jebeni Blu Džej. Ljudi će ga tako zvati i kad navrši osamdesetu, bez obzira na to što će ići okolo s kesicom za pišanje."

„ Ako ne budemo hrabri, srećni i umešni", rekao je Edi, „niko neće navršiti osamdesetu. Ni u ovom, ni u bilo kom svetu."

Dinki je reagovao zatečeno i turobno. „Imaš pravo."

„Momak kog je Roland poznavao loše izgleda", rekao je Edi. „Da li si mu video oči?'

Dinki je klimnuo, turobniji nego ikad. „Mislim da se ove kapljice krvi u beonjačama zovu petaši, tako nešto." Edi se čudio Dinkiju. Govorio je kao da se pravda: „Ne znam da li se baš tako kaže."

„Kako godi ih zvali, ne izgledaju dobro. Kad se samo setim kako se bacakao po prašini..."

„Mogao bi da budeš pažljiviji u izboru reči", prokomentarisao je Dinki.

Edi nije davao pet para na kićeno izražavanje. „Da li mu se to i ranije dešavalo?*"

Dinki je skrenuo pogled. Gledao je u nervozna stopala. Ediju nije trebao bolji odgovor.

„Koliko puta mu se to desilo?" Edi se nadao da ne zvuči usplahireno. Šimi je imao dovoljno krvavih tačaka na beonjačama da čovek pomisli da je neko nadrobio papriku u njih, da i ne pominjemo krupnije mrlje u uglovima očiju.

Dinki je podigao četiri prsta, ne gledajući u sagovornika.

„Četiri puta?"

„Jesje", rekao je Dinki. Nije skidao pogled s nervoznih opanaka. „Prvi je dobio kad je poslao Teda u Konektikat 1960. godine. Stekao sam utisak da se tom prilikom nešto u njemu iskidalo." Podigao je pogled, pokušavajući da se osmehne. „Juče se nije onesvestio, iako je preneo nas trojicu u Devar."

„Da vidimo da li sam te dobro razumeo. U tom zatvoru slobodno upražnjavate kojekakve grehe, ali je samo jedan smrtonosan: teleportacija."

Dinki je oklevao s odgovorom. Za tahine i kan-toe važila su stroža pravila. Oni su mogli biti izgnani ili lobotomizovani iz brojnih razloga, uključujući greške poput nebrige, maltretiranja ili nasilja nad rušiocima. Čuo je da je neki nišči čovek silovao rušioca, smatrajući to delom procesa postajanja.

Prekršilac je tvrdio da mu se Grimizni Kralj lično obratio u snu, naredivši mu da počini to delo. Kan-toi je osuden na smrt. Rušioci su pozvani da prisustvuju njegovom pogubljenju (hitac u glavu), obavljenom nasred plezentvilske glavne ulice.

Dinki je prepričao ovaj događaj i priznao Ediju da, što se rušilaca tiče, teleportacija jeste jedini smrtni greh. Bar onaj za koji on zna.

„Šimi je teleport", zaključio je Edi. „Vi mu pomažete - olakšavate mu, da se posluži Tedijevim izrazom - i pokrivate ga, doterivanjem izveštaja..."

„Nemaju pojma kako lako sređujemo njihovu telemetriju", rekao je Dinki, s gotovo trijumfalnim osmehom. „Ortak, šokirali bi se da znaju šta možemo da uradimo. Najviše pazimo da ne preteramo s intervencijama."

Edi nije mario za detalje. Imali su uspeha, to je sve. Šimi je delotvoran... ali koliko dugo?

„...on to izvodi", zaključio je Edi. „Šimi."

„Jakako."

»Bez njega ništa."

„Jakako."

Edi je mislio na dva neodložna zadatka: oslobodenje rušilaca (ili njihovo pogubljenje, ako ih drugačije ne mogu zaustaviti) i spasavanje pisca od smrti pod točkovima kamioneta u popodnevnoj šetnji. Roland je mislio da mogu izvesti i jedan i drugi. To ne mogu postići, ako se bar dva puta ne posluže Šimijevim teleportskim umećem. Njihovi posetioci, posle današnjeg savetovanja moraju nazad, u prostor opasan trostrukom žicom. To je treće prebacivanje.

„Kaže da ga ne boli", objasnio je Dinki. „Ako se zbog toga brineš."

Iz pećine se razlegao radosni smeh. Šimi se povratio. Doručkovao je. Svi su bili dobro raspoloženi.

„Ne brinem se zbog toga", rekao je Edi. „Kako Ted objašnjava ono što se dešava Šimiju prilikom teleportacije?"

„Misli da napor izaziva krvarenje u mozgu", odgovorio je Dinki bez oklevanja. „Sićušne udare na površini mozga." Demonstrirao je ideju kuckajući po različitim mestima na lobanji. „Bong, bong, bong."

„Svaki put je sve gore? Tako je, zar ne?"

„Grdno se varaš, ako misliš da je skakutanje okolo moja ideja."

Edi je podigao ruku kao saobraćajac. „Ne, nikako. Samo pokušavam da shvatim šta se dešava." I da proračunam šanse za uspeh.

„Mrzim da ga koristim na taj način!" otelo se Dinkiju. Trudio se da ne podiže glas, da ga ovi u pećini ne bi čuli. Edi ni za trenutak nije verovao da preteruje. Njegov sagovornik je bio duboko uznemiren. „On se ne buni. Hoće da radi. Meni je još teže zbog toga. Kako samo posmatra Teda..." Slegnuo je ramenima.

„Kao pas koji guta pogledom najboljeg gazdu u univerzumu. Siguran sam da si primetio, kako na isti način posmatra i vašeg dinha."

„Čini to zbog mog dinha", rekao je Edi, „što ima smisla. Možda nećeš verovati, Dinki, ali..."

„Ti veruješ."

„U potpunosti. Stigli smo do zbilja važnog pitanja: Da li Ted naslućuje koliko Šimi može izdržati, s obzirom na to da sad može računati na veću pomoć?"

Koga nastojiš da odobrovoljiš, braco? Iznenada se oglasio Henri, odnekud iz njegove glave. Bio je ciničan kao uvek. Njega ili sebe?

Dinki je posmatrao Edija kao da misli da je ovaj lud ili bar malčice blesav. „Ted je radio kao računovođa, ponekad i kao učitelj. Nije se ustezao ni od nadničenja, kad nije bilo boljeg posla. On nije lekar."

Edi nije odustajao. „Šta on misli?"

Dinki je zastao. Vetar je duvao, noseći sladunjavu muziku preko pustinje. Iz tame bi se povremeno razlegla grmljavina. Konačno je rekao: „Tri ili četiri puta... Treba imati na umu da su posledice sve ozbiljnije. Možda samo dvaput. Ni to nije sigurno, je 1' jasno? Može pasti kao pokošen od moždanog udara kad sledeći put pokuša da provrti rupu."

Edi je pokušao da smisli još jedno pitanje, ali uzalud. Poslednji odgovor ga je manje-više zadovoljio. Rado se odazvao Suzaninom pozivu da uđe u pećinu.

4

Šimi Ruiz je doručkovao s probuđenim apetitom. Obasipali su ga hranom. Svi su u tome videli dobar znak. Krvave mrlje u očima bile su jasno vidljive, iako su malo izbledele.

Edi se pitao šta će stražari u Plavom nebu zaključiti ako ih primete i da li Šimi može nositi naočari za sunce, a da ne probudi ničiju sumnju.

Roland je podigao Roda na noge. Razgovarao je s njim u zadnjem delu pećine. Tako je bar izgledalo.

Revolveraš je pričao, dok je Rod slušao, povremeno bacajući stidljive poglede na Rolandovo lice. Ediju je to zvučalo kao nerazgovetno brbljanje. Uspeo je da razazna par reči: Ševin i Šejven. Roland ga je propitivao o pripadniku njegovog roda kog su videli kako se tetura sporednim putem u Lovelu.

„Kako se zove?" Edi je pitao Dinkija i Teda, po drugi put, puneći tanjir.

„Zovem ga Čaki", rekao je Dinki. „Podseća me na lutku iz jednog horor filma."

Edi se nasmejao. „Dečja igra, tako je. Gledao sam ga. Film je snimljen posle tvog kada, Džejk, i mnogo posle tvog, Suzela." Zdepasti, pegavi obrazi i plave oči odgovarali su lutki iz filma, ali ne i Rodova kosa.

„Misliš da može čuvati tajnu?"

„Moći će, ako ga niko ne bude pitao", rekao je Ted. Edi to nije smatrao zadovoljavajućim odgovorom.

Roland je, posle pet minuta razgovora, delovao zadovoljno. Pridružio se ostalima. Čučnuo je - bez problema, nakon što su mu se zglobovi razgibali - obrativši se Tedu. „Momak se zove Hejlis od Šejvena.

Da li će nekom nedostajati?"

„Teško", rekao je Ted. „Rodovi cunjaju oko kapije iza spavaonica, u nialim grupama. Traže posao.

Uglavnom skupljaju đubre i nose teret. Za uzvrat dobijaju hranu i piće. Niko neće primetiti njegovo odsustvo."

„Dobro je. Hteo bih da znam, koliko dugo traje dan? Da li od jednog do drugog jutra protekne dvadeset četiri sata?"

Ted se iskreno zamislio. Oklevao je s odgovorom. „Protekne čitavih dvadeset pet sati", rekao je. „Možda i nešto više. Vreme usporava, bar s ove strane. Mišljenja sam da se razlika između svetova povećava, naporedo sa slabljenjem Zraka. To je samo jedna od tačaka u kojoj se ispoljava pojačana napetost."

Roland je s razumevanjem klimnuo. Suzana mu je ponudila hranu. Odbio je, odmahnuvši glavom, uz par reči zahvalnosti. Rod je sedeo na sanduku, posmatrajući izranavljena stopala. Edi se iznenadio, gledajući kako Oj prilazi došljaku. Još više se iznenadio kad je bambur dozvolio Čakiju (ili Hejlisu) da ga pomazi po glavi, deformisanom, kandžastom šakom.

„Da li tokom jutra postoji period u kom su stvari malo... ne znam kako da kažem..."

„Malo neorganizovane?" nadovezao se Ted.

Roland je klimnuo.

„Da li si malopre čuo trubu?" pitao je Ted. „Trenutak pre našeg dolaska?"

Svi su odmahnuli glavom.

Ted nije delovao iznenađeno. „Svi ste čuli muziku, je 1' tako?"

„Tako je", relda je Suzana, ponudivši Teda novom limenkom nozale. Prihvatio je i sa zadovoljstvom otpio gutljaj. Edi se trudio da suspregne drhtavicu.

„Hvala vam, gospoja. Truba je signal za smenu straže. Muzika počinje odmah nakon toga."

„Mrzim tu muziku", zlovoljno je progundao Dinki.

„ Ako trenutak smanjene pažnje uopšte i postoji", nastavio je Ted, „to je taj."

„U koliko sati svira truba?" pitao je Roland.

Ted i Dinki razmeniše nesigurne poglede. Dinki je podigao osam prstiju, upitno uzdigavši obrve. Laknulo mu je kad je Ted klimnuo, bez trunke oklevanja.

„Tako je, u osam sati", rekao je Ted. Nasmejao se, pre no što je žustro i cinično protresao glavom. „Ne zaboravimo da je osam sati relativna veličina u svetu u kom zatvor uvek stoji upravljen ka istoku koji nije istok, a ponekad je jugoistok."

Roland je bitisao u raspadnutim svetovima, mnogo pre no što je Ted Bratigan snevao o Algul Sjentu. Nije ustuknuo pred činjenicom da se nekad čvrste i pouzdane činjenice ubrzano deformišu. „Nekih dvadeset pet časova od sada", rekao je Roland. „Manje-više."

Dinki je klimnuo, „Ne zavaravaj se i ne očekuj posvemašnju zbrku. Svi znaju svoje mesto i svi idu k njemu. To su stare kuke."

„Ipak", zaključio je Roland, „to je najbolji trenutak." Pogledao je u pravcu starog prijatelja iz Mehisa.

Prizvao ga je sebi.

5

Šimi je odložio tanjir, bez oklevanja. Prišao je Rolandu i stisnuo pesnicu. „Živeo, Rolande, Vil Dilborne iz davnih dana."

Revolveraš je uzvratio pozdrav, nakon čega se okrenuo Džejku. Dečak ga je zbunjeno pogledao. Roland mu je dao znak glavom da priđe. Džejk i Šimi su posmatrali jedan drugog, dok je revolveraš čučao između njih. Činilo se da ne gleda u njih.

Džejk podiže ruku k čelu.

Šimi mu uzvrati pozdrav.

Dečak je spustio pogled ka Rolandu i rekao, „Šta želiš?"

Roland nije odgovorio, nastavio je da posmatra ulaz u pećinu, kao da je pronašao nešto zanimljivo u naizgled beskrajnoj tmini. Džejk je znao šta se od njega očekuje, kao kad je upotrebio dodir za čeprkanje po Rolandovom umu (što bez poziva ne bi učinio). Stigli su do raskrsnice. Džejk je predložio da pitaju Šimija, kojim putem im valja ići. To mu se, bog te pita zašto, u jednom trenutku učinilo kao sjajna ideja.

Dečak se, posmatrajući to iskreno, ne preterano bistro lice krvavih očiju, pitao šta ga je nateralo da tako nešto predloži i zašto mu niko - očekivao je da to bude Edi, zato što je zadržao pribranost uprkos svemu što su prošli - nije rekao da je predaja njihove budućnosti u ruke Šimija Ruiza glupa ideja. Drugari iz Pajpera bi rekli da je totalno trula. Roland sad od Džejka zahteva da postavi pitanja koja je sam predložio, zato što veruje da postoje lekcije koje se daju naučiti čak i u senci vešala. Šimijev odgovor će ga, nesumnjivo, predstaviti kao kolebljivu i praznovernu osobu. I pored svega, zašto ne pitati? Zašto ne učiniti nešto što se, u suštini, ne razlikuje od bacanja novčića? Džejk je možda stigao do kraja kratkog ali neporecivo zanimljivog života, do mesta na kom postoje magična vrata, mehanička posluga, telepatija (za koju je i sam donekle sposoban), vampiri i hibridni paukovi. Zašto ne prepustiti izbor Šimiju? Morali su da pođu nekim putem. Ne mari da ispadne budala pred drugovima. Sem toga, pomislio je, ako sad nisam među prijateljima, nikad neću ni biti.

„Šimi", rekao je. Nije imao kud, iako je pogled na te krvave oči budio užas. „Krenuli smo u potragu. To znači da moramo delati. Mi..."

„Morate spasti Kulu", rekao je Šimi. „Moj stari prijatelj namerava da ude u nju. Hoće da se popne do vrha i vidi šta ima da se vidi. Sledi obnova, možda pogibija ili i jedno i drugo. Nekada se predstavljao kao Vil Dirborn. Za mene će to i ostati."

Džejk je bacio pogled na Rolanda. Revolveraš je još uvek čučao, pogleda upravljenog u tamu izvan pećine. Izgledao je bledo i neobično.

Nestrpljivo je vrteo prst.

„Da, od nas se očekuje da spasimo Mračnu Kulu", složio se Džejk. Delimično je razumeo Rolandovu žudnju da je vidi i prodre u nju, čak i ako bi mu to donelo smrt. Šta će pronaći u središtu vaseljene?

Kakav čovek (ili dečak) može da se odupre znatiželji, kad jednom postavi to pitanje?

Čak i ako pogled na to može doneti ludilo?

„Pre posete Kuli, moramo obaviti dva posla. Jedan od njih iziskuje povratak u naš svet i spasavanje pisca koji pripoveda našu priču. O drugom smo već raspravljali, reč je o oslobođenju rušilaca", poštenje mu je nalagalo da nastavi, „ili sprečavanje njihovog rada. Da li me razumeš?"

Šimi je ćutao. Zagledao se u mračnu prazninu, baš kao Roland. Džejk je pomislio da je u hipnotičkom transu. Nastavio je i pored sve nelagodnosti. Stigao je do presudnog pitanja. Nije imao kud, do da nastavi dalje.

„Pitanje je, koji posao valja prvo obaviti? Jasno mi je da spasavanje pisca deluje kao lakši zadatak, zato što nas... koliko mi znamo... niko neće sprečavati... ali postoji mogućnost da... pa..." Dečak nije hteo da kaže Postoji mogućnost da će te teleportacija ubiti, što je dovelo do iznuđene pauze.

Na trenutak mu se učinilo da neće dobiti odgovor. Kolebao se da li da nastavi s propitivanjem, ali je nekadašnji salunski poslužitelj progovorio. Nije gledao u njih, već u mračnu stvarnost Zemlje Gromova izvan pećine.

„Prošle noći sam usnio san", reče Šimi od Mehisa kome su tri mlada revolveraša iz Gileada nekad davno spasila život. „Sanjao sam da sam se vratio u Putnikov odmor, samo što Koral nije bila tamo, kao ni Stenli, Peti ili Šeb - pijanista. Bio sam sam. Čistio sam pod i pevušio „Bezbrižnu ljubav". Začuh škripu šarki na ulaznim vratima. Bio je to prepoznatljiv zvuk od kog..."

Džejku nije promaklo kako Roland klima glavom, sa slabašnim smeškom na usnama.

„Podigao sam pogled", nastavio je Šimi, „i ugiedao ovog dečaka." Bacio je brz pogled na Džejka i odmah zatim pogledao na ulaz u pećinu. „Izgledao je baš kao ti, mladi sai, baš tako, kao tvoj brat blizanac.

Okrvavljeno lice i izbijeno oko kvarili su utisak. Vidno je šepao. Ličio je na otelotvorenje smrti, baš tako. Strašno me je uplašio. Bio je to mučan i tužan prizor. Nastavio sam da metem pod, u nadi da dečak neće obratiti pažnju na mene. Molio sam se da me neće opaziti i da će otići, tamo odakle je i došao."

Džejku je ova priča zvučala poznato. Da li je to efekat već viđenog? Da li je on bio taj okrvavljeni dečak?

„Ali, gledao je pravo u tebe..." promrmljao je Roland. Još uvek je čučao, još uvek je zurio u pomrčinu.

„Jašta, Vile Dilborne iz davnih dana, gledao je pravo u mene, baš tako. Rekao je 'Zašto me povreduješ, kad te toliko volim? Ništa drugo ne mogu činiti ni hteti. Od ljubavi sam satkan, njome se hranim i..."'

„I s njom se družim", promrmljao je Edi. Suza mu je kanula iz oka, načinivši tamnu mrlju na tlu pećine.

„'...i s njom se družim. Zašto si me posekao, ojadio i unakazio moje lice? U davna vremena, pre no što je svet krenuo dalje, gajih samo ljubav za tvoju lepotu, baš kao i ti za moju. Sad si me izgrebao noktima.

Nakapao si mi živu u nos, napujdao si zveri na meni, eto šta si učinio. Počastile su se mojim mesom. Kantoi se skupljaju oko mene, nemam mira od njihovog smeha. Ipak te volim. Služiću te i obnoviti magiju, ako mi dozvoliš, zato što je moje srce tako ustrojeno kad sam se digao iz Prima. Nekada bejah snažan, koliko i lep. Danas je moja snaga na izmaku."'

„Plakao si", rekla je Suzana. Džejk je pomislio: Naravno. I sam je plakao, baš kao i Ted, baš kao i Dinki Ernšou. Samo su Rolandove oči ostale suve. Revolveraš je bio bled, neverovatno bled.

„Plakao je", rekao je Šimi (suze si mu tekle niz obraze, baš kao u snu), „i ja sam ridao. Sijao je kao jarko sunce. Rekao je, 'Ako bi mučenje prestalo, mogao bih se oporaviti - ako ne po izgledu, onda po snazi..."'

„Moj kes", rekao je Džejk. Izgovorio je tačno, iako nikad nije čuo tu reč. „'...i moj kes. Još jedna nedelja... možda pet dana... ili čak tri... pa će biti prekasno. Umreću. Sva srca će stati kad ljubav napusti svet.

Prenesi im moju ljubav, prenesi im moj bol, prenesi im moju nadu, koja jošte živi. To je sve što imam i sve što tražim.' Dečak se, posle tih reči, okrenuo i izašao napolje. Vrata su ponovo zaškripala. Škriiiip."

Posmatrao je Džejka. Smešio se kao da se malopre probudio. „Ne mogu odgovoriti na tvoje pitanje, sai."

Prineo je pesnicu čelu. „Nemam bogzna koliko mozga, ovde gore - samo paučine. Kordelija Delgado mi je to rekla. Mislim da je imala pravo."

Džejk nije odgovorio. Izgubio se. Sanjao je istog, unakaženog dečaka, ali ne u salunu, već u parku Gejdž, tamo gde je video Čarlija Ćuf-Ćufa. Usnio ga je prošle noći. Siguran je u to. Zaboravio je čitav san. Ne bi ga se setio da im Šimi nije ispričao svoj. Da li su Roland, Edi i Suzana usnili svoju verziju tog sna? Jesu.

Video je to na njihovim licima. Nije mu promaklo da su Ted i Dinki bili potreseni, ali i pomalo zbunjeni.

Roland je ustao, držeći se za kuk. Rekao je, „Blagodarim, sai Šimi, izuzetno si nam pomogao."

Šimi se nesigurno osmehnuo. „Kako to misliš?"

„Ne sekiraj se, dragi moj." Revolveraš se obratio Tedu. „Izaći ću nakratko, s mojim prijateljima. Moramo popričati antet."

„Naravno", rekao je Ted i odmahnuo glavom, kao da nastoji da se pribere.

„Požurite, ako držite do mog duševnog mira", rekao je Dinki. „Verovatno nam ne preti opasnost, ali ne želim da čačkam mečku."

„Da li vam je neophodan za povratak?" pitao je Edi, klimajući u pravcu Šimija. Ovo je retoričko pitanje, kako bi se inače vratili?

„Pa, jašta je, ali..." počeo je Dinki.

„U tom slučaju preterano rizikujete." Edi, Suzana i Džejk su nakon toga pošli za Rolandom i napustili pećinu. Oj je ostao unutra, u društvu novog prijatelja, Hejlisa od Šejvena. Džejk se malo uznemirio zbog toga. Nije bio ljubomoran, već zabrinut. Kao da vidi znak, koji bi neko mudriji od njega -recimo Maniji - lako protumačili. Da li želi da ga protumači?

Teško.

6

Zaboravila sam na svoj san, sve dok nisam čula za njegov", rekla je Suzana, „verovatno ga se nikad ne bih setila, da ga nije ispričao."

„Jašta", oglasio se Džejk.

„Lepo ga se sećam", nastavila je. „Bila sam na stanici podzemne železnice, kad je taj dečak sišao niz stepenice..."

Džejk je rekao, „Bio sam u parku Gejdž..."

„Ja sam bio na igralištu na Aveniji Marki, tamo gde sam s Henrijem igrao jedan na jedan", rekao je Edi.

„Dečak krvavog lica je, u mom snu, nosio majicu s natpisom SVE SAMI PUNI POGOCI..."

„...NA SREDNJESVETSKIM STAZAMA", završio je Džejk. Edi ga je počastio smetenim pogledom.

Džejk to nije primetio. Mislio je na nešto drugo. „Pitam se da li Stiven King koristi snove pri pisanju.

Znate, možda ih upotrebljava kao kvasac za narastanje zapleta."

Na ovo pitanje, niko nije imao odgovor.

„Rolande?" pitao je Edi. „Gde si ti bio u snu?"

„U Putnikovom odmoru, gde bih drugo? Zar nisam, nekada davno, tamo bio sa Šimijem?" I s davno nestalim prijateljima, mogao je dodati, ali nije. „Sedeo sam za omiljenim stolom Eldreda Džonasa. Igrao sam gledaj me."

Suzana je tiho dodala, „Dečak u snu je Zrak, zar ne?"

Roland je klimnuo. Džejk je shvatio da im je Šimi ipak dao traženi odgovor.

„Ima li još pitanja?" oglasio se Roland.

Njegovi prijatelji su jedan za drugim, odmahnuli glavom.

„Mi smo katet", rekao je Roland, složno su odgovorili: „Mi smojedno od mnoštva."

Roland je časak oklevao, posmatrajuči ih - činilo se da duboko procenjuje njihova lica - zatim ih je poveo unutra.

„Šimi", rekao je.

„Da, sai! Da, Rolande, Vil Dilborne iz davnašnjih dana!"

„Spasićemo dečaka o kom si pričao. Nateraćemo zle ljude da prestanu da ga povreduju."

Šimi se zbunjeno nasmejao. Zaboravio je na dečaka iz sna. „Dobro je, sai. To je veoma dobro!"

Roland je usmerio pažnju na Teda. „Smestite ga u postelju, nakon što vas prebaci. Zaštitite ga, u najvećoj meri, ako bi ležanje u postelji moglo privući neželjenu pažnju."

„Skinućemo ga sa spiska zbog prehlade, što će ga udaljiti od radne sobe", složio se Ted. „Prehlade su česte u ovom delu sveta. Morate shvatiti da nema garancije. Možda će nas vratiti nazad i..." Pucnuo je prstima.

Začuo se smeh. Šimi ga je imitirao, samo što je pucnuo s obe ruke. Suzana je odvratila pogled. Bilo joj je muka.

„Znam", rekao je Roland. Iako je zvučao za nijansu drugačije, svaki član kateta je znao da je dobro što se savetovanje primiče kraju. Revolveraš je bio na ivici nerava. „Odvojite ga od ostalih, čak i ako mu bude bolje. Uskoro će nam biti potreban. Uzgred budi rečeno, hvala vam na oružju."

„To je dobro oružje", složio se Ted, „ali, da li je dovoljno dobro da zbriše šezdeset humića, kan-toa i tahina?"

„Da li ćete vas dvojica stati uz nas, kad borba počne?" pitao je Roland.

„Sa najvećim zadovoljstvom", rekao je Dinki, uz neopisivo gnusni osmeh.

„Hoćemo", rekao je Tedi. „Možda imam još jedno oružje. Da li ste preslušali moje trake?"

„Jesmo", odgovorio je Džejk.

„U tom slučaju znate priču o kradljivcu novčanika."

Čitav ka-tet je klimnuo.

„Šta je s tom devojkom?" pitala je Suzana. „Opisao si je kao tvrd orah. Šta je s Tanjom i njenim momkom ili mužem, ako se tako može reći?"

Ted i Dinki su izmenjali kratki, kolebljivi pogled. Istovremeno su odmahnuli glavom.

„Možda nekada", rekao je Ted. „Ali ne više. Sad je udata. Sad samo misli na maženje s momkom."

„I na rušenje", dodao je Dinki.

„Zar ne shvataju..." Nije mogla da završi. Patila je zbog Šimijevog, a ne svog sna. Izgrebao si me noktima, rekao mu je dečak u snu. Dečak nekad beše divan.

„Ne žele da shvate", ljubazno joj je rekao Ted. Uočio je turobni izraz na Edijevom licu i odmahnuo glavom. „Neću vam dozvoliti da ih mrzite zbog toga. Vi ćete, mi ćemo možda morati da ubijemo nekolicinu, ali vam neću dozvoliti da ih mrzite. Nisu zanemarili činjenice zbog pohlepe ili straha, već u očajanju."

„I zato što je rušenje božanstven osećaj", oglasio se Dinki. I on je gledao Edija. „Baš kao što se i vi božanstveno osećate pola sata nakon pucnjave. Ako znate o čemu govorim."

Edi je uzdahnuo i ćutke zavukao ruke u džepove.

Šimi ih je prenerazio kad je uzeo jedan od brzometnih pištolja i zamahnuo oko sebe. Potraga za Mračnom Kulom bi se tu i završila da je bio pun. „I ja ću se boriti!" povikao je. „Beng, beng, beng! Bum-bum-bum-badum."

Edi i Suzana su polegli po tlu. Džejk se instinktivno bacio ispred Oja. Ted i Dinki su rukama pokrili lica, kao da bi ih to zaštitilo od kiše ojačanih, visoko-kalibarskih tanadi. Roland je pribrano istrgao oružje iz Šimijevih ruku.

„Budi strpljiv, doći će vreme da nam pomogneš", rekao je, „nakon što pobedimo u prvoj bici. Vidiš li Džejkovog bambura, Šimi?"

„Jašta, on je s Rodom."

„Zna da govori. Vidi da li možeš da ga navedeš da progovori neku s tobom."

Šimi se poslušno uputio ka Čaku/Hejlisu, koji je još uvek mazio Oja po glavi. Spustio se na koleno i započeo komunikaciju s Ojem. Hteo je da navede bambura da kaže njegovo ime. Bambur je to odmah učinio, čudesno jasnim glasom. Šimi se nasmejao. Hejlis mu se pridružio. Smejali su se kao dečica iz Kale, skrnava dečica.

Roland se okrenu Dinkiju i Tedu. Stisnute usne preobrazile su se u tanku, crnu liniju.

7

Držite ga podalje od metaka, kad gužva počne." Revolveraš je zaključavao nevidljivu bravu. „Ako izgubimo, njegova dalja sudbina neće biti važna. Ako pobedimo, biće nam potreban bar još jednom, najverovatnije dvaput."

„Gde bismo išli?" pitao je Dinki.

„U ključni svet, Ameriku", rekao je Edi. „U Lovel, gradić u zapadnom Mejnu, u jun 1999. ako nam ondašnje jednosmerno vreme to dozvoli."

„Moje prebacivanje u Konektikat poklapa se s prvim Šimijevim napadima", tiho je progovorio Ted.

„Znate da će mu posle vašeg povratka na američku stranu biti još gore, zar ne? To bi ga moglo ubiti."

Govorio je smirenim tonom. Samo pitam, gospodo.

„Znamo", odgovorio je Roland, „kad kucne čas, objasnićemo mu rizik kojem se izlaže. Pitaćemo ga..."

„Znaš šta, nabij to tamo gde sunce ne sija", rekao je Dinki, podsetivši Edija na samog sebe - onakvog kakav je bio tokom prvih nekoliko sati na obali Zapadnog mora, zbunjen, nadrndan i u krizi zbog nedostatka heroina - našao se u već viđenoj situaciji. „Da si mu rekao da se polije benzinom i zapali, pitao bi te imaš li šibicu. On misli da si Hrist na biskvitu."

Suzana je čekala Rolandov odgovor sa mešavinom straha i znatiželje. Nije ga dočekala. Revolveraš je nemo zurio u Dinkija, palčeva zataknutih za opasač.

„Jasno ti je da te mrtvac ne može prebaciti s američke strane", rekao je Ted, pribranijim tonom.

„Preskočićemo tu ogradu, kad stignemo do nje", rekao je Roland. „U meduvremenu nas očekuje niz drugih."

„Drago mi je što ćemo prvo navaliti na Devar-Toi, uprkos riziku", rekla je Suzana. „Tamo se obavlja gnusan posao."

„Tako je, gospoja", otezao je dinki, dodirujući nepostojeći šešir. „To je prikladan izraz."

Tenzija u pećini je splasla. Šimi je naredio Oju da se prevrne, što je bambur smesta učinio. Rod nije skidao široki, blesavi osmeh s lica. Suzana se pitala kad se Hejlis od Šejvena poslednji put nasmejao, na dečji, šarmantni način.

Hteo je da pita Teda, kako da odredi koji je sad dan u Americi. Odlučio se da ne gubi vreme s tim. Znali bi da je Stiven King mrtav. Nije sumnjala u Rolandovu procenu. Piscu zasad ništa ne fali. Bezbrižno traći vreme i dragocenu maštu na besmislene projekte, dok svet zbog čijeg opisivanje je stvoren skuplja prašinu u kutku njegovog uma. Malo se naljutila na njega.

„Kakav ti je plan, Rolande?" pitao je Ted.

„Počiva na dve pretpostavke: da možemo da ih iznenadimo i da ćemo ih pregaziti. Ne verujem da iko očekuje nevolje u poslednjih nekoliko dana, počevši od Pimlija Prentisa pa do najnižih stražarahumića, s ove strane ograde. Nemaju razloga da veruju da će im iko zasmetati u radu, a ponajmanje da će ih napasti. Ako su moje pretpostavke tačne, uspećemo. Ako omanemo, bar nećemo živeti dovoljno dugo da vidimo kidanje Zraka i pad Kule."

Roland je pronašao rudimentarnu mapu Alugua. Rasprostro je po zemlji. Skupili su se oko nje.

„Ovo su železničke šine", rekao je, pokazujući linije označene brojem 10. „Nekoliko pokvarenih lokomotiva i vagona stoje na dvadesetak metara od južne ograde. Takav utisak se dobija pri osmatranju s dvogledom. Imam li pravo?"

„Jašta", reče Dinki i pokaza na najbliže šine. „Mogli bismo reći da je ovo jug - reč je odgovarajuća, baš i kao svaka druga. Jedan zatvoreni vagon na ovim šinama je parkiran veoma blizu ograde, na nekih desetak metara od nje. Na njemu piše SO LINIJA."

Ted je energično klimnuo.

„To je dobar zaklon", rekao je Roland. „Sjajan zaklon." Pokazao je na oblast iza severne ograde kompleksa. „Ovde je čitav niz šupa."

„Nekad su bile pune zaliha", objasnio je Ted, „sad su gotovo prazne. Neko vreme je tamo spavala banda Rodova. Pimli i Lasica su ih pre šest ili osam meseci isterali odande."

„Pune ili prazne, predstavljaju dobar zaklon", rekao je Roland. „Da li je oblast iza i oko njih ravna i bez prepreka? Da li je dovoljno ravna da ova stvar manevriše naprednazad?" Upravio je palac na Suzin krstareći tricikl.

Ted i Dinki su izmenjali poglede. „Neosporno", zaključio je Ted.

Suzana je čekala da vidi da li će Edi protestovati i pre no što prozre Rolandove namere. Nije to učinio.

Dobro je. Već je razmišljala o izboru oružja, o odgovarajućem alatu.

Roland je mirno sedeo, proučavajući mapu. Činilo se da na čudesan način komunicira s njom. Ted mu je ponudio cigaretu. Revolveraš je spremno prihvatio, nakon čega se raspričao. Dvaput je crtao po sanducima za oružje, parčetom krede. Još dva puta je docrtavao strelice na mapi. Jedna je pokazivala u pravcu koji su nazivali sever, a druga na jug. Ted je postavio pitanje, a Dinki još jedno. Šimi i Hejlis su se iza njih igrali s Ojem kao dečaci. Bambur je imitirao njihov smeh sa jezivom preciznošću.

Ted Bratigan se oglasio, kad je Roland završio: „Nameravaš da prospeš reku lcrvi."

„Nego šta, što više to bolje."

„To je opasan zadatak za jednu damu", prokomentarisao je Dinki, posmatrajući Suzanu i njenog supruga.

Čutala je. Ni Edi nije progovorio. Znao je kakvom se riziku izlažu. Shvatio je zašto Roland postavlja Suzi severno od kompleksa. Krstareći tricikl će joj osigurati neophodnu pokretljivost. Što se rizika tiče, bilo ih je šest protiv šezdeset. Protivnika možda ima i više. Naravno da će biti rizika. Naravno da će biti krvi.

Biće krvi i vatre.

„Pokušaću da ponesem što više oružja", rekla je Suzana. U očima joj se ogledao onaj naročiti, Deta Voker sjaj. „Neka imaju radiokontrole, kao avione igračke. Ne znam. Kretaću se đavolski brzo, to je sigurno.

Razliću se kao mast na usijanoj plotni."

„Očekujete li uspeh?" pitao je Dinki, bez okolišanja.

Roland je razvukao usne u turobni osmeh. „Uspećemo."

„Kako možeš da kažeš tako nešto?" pitao je Ted.

Edi se setio Rolandovog stava, pre poziva upućenog Džonu Kelemu. Mogao je odgovoriti na to pitanje, ali nije. Prepustio je tu dužnost dinhu ka -teta, ako bude hteo da je obavi. Prepustiće to zadovoljstvo revolverašu.

„Zato što moramo", rekao je revolveraš. „Nema druge."

JEDANAESTO POGLAVLJE
NAPAD NA ALGUL SJENTO

1

Počelo je sutradan, malo pre no što će jutarnja truba oglasiti smenu straže. Zasviraće muzika. Upaliće se sunce. Rušioci iz noćne smene izaći će na šetalište. Izaći će iz radne sobe na levoj strani, dok će rušioci iz dnevne smene ući na desnoj. Iako je sve išlo uobičajenim tokom, Pimli Prentis je spavao manje od sata prošle noći. I taj sat je proveo u teškim, haotičnim i traumatičnim snovima. Konačno se, negde oko četiri (sat kraj uzglavlja pokazivao je četiri, ali ko je mogao biti siguran i da li je to uopšte važno, nadomak kraja sveta) uspravio i seo na stolicu. Posmatrao je mračno šetalište, pusto izuzev usamljenog, beskorisnog robota. Pokvarena mašina besciljno je mahala sa svih šest ruku po vazduhu i špartala okolo, kao da patrolira. Ono malo preostalih robota svakog dana bili su sve luđi. Vadenje baterija nije bila popularna mera. Neke su bile povezane sa eksplozivnim zamkama, tako da je deaktiviranje povlačilo smrtnu opasnost. Nije imao kud do da se pomiri s njihovom starošću i podseti sebe da će uskoro sve biti gotovo, neka je hvaljen Isus i svemogući Bog Otac. Nekadašnji Pol Prentis otvorio je fioku i izvukao kolt mirotvorac. Položio je oružje na krilo. Prethodni gospodar Huma s njim je pogubio silovatelja Kamerona.

Pimliju je bilo drago što tokom svoje vladavine nije morao da pogubi nikog. Teški, veliki pištolj nudio mu je izvesnu utehu. Nije znao šta će mu uteha u ovo doba noći, naročito kad pomisli da sve ide kako treba.

Istina, bilo je nekih neobičnih očitavanja na onom što Finli i Dženkins, glavni tehničar, zovu dubokom telemetrijom, kao da su instrumenti na dnu okeana, umesto u podrumskoj prostorijici, uz dugu, nisku dvoranu sa preostalom, upotrebljivijom opremom. Pimli je protumačio neprijatni osećaj - po principu što na umu to na drumu kao slutnju neizbežne propasti. Govorio je sebi da se slutnja javila kao reakcija na dedinu poslovicu, stigao je nadomak kuće, mora da povede računa o jajima.

Stigao je do kupatila, gde je spustio poklopac toaletne šolje i kleknuo da se pomoli. Mirovao je, vrebajući promene u atmosferi. Znao je da je neko ušao u kancelariju, iako nije čuo korake. Logika je nagoveštavala ko bi to mogao biti. Pozvao ga je, sklopljenih očiju, s rukama na poklopcu klozetske šolje:

„Finli? Finli O'Tego? Da li si to ti?"

„Aha, šefe, ja sam."

Šta je tražio ovde pre trube? Svi, čak i rušioci, znali su da je Finli Lasica lud za spavanjem. Ali, sve u svoje vreme. Pimli se u tom trenutku bavio Gospodom (iako je uistinu gotovo spavao na kolenima kad ga je duboki instinkt upozorio da više nije sam na prvom spratu upravnikove kuće). Nije valjalo vređati važnog gosta kakav je Gospod Bog. Završio je molitvu -„Podari mi blagoslov, amin!" - pre no što je ustao.

Prokleta leđa su posrtala pod teretom stomačine.

Finli je stao pored prozora. Podigao je mirotvorca ka bledom svetlu. Okretao ga je i obrtao, diveći se delikatnom radu oružara.

„Taj je poslao Kamerona na onaj svet, je 1' tako?" pitao je Finli. „Silovatelja Kamerona."

Pimli je klimnuo. „Vodi računa, sinko. Napunjen je."

„Šestopuc?"

„Osam hitaca! Jesi li slep? Vidiš li koliko je burence, za boga miloga."

Finli nije gubio vreme. Vratio je pištolj Pimliju. „Znam da povučem obarač. Za pištolj mi više i ne treba."

„Jašta, pogotovo kad je napunjen. Šta radiš na nogama, u ovo doba. Zašto me uznemiravaš tokom jutarnje molitve?"

Finli ga je odmerio. „Šta bi rekao kad bih te pitao zašto sam te zatekao u molitvama, obučenog i očešljanog, umesto u pidžami i papučama, s jednim otvorenim okom?"

„Nervozan sam, eto šta je! Kao i ti, uostalom."

Finli se raspoloženo nasmejao. „Pundravci! Marišu te pundravci, đavo ti ne da mira, ne drži te mesto?"

„Tako nešto."

Finli se široko i neiskreno osmehnuo. „To mi se dopada! Baš mi se dopada! Pundravci! Napali te pundravci"

„Ne kaže se tako", rekao je Pimli. „Marišu me pundravci, eto kako se kaže."

Finlijev osmeh je izbledeo. „I ja imam pundravce. Đavo mi ne da mira. Ne drži me mesto."

„Šta je, da nema još neobičnih očitavanja na dubokoj telemetriji?"

Finli je slegnuo ramenima i klimnuo. Problem s dubokom telemetrijom je što niko od njih ne zna šta ona zapravo prati. Možda je reč o telepatiji ili (bože me sačuvaj) teleportaciji. Možda prati potrese u tkivu realnosti - predznake skorašnjeg kidanja Medveđeg zraka. Ne znam i ne mogu znati. Jedno je sigurno, nekada zapostavljena i tiha aparatura oživela je u proteklih četiri meseca.

„Šta Dženkins kaže?" pitao je Pimli. Gurnuo je kolt u futrolu pod pazuhom, automatskim pokretom. Nije bio siguran da li želi da čuje odgovor, niti da šef obezbeđenja želi da ga saopšti.

„Dženkins se ponaša po principu što na umu, to na drumu. Pri tom je veoma maštovit", odgovorio je O'Tego nervozno slegnuvši ramenima. „Zašto bi ga pitao za mišljenje kad ne zna šta znače simboli na brojčanicima duboke telemetrije i na širokim ekranima?"

„Polako", rekao je Pimli, spustivši ruku na rame svog šefa obezbeđenja. Iznenadio se (i pomalo uplašio) kad je osetio blago podrhtavanje mesa ispod Finlijeve kvalitetne košulje. Drhtao je. „Polako, momče!

Samo sam pitao."

„Ne mogu da spavam. Ne mogu da čitam. Ne mogu ni da tucam", rekao je Finli. „Sve sam pokušavao, Gana mi! Pođi do kuće Damli sa mnom, molim te, i pogledaj prokleta očitavanja. Možda će ti nešto pasti na pamet."

„Ja sam zapovednik, a ne tehničar", prokomentarisao je Pimli, na putu ka vratima. „Ipak, kako nemam pametnija posla..."

„Možda je sve to posledica poslednjeg vremena", rekao je Finli sa svog mesta na vratima. „Kažem možda, iako je jasno da je reč o neumitnom ishodu."

„Možda je baš to u pitanju", pomirljivo je prokomentarisao Pimli, „od šetnje na jutarnjem vazduhu nema nikakve št... Hej! Hej, ti! Ti, tamo! Ti, Rode! Okreni se, kad ti govorim, bolje bi ti bilo da me smesta poslušaš!"

Rod, mršavko u izlizanim farmerkama (upala zadnjica sasvim je pobelela), odmah ga je poslušao. Imao je punačke i pegave obraze, i plave, uspaničene oči. Ne bi bio ružan da mu neka strašna bolest nije gotovo u potpunosti izjela jednu stranu nosa. Izgledao bi jezivo i bez izjedene nozdrve. Nosio je pletenu kotaricu. Pimliju se činilo da je i ranije video trapavog babua, ali nije bio siguran, njemu su svi Rodovi izgledali isto.

To sad nije bilo važno. Identifikacija je Finlijev posao. Tahin je preuzeo inicijativu. Požurio je napred, navlačeći gumenu rukavicu koju je dotad držao za pojasom. Rod se priljubio uza zid. Stisnuo je pletenu kotaricu na grudi i ispustio glasni prdež, očigledno zbog nervoze. Pimli je morao da se ugrize za obraz i to krvnički, da bi suspregao smeh.

„Ne, ne, ne!" povikao je šef obezbeđenja, pre no što je oštro ošamario Roda rukom u rukavici.

(Dodirivanje Rodova bez zaštite nije dolazilo u obzir, prenose mnogo bolesti.) Iz Rodovih usta sunula je pljuvačka. Krv mu je potekla iz unakaženog nosa. „Ne govori preda mnom kutijom dupeta, sai Hejlis!

Rupa na glavi nije mnogo bolja, ali je u stanju da izgovori neku pristojnu reč. Bolje bi ti bilo da jeste!"

„Zdravo, Finli O'Tego!" promrmljao je Hejlis. Udario se pesnicom po čelu tako jako da je glavom udario o zid - boing! To je dokusurilo Pimlija. Prasnuo je u smeh uprkos svim naporima. Ni Finli neće moći da mu zameri zbog toga na putu do kuće Damli, zato što je i glavni bezbednjak razvukao lice u osmeh. Rod koji se zove Hejlis nije pronašao mnogo utehe u tom osmehu. Otkrivao je previše sitnih, oštrih zuba. „Zdravo da si Finli od straže, dugi dani i prijatne noći, sai!"

„To je već bolje", procedio je Finli. „Nije bogzna šta, ali je malo bolje. Šta do đavola radiš ovde, pre trube i sunca? Reci mi, šta nosiš u košarici, ništače?"

Hejlis je još jače stisnuo kotaricu uz grudi. Iz očiju mu je sevala panika. Finlijev osmeh je očas nestao.

„Diži poklopac i pokaži šta nosiš u košarici. Uradi to odmah, usranko, ako ne želiš da ispljuneš krhotine zuba u šaku." Govorio je brzo i tiho, na granici režanja.

Pimli je na trenutak pomislio da Rod neće poslušati, što je aktiviralo signal za uzbunu. Nesrećnik je lagano podigao poklopac pletene kotarice, one s drškama, kakvu su u Finlijevom rodnom kraju zvali košaricom. Rod je oklevajući gurnuo prema njima. Istovremeno je zatvorio otečene, podočnjacima obrubljene oči. Nakrenuo je glavu, kao da očekuje udarac.

Finli je osmotrio njen sadržaj. Dugo je ćutao, zatim je prasnuo u smeh i pozvao Pimlija da pogleda.

Gospodar je odmah prepoznao njen sadržaj, ali mu je trebalo malo više vremena da ga razume. Setio se ceđenja bubuljice i krvavog gnoja kog je ponudio Finliju, kao da prijatelju nudi ostatak predjela na kraju zajedničke večere. Dno Rodove košarice nije se videlo od gomile papira, tačnije papirnih maramica.

„Da li ti je Tami Keli naredila da pokupiš otpad?" pitao ga je Pimli.

Rod je uplašeno klimnuo.

„Da li ti je rekla da smeš da uzmeš šta godi ti je drago iz korpi za smeće?"

Pomislio je da će ga Rod slagati. Ako se to desi, narediće Finliju da ga isprebija. Daće mu dobru lekciju iz poštenja.

Rod - Hejlis - samo je tužno odmahnuo glavom.

„U redu je", reče Pimli s olakšanjem. Bilo je zbilja prerano za udarce, urlike i suze. Upropastili su Rodov doručak. „Idi, sa svim što si skupio, ali sledeći put traži dopuštenje ili će da boli. Kapiraš?"

Rod je energično klimnuo.

„Hajde, šta čekaš! Marš iz moje kuće i gubi mi se s očiju!"

Gledali su kako odlazi s kotaricom slinavih maramica, koje će nesumnjivo pojesti kao da su najslađa čokolada. Nastojali su da zadrže ozbiljan i strog izraz dok se unakaženi jadnik ne izgubi iz vida. Zatim su prasnuli u smeh. Finli O'Tego je udario ledima u zid dovoljno jako da obori sliku. Sručio se na pod, histerično urlajući. Pimli je zario lice u šake. Smejao se dok ga nije zaboleo veliki stomak. Smeh je zbrisao nervozu s kojom su započeli dan. Nestala je u trenu.

„Opasan momak, nema šta!" rekao je Finli, kad je malo povratio dah. Brisao je vlažne oči dlakavom šapom.

„Slinavi saboter!" složio se Pimli, crven kao paprika.

Izmenjali su poglede i nanovo prasnuli u smeh. Prosipali su salve blagotvornog smeha, sve dok nisu probudili kućepaziteljku na trećem spratu. Tami Keli je ležala u uskoj postelji, slušajući smeh kamaia.

Besno je zurila u tamu. Muškarci su, po njenom mišljenju isti, bez obzira na kožu koju nose.

Gospodar humić i šef bezbednosti tahin koračali su šetalištem, ruku podruku. Dete Roderikovo je, u tom času, izašlo kroz severna vrata. Žurilo je, pognute glave, dok mu je srce divlje lupalo u grudima. Izvukao se za dlaku! Jašta! Da ga je Lasičja glava pitao, 'Hejlise, da nisi nešto postavio?' lagao bi, najbolje što može. Takvi kao on nisu mogli uspešno da lažu takvima kakav je Finli O'Tego, nikako! Nesumnjivo bi ga raskrinkali. Nisu uspeli da ga razotkriju, nek je hvaljen Gan. Okrugla stvarčica, koju je dobio od revolveraša, sad je tiho zujala u spavaćoj sobi. Stavio je u kantu za dubre, baš kao što je rečeno. Pokrio je svežim, slinavim maramicama iz korpe od pruća, baš kao što je rečeno. Nisu mu rekli da iskoristi odbačene maramice, ali nije mogao da odoli tom vlažnom, opojnom mirisu. Bio je to dobar potez, zar ne? Nego šta je! Pustili su ga nakon dosta smeha, umesto da ga obaspu neugodnim pitanjima, na koje nije imao odgovor. Hteo je da se popne uz planinu, da bi se ponovo poigrao s bamburom, ali mu je sedokosi humić po imenu Ted rekao da ode što dalje odavde, čim obavi povereni mu zadatak. Hejlis će morati da se krije dok sve ne bude gotovo. Hoće - o da, naravski. Zar nije uradio sve što je Roland od Gileada tražio? Prva zujeća lopta je u Feveralu, jednoj od spavaonica, još dve su u kući Damli, u kojoj rade rušioci, a stražari van dužnosti spavaju. Poslednju je postavio u gospodarevom domu... gde su ga zamalo uhvatili! Hejlis nije znao šta će zujeće lopte učiniti. Nije ni hteo da zna. Otići će, ako bude mogao, s prijateljicom Garmom, ako je bude našao. Zavući će se u duboku rupu, kad počne pucnjava.

Podeliće slasne maramice. Na nekima nema ničeg izuzev ostataka sapuna za brijanje, ali je bilo onih sa vlažnim slincima i krvavim gnojem, osećao je njihov zamamni miris. Najveću, onu sa skorelom krvlju, sačuvaće za kraj, za Garmu. Možda će mu dati da se igra điha-điha. Hejlis je ubrzao hod. Smešio se misleći na điha-điha s Garmom.

2

Suzana je posmatrala Hejlisa, sa krstarećeg tricikla, iz jedne od praznih šupa, severno od zatvorskog kompleksa. Primetila je da se jadni, unakaženi sai zbog nečeg smeši i pretpostavila da je imao sreće. To su bile dobre vesti. Okrenula se ka svom delu Algul Sjenta, kad se Rod napokon izgubio iz vida.

Videla je obe kamene kule (iako samo gornju polovinu one leve, niski brežuljak zaklanjao je ostatak).

Obrasle su nekom vrstom bršljana, kultivisanog, a ne divljeg, pretpostavila je Suzana, suočena s jalovošću okolne ravnice. U zapadnom tornju opazila je usamljenog stražara. Sedeo je u nečemu što je s ove razdaljine podsećalo na udobnu stolicu, možda i fotelju. Na ogradi istočne kule stajao je tahin s glavom dabra i nišči čovek (ako je bio humić, pomisli Suzana, onda je stvarno imao ružnu njušku).

Ćeretali su, ubijajući vreme do trube koja će uskoro označiti kraj smene. Mislili su na doručak u trpezariji.

Trostruki red bodljikave žice spajao je kule. Razmak je bio dovoljno velik da dopusti patroliranje stražara, bez straha da će biti sprženi eiektričnim pražnjenjem. Niko nije patrolirao između žica. Raja koja se muvala u ogradenom dvorištu nije nigde žurila. Roland je imao pravo, izuzev ako pred sobom nema prevaru stoleća. Bili su ranjivi kao stado ugojenih svinja koje se gosti poslednjim obrokom pred vratima klanice. Kam-kam-komala, biće slatkih rebaraca. Iako revolveraši nisu pronašli oružje s radiokontrolom, otkrili su da tri naučnofantastične puške imaju prekidač s natpisom INTERVAL. Edi ih je nazvao laserskim puškama, Suzana nije imala pojma šta to znači. Džejk je predložio da isprobaju jednu s druge strane Devar-Toa, ali ga je Roland sprečio u tom naumu. To se desilo prošle noći, dok su po stoti put razmatrali pojedinosti plana.

„Pravo veli, dečače", rekao je Edi. „Oni klovnovi tamo dole mogu znati da smo ih upotrebili iako nas ne mogu čuti niti videti. Ne smemo potceniti osetljivost telemetrijske opreme."

Suzana je, pod okriljem noći, podesila sva tri „lejzera". Kad kucne čas, podesiće i intervalne prekidače.

Oružje će možda proraditi i doprineti ostvarenju željenog učinka, a možda i neće. Pokušaće, ništa drugo ne može garantovati.

Srce joj je ubrzano tuklo. Čekala je muziku, trubu. Ako zujalice koje je Rod posejao budu radile, onako kako je Roland verovao da će raditi, biće vatre.

„Idealno bi bilo da čuvari listom izgube glavu tokom pet ili deset minuta, koliko traje promena straže", rekao je Roland. „Najbolje bi bilo da svi pojure ko muve bez glave, mašući prijateljima i izmenjujući glasine. To se najverovatnije neće dogoditi, ali imamo pravo da se nadamo."

Da, potrudićemo se da tako bude... ali, to su planovi i ambicije. Videćemo šta će stvarno biti. Na njoj je odluka o prvom hicu. Posle toga će događaji krenuti svojim nepredvidivim tokom.

Bože, pomozi mi da izaberem pravi trenutak.

Čekala je, prislonivši kojot na udubljenje na ramenu. Kad je muzika počela - verovatno verzija „To je ljubav" - Suzana se trznula na sedištu i slučajno pritisnula obarač. Da sigurnosni prekidač nije bio u pravilnom položaju, rafal bi izrešetao tavanicu šupe, što bi odalo njen položaj i dovelo u pitanje čitavu operaciju. Roland je bio dobar učitelj, blokirani obarač nije mrdnuo. Srce je i pored toga, tuklo dvostruko, možda i trostruko brže. Znoj je kapao s nje, iako nije bilo nimalo toplo.

Muzika je počela. To je bilo dobro. Ali muzika nije dovoljna. Namestila se u sedištu tricikla, čekajući trubu.

3

Dino Martino", rekao je Edi, jedva čujno.

„Štaaa?" pitao je Džejk.

Trojka se krila iza najisturenijeg teretnog vagona. Probijali su se preko groblja odbačenih lokomotiva i vagona, sve dok nisu stigli do dogovorenog mesta. Vrata za utovar vagona zjapila su otvorena. Mogli su da osmotre ogradu, južne stražarske kule i seoce, Plezentvil. Naseobina je imala samo jednu ulicu.

Šestoruki robot koji je ranije cunjao šetalištem sad je bio blizu. Kotrljao se naprednazad glavnom ulicom ispred šarmantnih (i zatvorenih) radnji. Deklamovao je nešto nalik matematičkoj jednačini... iz sveg... glasa?

„Dino Martino", ponovio je Edi. Oj je sedeo kraj Džejkovih nogu. Podigao je glavu s blistavim, zlatom obrubljenim očima. Edi se svinuo u struku da bi ga pomilovao. „Din Martin izvodio tu pesmu u originalu."

„Zaista?" pitao je Džejk.

„Naravno. Samo što smo mi pevali, 'Kad te mesečina pogodi kao veliko govance, to je ljubav..."'

„Ućuti, molim te", promrmljao je Roland.

„Pretpostavljam da ne osećate dim, jel' tako?" pitao je Edi.

Džejk i Roland su odmahnuli glavom. Revolveraš je držao veliku pištoljčinu sa drškom od sandalovine.

Džejk je imao AR-15, ali mu se torba oriza klatila preko levog ramena. Nije tu bila samo reda radi. Ako sve bude kako treba, uskoro će ih upotrebiti.

4

Kao i većina ljudi naviklih na „kućnu poslugu", Pimli Prentis nije nameštenike posmatrao kao bića s ciljevima, ambicijama i osećanjima - drugim rečima, kao humiće. Nije razmišljao o njima, sve dok je neko donosio popodnevnu čašu viskija i dok mu je, oko pola sedam, servirao (slabo pečen) odrezak. Bio bi preneražen kad bi znao da Tami (kućepaziteljka) i Tes (služinče) preziru jedno drugo. Međusobno su se ophodili s besprekornim - iako ledenim - poštovanjem. U njegovom prisustvu, naravno.

Pimli nije bio tu, kad se ovog jutra iz skrivenih zvučnika Algul Sjenta razlegla „To je ljubav" (u izvođenju Milijardu slepih gudača). Gospodar je špartao šetalištem, u društvu Džaklija, gavranoglavog tehničara tahina i šefa bezbednosti. Razgovžrali su o dubokoj telemetriji. Pimli ni za trenutak nije pomislio na kuću, iz koje je poslednji put izašao. Ni za trenutak nije pomislio, naravno, da su Tami Keli (još uvek u noćnoj košulji) i Tes od Sonešija (još uvek u svilenom šortsu) na rubu svađe oko zaliha u ostavi.

„Gledaj samo!" povikala je. Stajali su u mračnoj i sumornoj kuhinji. U velikoj prostoriji radile su samo tri električne sijalice. Na zalihama je ostalo samo nekoliko rezervnih, ali su one namenjene radnoj sobi.

„Sta da gledam?" Tužno. Ružno. Da li iznad njegove usne vidi ostatke karmina? Reklo bi se.

„Zar ne vidiš praznine na policama?" pitala ga je jetkim glasom. „Gledaj! Više nema kuvanog pasulja..."

„Dobro znaš da pasulj nije njegovo..."

„Nema ni tunjevine. Reci da ni to ne jede? Guta dok mu ne procuri iz ušiju, to dobro znaš!"

„Zar ne možeš..."

„Nema više supe..."

„Malo sutra!" povikao je. „Pogledaj ovamo i ovamo i ov..."

„Nema kembelove supe od paradajza, koju najviše voli", prekinula ga je. Prišla mu je sva zajapurena od uzbuđenja. Njihovi sukobi nikada nisu prerasli u fizički obračun. Tesu se učinilo da će ovaj put biti drugačije. Neće imati ništa protiv, o ne! Uživaće ako mu se pruži prilika da razvali šamarčinu po lajavim ustima debele kravetine. „Vidiš li neku konzervu kembelove supe od paradajza Teso, gde god da si raso?"

„Šta je? Zar ne možeš da doneseš kutiju konzervi?" pitao je, stupajući napred. Sad su se gotovo dodirivali nosevima. Vitki gospodarev potrčko nije odstupao pred krupnom ženom. Tami je trepnula. Prvi put otkad je Tes ušao u kuhinju - u potrazi za šoljicom kafe, blagodarim - preko lica joj prede nešto drugo sem ljutnje, uznemirenost, možda i strah. „Šta je, da nisi kilava, pa ne možeš da poneseš kutiju konzervirane supe iz skladišta?"

Talas gneva pomogao joj je da se uzdigne do najveće visine. Tresla je obrazima (gojaznim i pokrivenim debelim slojem noćne pomade) onako ozlojeđena i pompezno samouverena. „Donošenje zaliha iz ostave oduvek je bio posao potrčka! Ti to dobro znaš!"

„Jeste, ali nigde ne piše da ne možeš da pomogneš. Sigurno znaš da sam juče kosio travnjak. Vido sam kako sediš u kuhinji sa čašom hladnog čaja. Čik reci da nisi sedela baš kao stara Eli u omiljenoj stolici."

Pobesnela je, zaboravivši na predašnji strah. „Imam prava na odmor, baš kao i svako drugi! Upravo sam oprala pod..."

„Činilo mi se da je Dobi to radio", rekao je. Dobi je bio robot za pomoć u domaćinstvu poznat kao „kućni-elf", star, ali jošte delotvoran.

Tami se sve više ljutila. „Šta ti znaš o kućnim poslovima, ti majušni pederčiću?"

Crvenilo je navrlo u Tesove inače blede obraze. Znao je da je stisnuo pesnice zahvaljujući pažljivo održavanim noktima koji su se zarili u meko meso dlanova. Pade mu na pamet da je ova provala kuhinjskog besa pot puno besmislena, naročito kad se ima na umu da se kraj svega opasno primakao.

Bili su par budala koje su se vređale i vatale za gušu na rubu ambisa, ali nije mario. Debela stara kravetina ga je godinama maltretirala. Sad je znao pravi razlog za to. Konačno je zablistao na čistini.

„Da li vam to smeta kod mene, sai?" ljubazno je pitao. „Mislite da drkam kare, umesto da čepim rupe, je l' tako?"

Ruže su ustupile mesto plamtećim bakljama na Taminim obrazima. Nije htela da ide tako daleko, ali kad već jeste - kad su već prešli neke granice i kad će snositi podjednaku odgovornost za eventualnu tuču - neće uzmaći. Neka je prokleta ako to učini.

„Gospodareva Biblija kaže da je pederastija greh", rekla mu je, ponesena pravedničkim gnevom.

„Pročitala sam to, nego kako. Knjiga Levita treće poglavlje, stih..." r „Šta ona kažu zl nroždrljivost?" pitao je. „Šta kaže za ženu sa sisama kao jastucima i dupetom većim od kuhinjskog st..."

„Šta se tebe tiče veličina mog dupeta, mali kurcožderu!"

„Ja bar mogu da dodem do muškarca", govorio je umilnim glasom, „ne moram da ležem sa krpom..."

„Da se nisi usudio!" prodorno je vrisnula. „Zatvori pogana usta, ako nećeš da ti ih ja zatvorim!"

„...zbog paučine, nahvatane po pici da bi se..."

„Izbiću ti sve zube ako ne pr..."

„...dražila prstom po zakoreloj rupici." Setio se nečeg što će je još više povrediti. „Da bi začeprkala po umornoj, prljavoj, staroj, zakoreloj rupici!"

Stegla je šake u pesnice, mnogo krupnije od njegovih. „Bar nikad nisam..."

„Ne idi dalje, sai, molim te."

„...imala neki gnusni muški stari... gnusni... stari..."

Ućutala je. Zbunjeno je onjušila vazduh. Tes se poveo za njenim primerom. Osetio je prisustvo agresivnog mirisa. Namirisao ga je pre početka svađe. U meduvremenu se pojačao.

Tami je rekla, „Jesi li namirisao..."

„...dim!" završio je umesto nje. Užasnuto su se zgledali. Zaboravili su na svađu, samo pet sekundi pre no što se preobrazila u kišu udaraca. Tamin pogled usmerio se na natpis okačen iza peći. Većina zgrada je bila od drveta, pa je bilo mnogo sličnih svuda po Algul Sjentu. Od starog drveta, STVORIMO OKRUŽENJE BEZ POŽARA ZAJEDNIČKIM TRUDOM, pisalo je na njemu.

Nedaleko odatle - u zadnjem hodniku - oglasio se jedan od malobrojnih ispravnih protivpožarnih detektora. Zaurlao je glasno i zastrašujuće. Tami je jurnula u ostavu. Tražila je aparat za gašenje požara.

„Trči po onaj u bibli oteci!" prodrala se. Tes je poslušao bez reči protesta. Svi su se bojali vatre.

5

Gaski O'Tego, zamenik šefa obezbeđenja, pričao je sa Džejmsom Kegnijem u foajeu Feveral hola, spavaonice pored kuće Damli. Kegni je bio crvenokosi kantoi. Voieo je da nosi kaubojske košulje i čizme, koje su ga činili šest centimetara višim od njegovih sto šezdeset i kusur.

Obojica su držali tabli ce sa štipaljkama. Raspravljali su o neophodnim promenama u obezbeđenju Damlija, predviđenim za sledeću nedelju. Šestorica čuvara iz druge smene dobili su humićku bolest, koju je Gangli , lokalni doktor, zvao „zauškama". Bolesti su bile česte u Zemlji Gromova. Svi su znali da ih izaziva vazduh, pomešan s otrovima drevnog naroda, ali to saznanje nije pomagalo. Gangli je rekao da su imali sreće što ih je mimoišla prava zaraza, kao crna smrt ili vrela drhtavica.

U popločanom dvorištu iza kuće Damli igrala se košarkaška utakmica. Nekoliko tahina i kantoa (koji će stupiti na dužnost čim se truba oglasi) ogledalo se s rušiocima. Gaski je gledao kako Džoi Rastosovič šutira iz daleka. Trampas je zakačio loptu poslavši je van igrališta. Nakratko je podigao kapu da bi se počešao po krastavoj glavi. Gaski nije cenio Trampasa zbog očigledne i u potpunosti neumesne simpatije prema talentovanim životinjama koje je čuvao. Ted Bratigan je sedeo u blizini, na stepeništu spavaonice. Pijuckao je, nozalu iz limenke, kao i obično, i posmatrao utakmicu.

„Jebaga", govorio je Džejms Kegni, kao čovek nameran da okonča dosadnu diskusiju. „Nadam se da nemaš ništa protiv da, na par dana, skineš par humića sa patrola oko žice..."

„Otkad Bratigan ustaje tako rano?" prekinuo ga je Gaski. „Taj se ne budi do podneva. Onaj dečko pored njega neguje iste navike. Kako se ono zvaše?"

„Ernšou?" Bratigan se muvao okolo sa onim poluidiotom Ruizom, ali Ruiz nije bio dečko.

Gaski je klimnuo. „Jesje, Ernšou, tako je. On je na poslu. Video sam ga u radnoj sobi."

Keg (kako su ga prijatelji zvali) nije davao pet para za Bratiganovo ustaianje s petlovima (u Zemlji Gromova i nije ostalo mnogo petlova), hteo je da što pre sastavi radni raspored, odšeta preko dvorišta do Damlija gde će dobiti tanjir kajgane. Jedan od Rodova je, navodno, pronašao mlad lukac i...

„Da li si namirisao nešto, Keg?" iznenada ga je pitao Gaski O'Tego.

Kantoi koji je sebi nadenuo ime Džejms Kegni zapita se da li je Gaski prdnuo. Brzo je odustao od duhovite pretpostavke. I on je nešto namirisao. Da lije to dim?

Keg pomisli da je baš to posredi.

6

Ted je sedeo na hladnim stepenicima Feveral hola. Udisao je kvarni vazduh i slušao vređanja humića i tahina na košarkaškom igralištu. (Nije čuo kantoe, odbijali su da učestvuju u takvim vulgarnostima.) Srce mu je tuklo snažno, ali ne preterano brzo. Ako je i postojao neki Rubikon kog je valjalo preći, prešao ga je pre izvesnog vremena. Možda još one noći kad su ga nišči ljudi dovukli iz Konektikata, a najverovatnije kada je Dinkiju predložio da podu u susret revolverašima. Na to ga je naterao Šimi Ruiz. Kleo se da su u blizini. Bio je zapet kao puška (do daske, rekao bi Dinki), ali nervozan? Nimalo. Nervoza je za ljude koji nisu načisto sa svojim namerama.

Slušao je kako iza njegovih leđa jedan idiot (Gaski) pita drugog (Kegnija) da li je nešto namirisao. Znao je da je Hejlis obavio svoj deo posla. Igra je počela. Ted je posegao u džep i izvadio papirić. Na njemu je bio kratki, nimalo elegantni stih: POĐI KA JUGU S RUKAMA UVIS, TAMO ĆEŠ BITI SIGURAN.

Usmerio se na tekst, spreman da prosledi poruku.

U feveralskoj sobi za odmor oglasio se detektor za dim prodornim, magarećim njakanjem.

Počelo je, počelo, pomislio je i pogledao na sever, u pravcu u kom se, kako se nadao, krio prvi pistolero, žena.

7

Gospodar Prentis se zaustavio na tri četvrtine šetališta, bliže kući Damli.

Kretao se između Finlija i Džaklija. Truba se još nije oglasila, ali se otpozadi čulo glasno njakanje. Hteli su da se okrenu, ali ih je u tome sprečio isti zvuk s drugog kraja zatvorskog kompleksa - iz pravca spavaonica.

„Štaje to..." zaustio je Pimli. hteo je da kaže do davola, ali je Tami Keli izletela na vrata upravnikove kuće, pre no što je to učinio.

Posilni Tes je isteturao par koraka za njom. Mahali su rukama iznad glave.

„Požar!" urlala je Tami. „Požar!"

Požar! Ali to je nemoguče, pomislio je Pimli. Ako čujem protivpožarni detektor u mojoj kuči i ako čujem detektor iz spavaonica, toje sigurno...

„To je sigurno lažna uzbuna", rekao je Finli. „Baterije na detektorima su na izmaku..."

U tom času eksplodirao je prozor na upravnikovoj kući, rasipajući staklo po travnjaku. Za njim sunu oblak narandžastog plamena.

„Bogovi!" povikao je Džakli, hrapavim glasom. „To jeste požar!"

Pimli se smeteno okretao oko sebe. Oglasio se još jedan alarm, u obliku niza glasnih, štucavih urlika.

Dobri bože, slatki Isuse, to je jedan od alarma u kući Damlil Siguran sam da tamo ništa ne može poći...

U tom času je jeknula truba, signal za smenu straže. Sledećih desetak minuta će biti veoma ranjivi.

Odbijao je da pusti reč napad u svesni deo uma. Još nije bio spreman za to.

8

Dinkiju Ernšou se činilo da čitavu večnost sedi u mekanoj fotelji. Boravak u radnoj sobi obično bi ga odobrovoljio - do đavola, svi su se u njoj dobro osećali, zahvaljujući „dobrim vibracijama". Danas je osećao samo silnu napetost, koja se lagano stvrdnjavala u stomaku. Bio je svestan tahina i kantoa koji povremeno bacaju pogled s balkona. Jahali su na talasu dobrih vibracija.

Nije morao da brine da će ga oni ili njima slični skenirati. Nije mu pretila ta opasnost.

Da li je to protivpožarni alarm? Čini mi se da dopire iz Fevrala?

Možda jeste, a možda i nije. Niko od prisutnih ne pokazuje znake uznemirenja.

Ćekaj, rekao je samom sebi. Ted meje upozorio da će ovo biti težak poduhvat, zar ne? Ako ništa drugo, Šimi je na sigurnom. Leži u sobi u Korbet holu, daleko od požara. Smiri se. Opusti se.

Razleglo se njakanje protivpožarnog alarma. Siguran je u to. Pa... gotovo sasvim siguran.

U krilu je držao enigmatski časopis. Desetak minuta ispunjavao je ukrštenicu besmislenim slovima, ne obazirući se na tekst. Na vrhu je ispisao sledeći tekst: POĐI KA JUGU S RUKAMA UVIS, TAMO ĆEŠ BITI SIG..

Zakukao je jedan od protivpožarnih alarma na spratu, verovatno u zapadnom krilu. Oglasio se prepoznatljivim, vibrantnim njakanjem. Nekoličina rušilaca trznula se iz duboke koncentracije.

Iznenađeno su kriknuli. I Dinki je kriknuo, ali od olakšanja. Od olakšanja i još nečeg. Radosti? Naravski, to je jako podsećalo na radost. Alarm je prekinuo moćno brujanje dobrih vibracija. Jeziva, kombinovana moć rušilaca povukla se kao električno pražnjenje posle kratkog spoja. Napadi na Zrak su prestali, bar za izvesno vreme.

Ima mnogo posla. Dosta je čekanja. Naglo je ustao. Enigmatski časopis je poleteo na debeli turski tepih.

Usmerio je um na rušioce u prostoriji. Vežbao je već nedelju dana, uz Tedovu pomoć, pa mu zadatak nije teško pao. Da li će upaliti? Ako rušioci prihvate poruku, pojačaće je i proslediti. Dinki im nije mogao izričito narediti. Ako uspe, glas će se pojačati. Postaće dominantna sila u novom geštaltu dobrih vibracija. Bar se tome nadao.

(TO JE POŽAR NARODE U ZGRADI JE POŽAR)

Čuo je potmuli tresak i zveket, kao potvrdu neme poruke. Nešto se srušilo na spratu. Pojavio se prvi tračak dima iz sistema za provetravanje. Rušioci su se osvrtali oko sebe, razrogačenih očiju. Nekolicina je ustala. Dinki je poslao sledeću poruku:

(NE BRINITE NE PANIČITE SVE JE U REDU USTANITE I KRENITE)

Poslao je savršenu sliku severnog stepeništa. Zatim je dodao rušioce. Hodali su severnim stepeništem i prolazili kroz kuhinju. Iz stražarskih spavaonica u zapadnom krilu dolazio je dim, praćen pucketanjem vatre. Da li će iko posumnjati u istinitost mentalnih poruka? Da li će se iko zapitati ko ih i zašto šalje?

Ništa od toga. Sa svih strana dopirao je strah. Hteli su da im neko kaže šta da radi. Dinki Ernšou je zadovoljavao tu potrebu.

(SEVERNO STEPENIŠTE KRENITE SEVERNIM STEPENIŠTEM IZAĐITE NA TRAVNJAK IZA KUĆE)

Upalilo je. Krenuli su na tu stranu, kao ovce za ovnom predvodnikom ili konji za čelnim pastuvom.

Primali su i prosleđivali

(BEZ PANIKE BEZ PANIKE)

(SEVERNO STEPENIŠTE SEVERNO STEPENIŠTE)

dve poruke. Dinki se obradovao kad ih je čuo odozgo. Slali su ih kantoi i tahini sa osmatračkih položaja na balkonu.

Niko nije trčao, niko nije paničio. Egzodus se zakotrljao severnim stepenicima.

9

Suzana je sedela postrance na triciklu. Gledala je kroz prozor šupe, ne -^strahujući da će biti primećena. Protivpožarni detektori - bar tri koniada - bučno su zavijali. Nadjačao ih je pisak protivpožarne sirene. Sigurno je tulila iz kuće Damli. Iz pravca Plezentvila se oglasio niz jezivih, elektronskih zvukova. Zazvonilo je mnoštvo zvona.

Toliko toga se dešavalo na jugu, pa nije čudo što je žena severno od Devar-Toa gledala u leđa trojici stražara na bršljanom obraslim stražarskim kulama. Bilo ih je malo. Predstavljali su pukih pet procenata od ukupnog broja. To je početak.

Suzana je pogledala jednog od njih preko nišana. Pomolila se. Bože učini da dobro nišanim... da dobro nišanim...

Uskoro.

Još samo malo.

10

Finli je uhvatio gospodara za ruku. Pimli ga je otresao i krenuo u pravcu svoje kuće. S nevericom je gledao dim koji kulja kroz prozor na levoj strani.

„Šefe!" povikao je Finli, obnavljajući stisak. „Šefe, pusti sad to! Rušioci su nam prva briga! Rušioci!"

Finlijeva poruka se nije probila, ali je šokantni alarm iz kuće Damli dopro do gospodara. Pimli se okrenuo pratiocima. Za trenutak je ukrstio pogled s pticolikim Džaklijem. Nije video ničeg izuzev panike. To je imalo perverzan, ali blagotvoran uticaj. Sirene i alarmi su pištali na sve strane. Prvi put je čuo uporno, pulsirajuće urlanje. Dopire li iz pravca Plezentvila?

„Hajdemo šefe!" Finli O'Tego ga je gotovo molio. „Moramo biti sigurni da su rušioci na bezbednom..."

„Dim!" povikao je Džekli, mašući crnim (i potpuno beskorisnim) krilima. „Dim se diže iz kuće Damli. Ima ga i u Feveralu!"

Pimli nije obraćao pažnju na uspaničenog tahina. Izvukao je mirotvorca iz futrole pod pazuhom. Zapitao se kakva ga je slutnja naterala da ga opaše. Iako toga nije bio svestan, teško oružje u ruci ulivalo mu je preko potrebno samopouzdanje. Iza njega je vladao metež. Tes je urlao - Tami mu je pravila društvo - ali ih je Pimli ignorisao. Srce mu je divlje tuklo, ali je on bio imran. Finli je imao pravo. Rušioci su najvažnija stvar. Postaraće se da ne izgubi trećinu dragocenih saradnika u nekom incidentu izazvanom dotrajalim elektroinstalacijama ili malodušno izvedenom sabotažom. Klimnuo je u pravcu šefa obezbedenja, nakon čega su potrčali prema kući Damli . Džakli je skakutao i lepetao krilima pored njih kao junak iz klasičnog crtaća. Geski je urlao negde iz zgrade. Pimli od Nju Džerzija je čuo nešto od čega mu se sledila krv u žilama, brzometni taktaktak zvuk. Puščana vatra! Ako neki klovn puca na rušioce, glava će mu se u praskozorje odmarati na zašiljenom kocu, tako mi bog pomogao. Nije mu palo na pamet da su stražari, a ne rušioci, meta napada. Ni nešto lukaviji Finli, na to nije pomislio. Posrtali su pred navalom utisaka.

11

Sinkopirana rika na južnom kraju devarskog kompleksa bila je dovoljno snažna da razori bubne opne. „Hriste!" rekao je Edi, nemoćan da čuje samog sebe.

Stražari na južnim osmatračnicama okrenuli su im leđa. Gledali su ka severu. Edi još nije video dim.

Stražari su ga možda videli sa visokih platformi.

Roland je uhvatio Džejka za rame i pokazao na vagon sa natpisom SO r LAJN. Džejk je klimnuo. Uspuzao se ispod njega s Ojem. Roland je ispružio obe ruke ka Ediju - Ostani gde si\ - i krenuo za dečakom. Dečak i revolveraš su se uspravili na drugoj strani vagona. Stražari bi ih lako opazili, da im pažnju nisu privukli protivpožarni detektori i sirene unutar kompleksa.

Odjedanput je čitav izlog plezentvilske prodavnice metalne galanterije propao u tlo. Iz skrivene garaže izletelo je robotizovano vatrogasno vozilo, ofarbano jarkocrvenom bojom, iskićeno gomilom sjajnih, hromiranih ukrasa. Niz crvenih lampi pulsirao je sredinom izdužene karoserije. Iz zvučnika se orio zapovednički glas, „DALJE OD VOZILA! OVO JE BRAVO, TIM ZA BORBU PROTIV POŽARA! DALJE OD VOZILA! SKLANJAJTE SE S PUTA TIMU ZA BORBU PROTIV POŽARA BRAVO!"

Još uvek nije bilo pucnjave u južnom delu Devara, ne još. Ovaj deo zatvorskog kompleksa delovao je kao bezbedna oaza za uplašene štićenike Algul Sjenta. Ne brinite se narode, evo mirne luke u iznenadnoj oluji.

Revolveraš je dohvatio orizu iz Džejkovih oskudnih zaliha. Pokretom glave naložio je dečaku da uzme drugu. Pokazao je na stražara u desnoj kuli, zatim na Džejka. Dečak je klimnuo. Položio je ruku na grudi i čekao da mu Roland da znak za dejstvo.

12

Kad čuješ trubu, znak za smenu straže, govorio je Roland Suzani, navali na njih. Nanesi im što više štete. Ne dozvoli im da shvate da imaju posla sjednom osobom, zbog tvog oca.

Ovo poslednje nije bilo neophodno.

Mogla je da skine svu trojicu stražara sa kula dok je truba ječala, ali je nešto nateralo da pričeka.

Nekoliko minuta kasnije bilo joj je drago zbog toga. Zadnja vrata kuće u stilu kraljice Ane otvorila su se tako snažno da su otpala sa šarki. Rušioci su nahrupili napolje, panično gurajući one u prvim redovima (evo uništitelja univerzuma, pomislila je, obično krdo bespomočnih ovčica). Među njima je bilo pola tuceta nakaza sa životinjskim glavama i još pola tuceta humanoida s jezivim maskama.

Suzana je prvo skinula stražara na zapadnoj kuli. Nišanila je par na istočnoj, pre no što se prva žrtva bitke za Algul Sjento prevrnula preko ograde i pala na tlo. Mozak joj je curio iz kose i niz obraze. Prebacila je prekidač za upravljanje paljbom na srednji položaj i ispalila tri tiha hica: Tak! Tak! Tak\

Tahin i nišči čovek na istočnoj kuli okrenuše se jedan prema drugom kao par veštih plesača. Tahin je posrnuo preko zidića na ivici platforme. Nišči čovek je naleteo na ogradu. Prevrnuo se preko nje, podigavši pete ka nebu, pre no što je naglavačke poleteo prema tlu. Čula je krckanje vrata.

Par smetenih rušilaca je vrisnuo, suočeni s padom niščeg čoveka.

„Ruke uvis!" Bio je to Dinki. Prepoznala mu je glas. „Ruke uvis, ako si rušilac!"

Niko nije bio raspoložen za raspravu. Svako ko u haotičnim okolnostima tvrdi da zna šta se događa, zadobija nepodeljenu pažnju i poslušnost. Neki od rušilaca - ali ne svi, ne još - podigoše ruke. Suzana nije marila za to. Razlikovala je ovce od koza i bez podignutih ruku. Vid joj se neshvatljivo izoštrio.

Pomerila je prekidač za regulator paljbe sa RAFALNE na POJEDINAČNU. Počela je da skida stražare koji su izlazili iz radne sobe s rušiocima. Tahin... kantoi, gotov je... humić, ne pucaj u nju, rusilac je iako nije digla ruke... nepitaj me kako znam, znam...

Stisnula je obarač. Glava humića pored žene u svetlocrvenim pantalonicama eksplodirala je u oblaku krvi i kostiju. Rušioci su vrisnuli kao čopor uplašene dečice. Okretali su se okolo, razrogačenih očiju.

Suzana je opet čula Dinkija, samo što sad nije koristio glasne žice. Govorio je glasom uma, glasnije nego pre:

(POĐI KA JUGU SA RUKAMA UVIS, TAMO ĆEŠ BITI SIGURAN)

To je bio znak da izađe iz zaklona i počne da se kreće. Skinula je već osam lošim momaka, slugu Grimiznog Kralja, računajući i trojicu u kulama - to i nije bio veliki uspeh, s obzirom na sveopštu paniku - ali ih više nije bilo na vidiku.

Okrenula je upravljač i skrenula tricikl ka obližnjim šupama. Mašina je veoma žustro reagovala, tako da je umalo pala sa biciklističkog sedišta. Pokušala je da suspregne smeh (ali uzalud). Razdrala se što je grlo nosi, najboljim Deta Voker vriskom grabljivice:

„Izlaz'te napolje mamojepci! Na jug! Dizte ruke da razlikujem loše momke! Ko ne digne ruke uvis, rizikuje metak u tintaru! Ne zajebavam se\" Ušla je u susednu šupu. Usput je zakačila dovratak, ali je nekako uspela da se ne prevrne. Neka je hvaljen gospod, zato što nikada ne bi uspela da uspravi tricikl. Tu je čekao jedan od „lejzera", montiran na stabilni tronožac. Pritisnula je dugme za aktiviranje. Pitala se da li da uradi nešto sa prekidačem kod natpisa INTERVAL, kad iz cevi oružja zasja zaslepljujuća struja crvenkastopurpurnog svetla. Svetlosni zrak je, nakon proboja kroz trostruku žicu, napravio rupu na gornjem spratu kuće Damli. Suzani je lir čila na rupu od artiljerijske granate, ispaljene iz neposredne blizine.

Fino radi, pomislila je. Kad bih samo mogla da iskoristim i druge dve. Pitala se da li će imati vremena.

Drugi rušioci su već primali i odašiljali ponešto izmenjenu Dinkijevu poruku:

(POĐI KAIUGU! RUKE UVIS! SIGURNI STE)

Podesila je prekidač za upravljanje paljbom na AUTOMATSKO i zapucala po gornjem spratu najbliže spavaonice da bi osnažila poruku. Meci su zujali, odbijajući se okolo. Staklo se razbilo. Rušioci su vrišteći jurili oko kuće Damli, s rukama podignutim uvis. Suzana je videla kako Ted obilazi kuću s iste strane. Lako ga je uočila, pošto se kretao nasuprot gomile. Nakratko je zagrlio Dinkija. Obojica su se pridružili glavnini na putu ka jugu. Rušioci će ubrzo izgubiti status izuzetno važnih osoba i postati nova gomila izbeglica. Otpočeće borbu za opstanak u mračnim i zatrovanim zemljama.

Skinula je osmoricu, ali to nije dovoljno. Spopala je glad, neutaživa glad. Videla je svaku sitnicu. Bolnim, pulsirajućim očima ništa nije promicalo. Nadala se da će još tahina, niščih ljudi ili humića izjuriti iza kuće Damli. Molila se da naiđu.

13

Šimi Ruiz je živeo u Korbet holu, spavaonici koju je Suzana, ne znajući za to, izbušila sa najmanje stotinu hitaca. Da je ležao u krevetu, gotovo sigurno bi nastradao. Klečao je pokraj njega, moleći se za bezbednost svojih prijatelja. Nije ni podigao glavu kad se prozor raspao u hiljadu komada. Samo je udvostručio molitve. Čuo je bubnjanje

(POĐI KA TUGU)

Dinkijevih misli u svom umu. Uvatio je još jednu misaonu struju

(S RUKAMA UVIS)

koja se sjedinila s Dinkijevom, čineći reku. Čuo je Tedov glas. Ne samo da se pridružio ostalima, već ih je pojačao, pretvarajući reku

(BIĆETE NA SIGURNOM)

u okean. Šimi je promenio molitvu, ne shvatajući šta čini. Oče naš, zaštiti moje drugare, postade pođi ka jugu, s rukama uvis, bićeš na sigurnom. Nije prestao da se moli ni kad su cisterne s propanom iza trpezarije u kući Damli otišle u vazduh uz zaglušujuću riku.

14

Gangli Tristam (doktor Gangli za vas, blagodarim), na mnogo načina bio je osoba od koje se u kući Damli najviše strahovalo. Bio je kantoi koji je - perverzno - uzeo tahinsko umesto ljudskog imena. Gvozdenom rukom je vladao bolnicom na trećem spratu zapadnog krila. Radio je na rolšuama.

Život na medicinskom odeljenju tekao je svojim manjeviše opuštenim tokom, kad je Gangli sedeo u kancelariji nad papirima i obilazio pacijente (to se obično svodilo na posećivanje slinavih rušilaca po spavaonicama). Kad bi se pojavio, na čitavom spratu bi - to je važilo za bolničarke, radnike i pacijente podjednako - zavladala strašljiva (i napeta) tišina. Neupućena osoba bi se mogla nasmejati pri prvom susretu sa zdepastim, tamnoputim čovekolikim bićem isturene vilice koja tiho promiče centralnim prostorom, između kreveta. Čudna spodoba je klizila ruku skrštenih na grudima, preko stetoskopa, dok je beli mantil lepršao za njim (jedan rušilac je zapazio, „Izgleda kao Džon Irving posle loše plastične operacije lica"). Dr Gangli je imao pogan jezik, tako da se imaginarni veseljak ne bi dvaput nasmejao.

Niko nije nekažnjeno zbijao šale na račun njegovih rolšua.

Leteo je goredole centralnim prolazom, umesto da tiho klizi. Čelični točkovi (doktorovo prevozno sredstvo bilo je mnogo starije od rolera) tutnjali su po podu od tvrdog drveta. „Sve papire!" urlao je.

„Čujete li me?... Ako u jebenoj gužvi ostanem makar i bez jednog kartona,jednog prokletog kartona, posrkaću nečije oči s popodnevnim čajem!"

Pacijenti su odavno otišli, naravno. Izbacio ih je iz kreveta i nagnao niz stepenice posle prvog njakanja protivpožarnog detektora, posle prvog pramena dima. Nekolicina zaposlenih - usrane kukavice, zapamtio ih je sve do jednog, nego kako, navešće ih u izveštaju kad za to dođe vreme - pobeglo je s bolesnicima, ali je petoro ostalo. Među njima je bio i njegov lični asistent, Džek London. Gangli se ponosio njima, iako se to nije dalo zaključiti na osnovu tiranskog glasa kojim ih je gonio na posao rolajući gore-dole, gore-dole po sve gušćem dimu.

„Skupite papire, čujete li me? Biče bolje da me poslušate, tako mi svih bogova koji su ikad hodali ili puzali! Biće bolje!"

Crveni sjaj provalio je kroz prozor. Bilo je to neko oružje. Razbilo je stakleni zid između njegove kancelarije i ostatka odeljenja. Smrtonosni zrak je njegovu omiljenu fotelju očas preobrazio u gomilicu zadimljenih ostataka.

Gangli se sagnuo i prošao ispod laserskog zraka, rešen da nastavi vožnju.

„Prokletstvo!" povikao je jedan od pomoćnika, izuzetno ružni humić. Panično je posmatrao zrak. „Šta je za ime sveta..."

„Nije važno!" zagrmeo je Gangli. „Zaboravi šta si video, ti popišani klovne! Skupljaj jebene papire!"

Odnekud spolja - sa šetališta? - odjeknu napadno klepetanje i zavijanje spasilačkog vozila. „ČUVAJ!"

Slušao je Gangli. „OVO JE BRAVO, TIM ZA BORBU PROTIV POŽARA!"

Gangli nikad nije čuo za Bravo tim za borbu protiv požara. Ovo mesto je prepuno stvari o kojima ništa nije znao. Ne koristi trećinu opreme na sopstvenom odeljenju! To sad nije važno. Mora se usredsrediti na događaje iz neposredne okoline...

Eksplozija gasnih instalacija pored kuhinje prekinu tok doktorovih misli. Razlegla se strašna grmljavina - odozdo - i Gangli Tristam polete u vazduh. Metalni točkići nastaviše da se okreću uprazno. Ostatak osoblja našao se u vazduhu. Papiri poleteše za njima. Dr Gangli ih je nemoćno posmatrao. Znao je da će papiri nestati u plamenu i da će biti srećan ako ne izgori s njima. Kraj je malčice poranio.

15

Telepatska komanda

(POĐI KA JUGU SA RUKAMA UVIS, TAMO ĆEŠ BITI SIGURAN)

poče da pulsira u Rolandovom umu. Klimnuo je Džejku. Orize poleteše. Jezivo zviždanje izgubilo se u opštoj kakofoniji, ali je jedan od stražara nešto čuo. Koraknuo je unazad kad mu je naoštreni poslužavnik odsekao glavu. Pala je sa tornja u ogradeni prostor, zbunjeno trepćući. Bezglavo telo načinilo je par koraka pre no što je palo preko ograde, raširenih ruku. Krv je šiknula iz vrata u debelom mlazu. Drugi stražar je već pao.

Edi se bez napora provukao ispod teretnog vagona. Podigao se na strani okrenutoj kompleksu. Još dva robotska vatrogasna vozila izletela su iz stanice skrivene fasadom radnje za prodaju metalske robe.

Vozila su plovila na jastucima od kompresovanog vazduha. Nešto je eksplodiralo na severnom kraju studentskog naselja (Edi je uporno poistovećivao Devar-Toi s tim pojmom). Odlično. Divan prizor.

Roland i Džejk potegli su poslužavnike iz sve oskudnijih zaliha. Prosekli su put kroz trostruki red žice.

Ograda pod visokim naponom popustila je uz oštro pucketanje i kratki blesak plavičaste vatre. Zašli su u ogradeni prostor. Protrčali su brzo i bez buke između opustelih stražarskih tornjeva. Oj je kaskao Džejku za petama. Kretali su se sokakom između apoteke i plezentvilske knjižare.

Provirili su iza zida na kraju uličice na praznu glavnu ulicu. Napadni električni miris (miris podzemne železnice, pomislio je Edi) iz poslednja dva vatrogasna vozila još uvek je lebdeo u vazduhu, pogoršavajući ionako neprijatni zadah. Protivpožarne sirene zavijale su u daljini a detektori njakali. Relativno mirni Plezentvil podsetio je Edija na glavnu ulicu Diznilenda. Nema otpadaka u slivnicima, nema opscenih grafita na zidovima, ni trunčice prašine na staklenim izlozima. Pretpostavio je da su se nostalgični rušioci ovde napajali duhom daleke Amerike. Da li je neko od njih hteo nešto bolje, stvarnije, od plastične imitacije života? Možda je ulica delovala privlačnije sa ljudima na pločnicima i u radnjama, ali je u to bilo teško poverovati, bar Ediju. Možda je opterećen šovinizmom momka iz velikog grada.

Videli su plezentvilsku prodavnicu cipela, Gaj Parefešn, frizeraj i bioskop Dragulj (UĐITE, UNUTRA JE PRIJATNO) na suprotnoj strane ulice. Roland je podigao ruku. Pokazao je Ediju i Džejku da pređu na drugu stranu. Tamo će, ako sve bude kako treba (gotovo uvek je tako i bilo), postaviti zasedu. Žurno su prešli ulicu, pognuti u struku. Oj je toptao za Džejkom. Dosad je sve išlo kao po loju. Revolveraš je zbog toga bio jako nervozan.

16

Svaki iskusni vojni zapovednik reći će vam da, čak i u sukobu manjih razmera (kao što je ovaj), uvek nastupi trenutak u kom sva predvidljivost iščezava, a pripovedna nit ustupa pred metežom, odnoseći sa sobom bilo kakav uvid u situaciju. Istoričari, znatno kasnije, rekonstruišu priču. Potreba za rekonstrukcijom mita i ispredanjem koherentne priče jedan je od glavnih razloga postojanja istorije.

To sad nije važno. Stigli smo dotle, do trenutka kad je bitka u Algul Sjentu zaživela sopstvenim životom.

Ostaje nam samo nada da ćemo u tom haosu uspostaviti neki red.

17

Trampas, nišči čovek, žrtva upornog ekcema, zbog kog je je nevoljno X / pripustio Teda u svoj um, potrča ka gomili rušilaca koji su bežali iz kuće Damli. Zgrabi jednog mršavog bivšeg drvodelju s proređenog kosom, po imenu Birdi Meken.

„Birdi, šta se dešava?" povikao je Trampas. Nosio je kapu za razmišljanje, što znači da nije primao telepatski talas koji je preplavio kompleks. „Znaš li šta se deša..."

„Pucaju!" kriknuo je Birdi, oslobađajući se stiska. „Pucajul Tamo su!" Pokazao je negde iza sebe.

„Ko? Koliko..."

„Pazite idioti, zar ne vidite da ne smanjuje brzinu!" kriknuo je Gaski O'Tego, odnekud iza Trampasa i Mekena.

Trampas je podigao glavu. Užasnuto je posmatrao kako prvo vatrogasno vozilo urlajući i krivudajući juri sredinom šetališta. Crveno svetlo je bleštalo, a dva sjajna robota od nerdajućeg čelika visila sa strane, držeći se za zadnji deo vozila. Pimli, Finli i Džakli skočiše u stranu, kao i služinče, Tes. Tami Keli ležala je potrbuške na travi u velikoj lokvi krvi, pregažena protivpožarnim timom Bravo, koji je osam stotina godina mirovao, čekajući priliku da se istakne. Gotovo je s njenim bogoradanjem.

I...

„ČUVAJ!" urlala su vatrogasna kola. Par istovetnih drečavo obojenih vozila obilazilo je upravnikovu kuću. Služinče Tes je novim skokom u stranu spasio kožu, u poslednji čas. „OVO JE PROTIVPOŽARNI TIM, BRAVO!" Neka metalna motka je iznikla iz vozila. Otvorila se pri vrhu i počela da zasipa okolinu snažnim mlazevima vode u osam različitih pravaca. „ČUVAJ, IDE PROTIVPOŽARNITIM BRAVO!" I...

Džejms Kegni - tahin koji je stajao uz Geskija u foajeu Feveral hola kad su nevolje počele, sećate li ga se?

- shvatio je šta će se dogoditi. Urlao je na stražare koji su se crvenih očiju i kašljući teturali bežeći iz zapadnog krila Damlija. Nekolicinu je zahvatio plamen. Jedan broj stražara je - nek su hvaljeni Gan, Besa i svi bogovi - nosio oružje.

Keg je vrištao, opominjući ih da se sklone s puta, ali je u opštoj kakofoniji jedva čuo samog sebe. Video je kako Džoi Rastosovič sklanja dvojicu u stranu i kako Ernšou sklanja još jednog. Nekolicina uplakanih i zagrcnutih stražara videli su sjajna vatrogasna kola. Uspeli su da im se sklone s puta. Protivpožarni tim Bravo zaorao je krvavu brazdu preko stražara iz zapadno krila, ne smanjujući brzinu. Jurio je pravo na kuću Damli, prskajući vodu na sve strane.

I...

„Dobri bože, ne", zacvileo je Pimli Prentis. Pokrio je oči rukama. Finli, pak, bejaše nemoćan da skrene pogled. Gledao je kako točkovi golemog protivpožarnog vozila mrve niščeg čoveka, Bena Aleksandera.

Video je kako još jedan strada zahvaćen branicima, zgnječen uza zid kuće Damli. Vozilo je udarilo u zid, lomeći staklo. Prešlo je preko zidića, delimično skrivenog cvećem. Prednji točak je propao u otvor podrumskog stepeništa. Robotski glas je zagrmeo, „NESREĆA! OBAVESTITE STANICU! NESREĆA!"

Ne seri, bogati, pomislio je Finli, posmatrajući krvavu travu s mučninom i čudenjem. Koliko ljudi i dragocene vatrene moći je prokleti vatrogasni kamion uništio? Šest? Osam? Jebenih dvanaest?

Iza kuće Damli odjeknula je užasavajuća tak-tak-tak pucnjava iz automatika.

Debeli rušilac Veverli ga je gurnuo u stranu. Finli ga je zgrabio pre no što je uspeo da se izgubi. „Šta se dešava? Ko vam kaže da idete na jug?" Finli, za razliku od Trampasa, nije nosio kapu za razmišljanje.

Poruka

(POĐI KA TUGU SA RUKAMA UVIS, TAMO ĆEŠ BITI SIGURAN)

zasipala ga je punom snagom, tako moćno i glasno da mu je bilo teško da misli o bilo čemu drugom.

Pimli se upinjao da sabere misli. Zaobišao je pulsirajuću misao i formulisao svoju: To je sigurno Bratigan.

Pojačava nečiju poruku. Samo je on za to sposoban.

I...

Gaski je uhvatio Kega, a zatim i Džaklija. Naredio im je da okupe sve naoružane stražare i da opkole rušioce koji su nagrnuli ka južnom delu šetališta i pokrajnjim uličicama. Posmatrali su ga tupim, izbuljenim očima, obuzeti panikom. Hteo je da vrisne od nagomilanog besa. Stizala su još dva vatrogasna vozila zavijajući sirenama. Veće vozilo je zakačilo par rušilaca. Oborilo ih je na tlo i pregazilo. Jedan od nastradalih bio je Džoi Rastosovič. Tanja se bacila na kolena, pored muža u samrtničkim mukama, kad je sjajni kamion prošao, nemilosrdno gazeći travu. Nemoćno je podigla ruke nebu. Zapomagala je iz sveg glasa, ali je Geski jedva čuo. Plakao je, od bola i ozlojeđenosti. Prljavi psi, pomislio je. Prljavi psi, što tuku iz zasede!

I...

Suzana je napustila zaklon, severno od Algula. Jurnula je na trostruki red žice. Odstupila je od plana, ali je želja da nastavi s pucanjem i skidanjem neprijatelja bila jača no ikad. Nije mogla da se kontroliše. Roland bi je razumeo. Sem toga, dim iz kuće Damli prekrio je čitav kompleks, na ostavljajući joj alternativu.

Crveni zraci „lejzera" rili su po dimnoj zavesi. Uključivali su se i isključivali kao neonski znak. Suzana je pazila da im se ne nade na putu, izuzev ako ne želi rupu u telu širine pet centimetara. Mecima iz kojota rascepila je put kroz ograde: spoljnju, srednju i unutrašnju. Nestala je u sve gušćem dimu, puneći oružje u hodu.

I...

Rušilac po imenu Veverli pokušao je da se oslobodi Finlija. Joj, joj, neće moći, jok bato, pomislio je Finli.

Cimnuo je čoveka - koji je u životu pre Algula bio knjigovoda, ili nešto slično - bliže sebi. Dvaput ga je ošamario, tako jako da ga je ruka zabolela. Veverli je urliknuo od bola i iznenađenja.

Šta se tamo događa!" zaurlao je Finli. „KO, JEBOTE, RADI SVE OVO?' Vatrogasna kola zaustavila su se ispred kuće Damli. Sipali su mlazeve vode po dimnoj zavesi. Finli nije znao da li će to pomoći, ali sigurno neće odmoći. Prokletinje bar nisu rušile zgradu koju je navodno trebalo da spasu, kao prva kola.

„Gospodine, ne znam\" jecao je Veverli. Krv mu je tekla iz nosa i usta. „Ne znam, ali ima bar pedeset ili stotinu davola! Dinki nas je izvukao! Bog nek poživi Dinkija Ernšoua\"

Gaski O'Tego je u međuvremenu stavio jednu pozamašnu ruku na Kegnijev, a drugu na Deklijev vrat.

Slutio je da pticoglavi Džakli samo što nije zbrisao. Od tog nema ništa. Trebala su mu obojica. I...

„Šefe!" povikao je Finli. „Šefe, hvataj Eršoua! Taj je zbilja sumnjiv!"

I...

Lasica je (tog jutra se izdvajao pribranošću duha) pritisnuo Kegnija uz jedan, a Džaklija uz drugi obraz, da bi ga nekako čuli. Gaski je, u meduvremenu, ponovio komandu: rasporedite naoružane stražare oko rušilaca u bekstvu. „Ne pokušavajte da ih zaustavite! Pratite ih! Za ime božje, ne dajte im da stradaju na žici! Terajte ih od žica ako krenu glavnom ulico..."

Iz gustog dima izronila je čudesna prilika, prekinuvši ga usred rečenice. Bio je to doktor Gangli. Kotrljao se na rolšuama. Beli kaput je plamteo za njim.

I...

Suzana Din je kašljući zauzela položaj na levom, zadnjem uglu kuće Damli. Videla je trojicu kurvinih sinova - Gaskija, Džaklija i Kegnija - čija imena nije znala. Dim ih je zaklonio, pre no što je stigla išta da uradi. Dim se razišao, ali Džaklija i Kega više nije bilo. Otišli su da sa naoružanim stražarima opkole stado i pokušaju da ga smire. Zbog panike nisu mogli da ga zaustave. Geski je ostao na položaju. Skinula ga je preciznim hicem.

Pimli to nije video. Zaključio je da nema opravdanih razloga za toliki metež. Panika je veštački izazvana.

Rušioci su malčice prebrzo odlučili da pobegnu od napadača na Algul koji su navaljivali sa severa. Bežali su na preterano organizovani način.

Pusti Emšoua, pomislio je, potraži Bratigana.

Tes je stegao gospodara u frenetični, užasnuti zagrljaj, sprečavajući ga da se domogne Teda. Služinče je blebetalo o požaru u upravnikovoj kući. Govorio je kako će sva gospodareva odeća, sve knjige...

Pimli Prentis ga je oborio na tlo žestokim udarcem, postrance, u glavu. Pulsiranje ujedinjenih misli rušilaca (slali su loše umesto dobrih vibracija), orilo se (KO NE DIGNE RUKE UVIS NEĆE BITI) u njegovoj glavi, preteći da priguši sve ostale misli. Ovo je delo jebenog Bratigana. Bio je siguran u to. On je već daleko... izuzev ako...

Pimli je odmerio mirotvorca u ruci. Razmišljao je šta da radi. Posle kraćeg oklevanja vratio ga je u futrolu ispod pazuha. Jebeni Bratigan mu treba živ. Jebeni Bratigan će morati mnogo toga da objasni. Da i ne spominjemo povratak jebenom rušenju.

Taktak-tak. Meci su leteli svuda okolo. Stražari humići, tahini i kan-toi jurcali su u svim pravcima. Hriste, samo je nekolicina naoružana, većinom humići određeni za stražu na ogradi. Osoblju zaduženom za rušioce pištolji nisu bili potrebni, zato što su njihovi štićenici bili pitomi kao papagaji. Pomisao o napadu spolja izgledala je smešno dok se nije...

Dok se napad nije desio, pomislio je i opazio Trampasa.

„Trampase!" zagrmeo je. „Trampasel Hej, kauboju! Zgrabi Ernšoua i dovedi ga 'vamo! Zgrabi Ernšoua\"

Buka nije bila tako snažna na šetalištu. Trampas je prilično dobro čuo sai Prentisa. Potrčao je za Dinkijem i uhvatio mladića za ruku. L„

Jedanaestogodišnja Danika Rostov izronila je iz uskovitlanog dima, koji je sasvim progutao donju polovinu kuće Damli. Vukla je par crvenih kolica za sobom. Lice joj je bilo crveno i otečeno. Plakala je.

Posrtala je od napora vukući Baja i Saja u radioflajer kolicima. Obojica su imali velike glave i majušne, mudre oči. Saj je mahao kratkim patrljcima od ruku. Baj ni to nije imao. Penili su i krkljali.

„Pomozite mi!" prozborila je Dani, daveći se od kašlja. „Neka mi neko pomogne, pre no što se ugušim!"

Dinki je potrčao ka njoj. Trampas ga je zadržavao, iako je bilo jasno da se ne trudi iz sveg srca. „Nemoj, Dink", rekao je. Govorio je ljubaznim, ali čvrstim tonom. „Za nju će se pobrinuti neko drugi. Šef hoće da razgovara..."

Pojavio se bledoliki Bratigan, usta stegnutih u jedva vidljivu crtu. „Pusti ga, Trampase. Dopadaš mi se.

Bilo bi ti bolje da nam se danas sklanjaš s puta."

„Tede? Šta..."

Dink je nanovo krenuo ka Dani. Trampas ga je privukao sebi. Baj se onesvestio i pao naglavačke iz kolica.

Čuli su užasan, parajući zvuk, iako je pao na meku travu. Dani Rostov je kriknula.

Dinki je skočio ka njoj. Trampas ga je cimnuo sebi, mnogo jače nego ranije. Istovremeno je potegao kolt kalibra .38 iz futrole pod pazuhom.

Nije bilo vremena za priču. Ted Bratigan nije bacio misaono koplje još od Akrona, daleke 1935. godine, kad ga je hitnuo na džeparoša. Nije ga upotrebio ni kad su ga nišči ljudi zarobili u Bridžportu, Konektikat, 1960. godine. Iako je tada bio na silnom iskušenju. Zarekao se da ga nikad neće upotrebiti. Nije hteo da ga baci na

(nasmeši se dok to govoriš)

Trampasa koji se uvek lepo ponašao prema njemu. Morao je da stigne do južnog kraja kompleksa, pre no što se uspostavi red. Nameravao je da tamo stigne s Dinkijem.

Razbesneo se. Jadni Baj. Svakog je pozdravljao osmehom!

Usredsredio se. Bol mu je sevnuo kroz glavu, a misaono koplje poletelo. Trampas je pustio Dinkija.

Pogledao je Teda sa nevericom i prekorom. Bratigan će se do kraja života sećati tog pogleda. Tahin se uhvatio za glavu kao čovek s najgorom glavoboljom u svemiru. Pao je mrtav na travu, natečene guše i isplaženog jezika.

„Hajde!" povikao je Ted i zgrabio Dinkija za ruku. Hvala bogu da je Prentis gledao na drugu stranu, u pravcu nove eksplozije.

„Ali Dani... i Saj!"

„Ona će se pobrinuti za Saja!" Ostatak poruke poslao je misaonim putem: (biće joj lakše kad ne mora da vuče Baja)

Ted i Dinki su se dali u bekstvo. Pimli Prentis se okrenuo i s nevericom zagledao u Trampasa. Povikao je za njima, tražeći da stanu - da stanu u ime Grimiznog Kralja.

Finli O'Tego je otkočio revolver. Danika Rostov je skočila na njega, pre no što je zapucao, ujedajući ga i grebući. Tanušna devojka nije bila stvarna opasnost, ali ga je toliko iznenadila svojim napadom, da je umalo izgubio ravnotežu. Uhvatio je snažnom, dlakavom rukom oko vrata i bacio daleko od sebe. Ted i Dinki su tako dobili dovoljno vremena da odmaknu gotovo van domašaja pištolja. Obilazili su upravnikovu kuću s leve strane obavijeni dimom.

Finli je pažljivo naciljao, držeći pištolj s obe ruke. Duboko je udahnuo i pritisnuo obarač. Imao je vremena samo za jedan hitac. Krv je briznula iz starčeve ruke. Finli je čuo krik i video kako se Ted tetura. Mlado štene je poduhvatilo starog psa, pa su nestali iza kuće.

„Stižem!" grmeo je Finli za beguncima. „Stići ću vas i uhvatiti. Propišaćete majčino mleko!" Samom sebi je zvučao neubedljivo.

Čitava populacija Algul Sjenta - rušioci, tahini, stražarihumići, kantoi sa „trećim okom", krvavocrvenim tačkama na čelima - hitala je, zahvaćena jedinstvenom strujom, ka jugu. Finliju se nešto ni najmanje nije svidelo. Rušioci i samo oni, bežali su podignutih ruku. Ako je tamo bilo još napadača, lako će izabrati ciljeve, zar ne?

I...

Šimi Ruiz je doživljavao otkrovenje, u svojoj sobi u Korbet holu, klečeći na kolenima, pokraj staklom prekrivene postelje. Kašljao je od dima koji se uvlačio kroz razbijeni prozor. Doživljavao je otkrovenje ili je saobraćao sa sopstvenom maštom, odlučite sami. Šta god da se desilo, skočio je na noge. Njegov umilni pogled, vazda zbunjen svetom kog nikad u potpunosti nije razumeo, bejaše bistar i prepun radosti.

„ZRAK KAŽE HVALA!" kriknuo je u praznoj sobi.

Osvrtao se oko sebe, srećan kao Ebenezer Skrudž, kad je shvatio šta su duhovi učinili za samo jedno veče. Potrčao je ka vratima, gazeći u papučama po krhotinama stakla. Natakao se na oštri vrh. Nije znao da će mu kobna krhotina doneti smrt: reci žao mi je, reci Nesklade. Jedva da je osetio bol, ponesen radošću. Stuštio se niz hodnik, pa niza stepenice.

Na odmorištu drugog sprata naleteo je na staricurušioca Bel O'Rurk. Zgrabio je i protresao. „ZRAK KAŽE HVALA!" kriknuo je pravo u njeno zbunjeno i iznenađeno lice. „ZRAK KAŽE DA SVE JOŠ MOŽE BITI KAKO VALJA! NIJE KASNO! STIGLI SU U POSLEDNJI ČAS!"

Potrčao je, nestrpljiv da raširi dobre vesti (dobre, što se njega tiče), i...

Roland je pogledao Edija Dina, a zatim i Džejka Čembersa na drugoj strani glavne ulice. „Stižu. Ovde čemo ih dočekati. Čekajte na moj znak. Borite se kako valja."

18

Prvo naiđoše tri rušioca. Trčali su kao bez glave s podignutim rukama. Prešli su glavnu ulicu, ne videvši Edija u biletarnici Dragulja (razbio je stakla drškom od sandalovine, bivšim Rolandovim pištoljem), Džejka (sedeo je u ford sedanu bez motora, ispred plezentvilske pekare) ili Rolanda (skrivenog iza lutke u izlogu Gaj Parefešna).

Stigli su na kraj ulice, zbunjeno se osvrćući oko sebe.

Idite, Roland je odaslao misao ka njima. Idite. Gubite se odavde. Skrenite u uličicu. Požurite dokjoš možete.

„Idemo ovamo!" povikao je jedan od njih. Potrčali su niz uličicu između apoteke i knjižare. Pojavio se još jedan, a za njim još dvojica. Za njima je stupao prvi stražar, humić s pištoljem. Kretao se polagano, nišaneći pištoljem. Roland ga je ugledao... Još nije otvarao vatru.

Na glavnoj ulici pojavilo se još nekoliko stražara. Istrčavali su iz sporednih uličica na glavnu ulicu.

Napredovali su u širokom streljačkom stroju, što je odgovaralo Rolandovim planovima i očekivanjima.

Okružili su štićenike. Pokušali su da ih usmere u željenom pravcu. Nastojali su da se povlačenje ne pretvori u bežaniju.

„Obrazujte dvostruki red\" urlao je tahin s glavom gavrana, neprijatnim, kreštavim glasom. „Obrazujte dvostruki red. Zadržite ih, za ljubav vaših otaca\"

Jedan od njih, crvenokosi tahin sa raspasanom košuljom, kriknu: „Šta ćemo s ogradom, Džakli? Šta ako nalete na ogradu?"

„Sad ne možemo ništa u vezi sa tim, Keg, samo..."

Usplahireni rušilac pokušao je da protrči pored gavrana. Tahin - Džakli gurnuo ga je tako snažno, da je jadničak završio licem prema tlu, na sve četiri. „Držte se zajedno, bedni crvi!" zarežao je. „Trčite ako morate, ali se držite zajedno!" Kao da je tu moglo biti ikakvog reda, pomislio je Roland (ne bez izvesnog zadovoljstva). Onaj po imenu Džakli razdrao se na crvenokosog: „Pusti jednog da se ispeče, pa će se ostali naučiti pameti!"

Stvari bi se iskomplikovale da su Edi ili Džejk počeli da pucaju u tom trenutku, ali nisu to učinili. Tri revolveraša posmatrali su sa skrivenih položaja radanje reda iz haosa. Pojavilo se još stražara. Džakli i crvenokosi su ih organizovali u dva reda. Obrazovali su špalir preko čitave ulice. Nekolicina rušilaca prošla je kraj njih pre no što je špalir zatvoren.

Pojavio se novi tahin, s glavom lasice. Preuzeo je komandu od onog po imenu Džakli. Udario je par uplašenih rušilaca po leđima, požurujući ih.

Neko je kriknuo južno od glavne ulice: „Ograda je isečena!" Začuo se i drugi povik: „Izgleda da su stražari pobijeni!" Posle drugog uzvika čuo se i vrisak užasa. Roland je znao šta se dogodilo. Neki zlosrećni rušilac nabasao je na odsečenu glavu stražara u travi.

Iz gomile se digao užasnuti žamor, baš kad su Dinki Ernšou i Ted Bratigan izašli na glavnu ulicu između pekare i prodavnice cipela. Bili su tako blizu Džejkovog skrovišta da je mogao da ih dodirne, da je pružio ruku kroz prozor. Ted je bio ranjen. Desni rukav crveneo mu se od ramena do lakta, ali se kretao - uz malu Dinkijevu pomoć. Mladić ga je nežno obgrlio. Ted se okrenuo dok su prolazili kroz špalir stražara i pogledao put Rolandovog skrovišta. Trenutak kasnije nestao je u uličici s Ernšouom.

Tamo će biti bezbedni, bar za izvesno vreme. To je dobro. Gde je velika zverka? Gde je Prentis, gospodar omrznutog kompleksa? Roland je čekao njega i saija s glavom lasice. Hteo je da odseče zmijsku glavu, nakon čega bi neman ispustila dušu. Čekaće ih još malo. Pristizalo je sve manje unezverenih rušilaca.

Revolveraš je procenio da sai Lasica neće čekati da stigne i poslednji. Zadatak mu je da ne dopusti nekom od dragocenih talenata da pobegne kroz otvor u ogradi. Znao je da ne bi daleko stigli, zbog sterilne i mračne okoline, ali je znao da napadači na severnoj strani nisu jedini. Na južnoj možda čekaju spasioci...

Evo ga, hvala bogovima i Ganu - sai Pimli Prentis. Tetura se u stanju šoka, dok mu se revolver klati u futroli ispod mesnatog pazuha. Krv mu curi iz nozdrve i ugla usana, kao da je proživljeno uzbuđenje prouzrokovalo pucanje nekog kapilara u mozgu. Pošao je ka Lasici, povodeći se u hodu, verovatno s namerom da preuzme komandu nad operacijom. Roland će to pijano ljuljanje kasnije ogorčeno kriviti za ono što se desilo na kraju dana. Kratki, ali srdačni zagrljaj upućivao je na zaključak o dubini njihovog odnosa.

Nanišanio je zadnji deo Prentisove glave i povukao obarač. Video je kako krv i kosa lete unaokolo.

Gospodar Prentis je ispružao ruke. Raširio je prste prema tamnom nebu i pao ispred preneražene Lasice.

Atomsko sunce je zablistalo, preplavljujući svet svetlošću, kao u pozorišnoj predstavi.

„Pobijte ih sve do jednog, revolveraši!" povikao je Roland, zapinjući oroz drevne mašine za ubijanje, dlanom desne ruke. Četvorica su pala na tlo pre no što su stražari, poređani kao glineni golubovi u streljani, čuli pucnjeve. Nije bilo govora o pravovremenoj reakciji. „Za Gilead, za Njujork, za Zrak, za vaše očeve! Čujte me i počujte! Nijedan ne sme ostati na nogama. POBIJTE IH DO POSLEDNJEG!"

Tako su i učinili: revolveraš iz Gileada, bivši narkoman iz Bruklina i usamljeni dečak kog je gospođa Greta Šo zvala Bama. Četvrta jahačica apokalipse dojezdila je iz pravca juga, kroz sve gušće zavese dima, na krstarećem triciklu (skrenula je s pravog puta samo jednom, da bi zaobišla telo sluškinje, po imenu Tami). Nekad davno prošla je obuku o nenasilnom protestu, pod nadzorom neiskvarenog mladića iz NNACP-a. U međuvremenu je bez zazora i kajanja prihvatila zakon pištolja. Obrušila se na tri snebivljiva stražara humića i tahina u bekstvu. Tahin je nosio pušku preko ramena, ali se nije mašio oružja. Umesto toga je podigao glatke, krznom obrasle ruke -nalik medveđim. Zavapio je tražeći milost i oproštaj. Suzana mu nije pružila ni jedno ni drugo. Postupala je vođena užasnim iskustvom, a ponajviše sećanjima na nesrećnu dečicu čijim su se moždanim tkivom hranile ubice Zraka. Nije ga mučila, niti mu je dala vremena za strah.

Pucnjava je prestala kad je ušla u uličicu između bioskopa i frizeraja. Finli i Džakli su umirali. Džejms Kegni je umro s polovinom humićke maske strgnute sa gnusnog, pacovskog lica, okružen sa tridesetak leševa. Vrela krv je tekla nekad besprekorno čistim slivnicima Plezentvila.

U kompleksu je nesumnjivo bilo i drugih stražara. Sakrili su se, ubeđeni da imaju posla sa stotinu i više iskusnih boraca, okrutnih gusara iz bog te pita kog kraja sveta. Najveći broj rušilaca iz Algul Sjenta bio je na travnjaku između glavne ulice i južnih stražarskih kula. Stajali su u zbijenoj gomili, kao stado ovaca.

Ted je, ne obazirući se na ranjenu ruku, počeo s prozivkom.

U tom času se, na vrhu uličice pored bioskopa, pojavio celokupni severni kontigent napadačke armije, sakata crnkinja na triciklu. Upravljala je jednom rukom, drugom je držala kojota, naslonjenog na upravljač. Videla je gomilu leševa na ulici i klimnula sa mračnim zadovoljstvom.

Edi je izašao iz biletarnice, da bi zagrlio svoju draganu.

„Hej, srculence, polako", promrmljala je. Zadrhtao je, obasut poljupcima po vratu. Pridružio im se i Džejk pribran i prebledeo od silnog ubijanja. Zagrli la ga je i privukla sebi. Pogled joj se zaustavio na Rolandu. Stajao je pored trojke koju je doveo na Srednji svet. Pištolj mu se klatio pokraj leve butine. Da li je na licu imao čeznutljiv izraz? Nije verovala u to. Srce joj je, svejedno pohrlilo ka njemu.

„Dođi ovamo, momče iz Gileada", rekla je. „Ovo je grupni zagrljaj. Ti si deo ove grupe."

Na trenutak je pomislli a da nije shvatio poziv ili da se pretvara da ga ne razume. Prišao im je, posle kraćeg oklevanja. Usput je zastao da bi gurnuo pištolj u futrolu i podigao Oja. Stao je između Džejka i Edija. Oj je skočio u Suzanino krilo kao da je to najprirodnija stvar na svetu. Revolveraš je obuhvatio Edija i Džejka oko struka. Suzana je podigla ruke (bambur se upinjao da ostane na njenom krilu) i zagrlila Rolanda oko vrata. Slatko ga je poljubila po suncem opaljenom čelu. Džejk i Edi su se nasmejali. Roland im se pridružio. Smejao se kao i svako drugi, suočen s neočekivanom srećom.

Voleo bih da možete da ih vidite. Voleo bih da možete da ih vidite zagrljene. Da li biste hteli? Okupili su se oko Suzinog krstarećeg tricikla. Grle se, uživajući u pobedi. Voleo bih da ih vidite, ne zato što su izvojevali pobedu u velikoj bici, već zato što su ka-tet po poslednji put. Priča o njihovom prijateljstvu se završava, na kobajagi ulici ispod veštačkog sunca. Ostatak priče će biti kratak i brutalan, u poredenju s prethodnim događajima. Kraj uvek brzo dolazi, kad se ka-tet rasturi.

Blagodarim.

19

Pimli Prentis je krvavim, umirućim pogledom posmatrao kako mlađi od dva muškarca napušta grupu i prilazi Finliju O'Tegu. Mladiću nije promaklo da Finli još mrda.

Kleknuo je pored njega. Žena je sišla s motorizovanog tricikla. Obilazila je žrtve, u pratnji dečaka.

Dokrajčili su sve koji su još davali znake života. Iako je i sam ležao, u agoniji s metkom u glavi, gospodar je uvideo da se ovde ne radi o okrutnosti, već o milosrdnom činu. Kad završe posao, pretpostavio je Pimli, spojiće se s ostatkom kukavičkih, pritvornih prijatelja i pretražiti sve zgrade Algul Sjenta, nezahvaćene požarom. Tražiće preostale stražare. Nesumnjivo će pobiti sve koje pronadu. Neće ih biti mnogo, dragi moji kukavički prijatelji, pomislio je. Upravo ste slistili dve trećine mojih ljudi. Koliko napadača su gospodar Pimli, šef obezbeđenja Finli i njihovi ljudi dosad smakli? Nijednog, bar koliko je Pimliju poznato.

Možda nije sasvim nemoćan po tom pitanju. Sporo i bolno je pokrenuo desnu ruku ka mirotvorcu, u futroli ispod pazuha.

Edi je, u meduvremenu, prislonio cev gileadskog revolvera sa drškama od sandalovine uz glavu Lasice.

Stiskao je prst na obaraču kad je opazio da ga Lasica, iako pogoden u grudi, oslabljen zbog gubitka krvi i na korak od smrti posmatra bistrim pogledom. Bilo je tu još nečeg, zbog čega se Edi nije bogzna kako brinuo. Učinilo mu se da se radi o preziru. Podigao je glavu. Video je kako Suzana i Džejk proveravaju leševe na istočnom kraju stratišta. Video je Rolanda na drugoj strani ulice. Razgovarao je s Dinkijem i Tedom, vezujući improvizovani zavoj oko ranjenikove ruke. Dva bivša rušioca su ga pažljivo slušala.

Klimali su glavama, iako nisu izgledali bogzna kako ubeđeno.

Edi je vratio pogled na umirućeg tahina. „Stigao si na kraj staze, prijatelju", rekao je. „Odsvirao si svoje, rekao bih. Imaš li nešto da kažeš, pre no što stupiš na čistinu?"

Finli je klimnuo.

„U tom slučaju, govori, prijatelju. Budi kratak, ako želiš sve da kažeš."

„Ti i tvoji ste čopor šugavih pasa", uspeo je da procedi Finli. Verovatno prostreljen kroz srce, ali je namerio da završi misao. Morao je da to izbaci iz sebe. Snagom volje naterao je ranjeno srce da kuca dok ne kaže poslednje reči. Potom će umreti i bez otpora prigrliti tamu. „Vi ste upišani, smrdljivi, šugavi psi.

Ubice iz zasede. To sam hteo da kažem."

Edi je rastegao usne u mračan osmeh. „Šta ćemo s šugavim psima koji su koristili dečicu da bi iz zasede ubili čitav svet, prijatelju moj? Čitavu vaseljenu?"

Lasica je žmirnuo, kao da nije očekivao takav ili bilo kakav odgovor. „Izvršavao sam... naređenja."

„Ne sumnjam u to", rekao je Edi. „Činio si to do samog kraja. Uživaj u paklu ili Naaru, kako ga već zoveš."

Prislonio je cev pištolja uz Finlijevu slepoočnicu i povukao obarač. Lasica se poslednji put trznuo, nakon čega se zauvek umirio. Edi je ustao, s neprijatnom grimasom na licu.

Krajičkom oka zapazio je neki pokret. Šef parade uspeo je da se uzdigne na lakat. Nanišanio je mirotvorcem kalibra .40, kojim je nekada pogubio silovatelja. Edi je imao sjajne reflekse, ali nije imao vremena da ih upotrebi. Mirotvorac se oglasio samo jednom. Vatra je liznula iz cevi, a krv briznula iz Edijeve glave. Uvojak kose poleteo je sa temena, oko izlazne rane. Rukom je prekrio rupu iznad desnog oka, kao da se prekasno setio nečeg veoma važnog.

Roland se čučeći obrnuo na petama. Izvukao je pištoij nezamislivom brzinom. I Džejk i Suzana su se okrenuli. Videla je supruga kako stoji na ulici sa dlanom prislonjenim uz čelo.

„Edi? Šećeru?'

Pimi se upinjao da zategne oroz na mirotvorcu. Napeo se, izloživši zube u gotovo psećem kezu. Roland ga je pogodio u grlo. Gospodar Algul Sjenta trznuo se u pokretu. Revolver mu je izleteo iz ruke. Bučno se zakotrljao po tlu, da bi se smirio pokraj leša njegovog prijatelja, Lasice. Zaustavio se nedaleko od Edijevih nogu.

„Edi!" kriknula je Suzana. Puzala je ka njemu, odbacujući se rukama. Nije teško povređen, govorila je sebi, nije teško povređen, dobri bože, ne dozvoli da moj čovek strada...

Krv je potekla ispod šake pritisnute na čelo i kapnula na tlo. Sigurno je teško ranjen.

„Suzi?" pitao je, savršeno jasnim glasom. „Suzi, gde si? Ne vidim te."

Načinio je jedan korak, drugi, pa treći... i pao licem prema tlu, baš kao što je deka Džafords video prilikom prvog susreta, u Kali. Dečko je bio revolveraš, vaistinu. Nije se mogao nadati drugačijem kraju.

DVANAESTO POGLAVLJE
KRAH TETA

1

Veče je zateklo neutešnog Džejka Čembersa za stolom ispred Klover taverne na istočnom kraju plezentvilske glavne uli ce. Robotska ekipa za održavanje čistoče pobrinula se za leševe stražara. To je poboljšalo situaciju. Oj je duže od sata sedeo u dečakovom krilu. U uobičajenim prilikama nikad ne bi sedeo toliko dugo. Činilo se da shvata koliko je neophodan Džejku. Dečak je u nekoliko mahova suzama zalivao bamburovo krzno.

Džejk je najveći deo beskrajnog dana razmišljao u dva glasa. To mu se i ranije događalo. Od poslednje rasprave takve vrste prošlo je dosta godina. U ranom detinjstvu posumnjao je da pati od roditeljima nevidijivog nervnog sloma.

Edi umire, govorio je prvi glas (isti koji ga je uveravao da postoje monstrumi u ormaru, i da će uskoro jurnuti odande, da bi ga proždrali živog). Leži u sobi u Korbet holu. Suzana je s njim. Ne zatvara usta, ali će svejedno umreti.

Nije tako, poricao je drugi glas (onaj koji ga je uveravao - mlako - da monstrumi ne postoje). Ne, to ne može biti. Edije... Edi! Sem toga, onje katet. Možda će umreti kad stignemo do Mraćne Kule. Možda ćemo svi umreti kad do nje dodemo, ali ne ovde, nikako. To bi bilo ludo.

Edi umire, uporno je tvrdio prvi glas. To je neizbežno. Ima rupu u glavi. Da je malo veća, mogao bi zavući prst u nju. Umire.

Drugi glas je samo poricao, svaki put sve slabije.

Čak ni saznanje da su najverovatnije spasli Zrak (Šimi je bez ostatka verovao da jesu. Špartao je čudnovato tihim prostorom Devar-Toa, izvikujući novosti - ZRAK KAŽE DA ČE SVE BITI DOBRO! ZRAK VELI BLAGODARIM! - iz sveg glasa) nije moglo odobrovoljiti Džejka. Gubitak Edija bila je preterano velika cena čak i za takav ishod. Svest o krahu teta samo je pogoršavala stvar. Dečaka bi, kad god bi na to pomislio, spopadala muka. Slao bi bezbroj neartikulisanih molitvi bogu, Ganu, Čoveku Isusu, bilo kom od njih. Tražio je čudo, produženje Edijevog života.

Molio se i piscu.

Spasi život mom prijatelju, pa ćemo spasti tvoj. Molio se Stivenu Kingu, čoveku kog nikad nije video.

Spasi Edija pa ćemo sprečiti taj kamionet da te pregazi. Kunem ti se.

Po ko zna koji put pomislio bi na Suzanu koja urlajući poziva Edijevo ime, pokušavajući da ga okrene, i na Rolanda koji je grli, govoreći Nemoj to da radiš, Suzana, nemoj ga pomerati. Opiraia se, s ludačkim izrazom lica. Izraz joj se menjao, u skladu s menama različitih ličnosti koje bi na tren ovladale njenim telom. Moram mu pomoćil jecala je Džejku dobro poznatim, Suzaninim glasom. Odmah zatim bi progovorila drugačijim, grubljim glasom Pušti me, mamojepcu! Pušti me da probam s malo vudua. Podići ću ga. Podići ću ga na noge, videćete! Ajdel Roland je čvrsto držao kroz sve mene. Držao je i ljuljao dok je Edi nepomično ležao na ulici. Nije bio mrtav. Možda bi bilo bolje đa jeste. (Čak i ako smrt znači kraj priče o čudima, kraj nade). Džejk je video kako Edi trza prašnjavim prstima. Čuo je kako nerazumljivo mumla, kao da govori u snu.

Stigao je Ted, u stopu praćen Dinkijem i dvojicomtrojicom rušilaca koji su se kolebljivo vukli za njim. Ted se spustio na kolena pored uplakane, usplahirene žene. Dao je znak Dinkiju da sledi njegov primer i klekne s druge strane. Uhvatio je Suzanu za ruku i dao znak Dinkiju da isto učini. Nešto je poteklo iz njih - nešto duboko i utešno. Džejk je uhvatio jedan deo poruke, iako nije bila njemu namenjena. Srce je prestalo da divlje tuče i usporilo rad. Video je kako Tedove oči izvode svoj šou. Zenice su se širile i skupljale, širile i skupljale.

Suzanini jauci su se utišali. Sveli su se na nivo šapata. Gledala je dole, na Edija. Svinula se u struku i nagnula ka njemu. Suze su joj kapale, natapajući mu košulju, kao retka, slana kiša. Šimi je izbio iz nekog sokaka, urlajući. blagovest svima koji su hteli da ga slušaju: „ZRAK KAŽE DA NIJE PREKASNO! ZRAK KAŽE DA STE STIGLIU POSLEDNJIČAS! ZRAK KAŽE BLAGODARIM I PORUČUJE DA MU DAMO VREMENA ZA OPORAVAK!" teško hramajući na jednoj nozi (niko od njih nije mislio o tome, niti suto primećivali). Dinki je nešto promrmljao sve većoj gomili rušilaca, zagledanih u smrtno ranjenog revolveraša. Nekolicina je prišla Šimiju da bi ga utišala. Zavijanje sirena orilo se najvećim delom Devar-Toa. Pozivale su na uzbunu.

Robotska vatrogasna kola uspela su da ukrote tri najveća požara (u upravnikovoj kući, Feveral hoiu i kući Damli).

Džejk se sećao Tedovih neverovatno nežnih prstiju, koji razdvojiše kosu na zadnjoj strani Edijeve glave, otkrivši veliku rupu ispunjenu tamnim, krvavim želeom, prošaranim majušnim belim ljuspicama. Dečak je hteo da veruje da posmatra krhotine kostiju. To je bilo bolje od pomisli da se radi o delićima Edijevog mozga.

Suzana je skočila i nanovo vrisnula, suočena sa strašnim prizorom. Ted r i Dinki (bleđi od paste za zube) izmenjaše poglede, još jače se uhvatiše za ruke i ponovo poslaše (mir blagost tišina spokoj lagani ritam) utešnu poruku satkanu od boja - hladni, plavi preliv sa mirnim nijansama pepeljastosive - koliko i od reči. Roland je u međuvremenu uhvatio za ramena.

„Da li išta može da se uradi za njega?" revolveraš je pitao Teda. „Išta pod milim bogom?"

„Možemo olakšati njegov položaj", rekao je Ted. „To je ostvarivo." Pokazao je na Devar. „Rolande, zar nemate još posla?"

Roland u prvi mah nije razumeo Tedove reči. Shvatio je superrušioca tek kad je spustio pogled na leševe stražara. „Imaš pravo", rekao je. „Pretpostavljam da posao nije gotov. Džejk, hoćeš li mi pomoći? Ne smemo dozvoliti da se preostali stražari pregrupišu i izaberu novog vođu." „Šta ćemo sa Suzanom?" pitao je Džejk.

„Suzana će nam pomoći da odnesemo njenog čoveka na mesto na kom će se odmoriti i mirno umreti, ako je tako nešto moguće", rekao je Ted Bratigan. „Hoćeš li, draga moja?"

Pogledala je Teda, ne sasvim tupim pogledom. Razumevanje (i molećivost) u tom pogledu zariše se u Džejkovo srce kao vrh oštre ledenice. „Mora li umreti?" pitala ga je.

Ted je skrušeno prineo njenu ruku usnama i spustio poljubac. „Mora", rekao je. „Mora umreti. Ti to moraš podneti."

„U tom slučaju, moraš uraditi nešto za mene", rekla je i pomilovala Teda po obrazu vrhovima prstiju.

Džejku su ti prsti delovali hladno. Ledeno. „Šta, ljubavi? Učiniću sve što je u mojoj moći." Stisnuo je njene ledene prste (mir spokoj tišina lagani ritam) svojim rukama.

„Prestani s tim što radiš, dok ti drugačije ne kažem", rekla je.

Iznenađeno se zagledao u nju. Zatim je bacio pogled na Dinkija. Ernšou je samo slegnuo ramenima.

Vratio je pogled na Suzanu.

„Ne smete ublažavati moj bol dobrim vibracijama", rekla mu je Suzana, „rastvorila sam usne rešena da ga ispijem nerazblaženog, do poslednje kapi."

„fakako, gospo", odgovorio je Ted. „Poslušaćemo te. Stojimo vam na raspolaganju, ako ti zatrebamo... kad'ti zatrebamo..."

„Pozvaću vas", rekla je Suzana. Kleknula je na pločnik kraj svog ljubljenog u bunilu.

2

Roland i Džejk su prilazili uličici koja vodi ka središtu Devar-Toa, rešeni da ne misle na palog prijatelja dok ne uklone svakog ko bi im mogao stati na put. Šimi je potegao rukav Rolandove košulje.

„Zrak ti se zahvaljuje, Vile Dilborne iz davnašnjih dana." Govorio je hrapavim šapatom, promukao od vikanja. „Zrak kaže da će sve biti u redu. Biće kao nov. Bolji nego pre."

„To je dobro", odgovorio je Roland. Džejk je pretpostavljao da ima pravo. Nije osetio radost, ni tada, ni pre toga. Stalno je mislio na rupu koju je Ted Bratigan otkrio nežnim prstima, na ranu punu crvenog želea.

Roland je zagrlio Šimija. Privukao ga je sebi i poljubio. Šimi se široko osmehnuo. „Poći ću s tobom, Rolande. Hoćeš li me povesti, dragi moj?"

„Ne ovaj put", rekao je Roland.

„Zašto plačeš?" pitao je Šimi. Džejk je gledao kako radost napušta Šimijevo lice i ustupa mesto brizi. Veći broj rušilaca se, u međuvremenu, vratio na glavnu ulicu. Bazali su okolo u manjim grupama. Džejk je opazio kako s indignacijom posmatraju revolveraša... i s izvesnom, konfuznom radoznalošću... U nekim slučajevima radilo se o čistoj netrpeljivosti, na granici mržnje. Nije opazio zahvalnost, ni mrvu zahvalnosti. Zbog toga ih je mrzeo.

„Moj prijatelj je povređen", rekao je Roland. „Plačem zbog njega, Šimi, i zbog njegove žene, moje prijateljice. Molim te, pokušaj da je smiriš uz pomoć Teda i sai Dinkija. Hoćeš li to učiniti, ako vam se obrati?"

„Kad ti kažeš, jašta! Za tebe ću učiniti bilo šta!"

„Blagodarim sai, sine Stenlijev. Pomozi im, ako se odluče da premeste mog prijatelja."

„Tvog prijatelja Edija! Onog što leži ranjen!"

„Jašta. Zove se Edi, vaistinu. Hoćeš li pomoći Ediju?

„Jašta!"

„I još nešto..."

„Jašta?" pitao je Šimi, kao da se nečeg setio. „Jesje! Pomoći ću vam da odete daleko, ti i tvoji prijatelji!

Ted mi je rekao. 'Provrti rupu', rekao je, 'baš kao što si učinio za mene.' Samo što su ga oni vratili. Loši momci. Vas neće vratiti, zato što ih više nema! Zrak je ostavljen na miru!" Šimi se nasmejao. Veseli zvuk je resko odjeknuo u Džejkovim ožalošćenim ušima.

Verovatno se i Roland tako osećao, zato što se napeto osmehnuo. „Kad dođe vreme, Šimi... iako mislim da će Suzana ostati ovde i sačekati naš povratak."

Ako se vratimo, pomislio je Džejk.

„Imam još jedan zadatak. Nadam se da ćeš moći da ga obaviš. Ne radi se o prebacivanju na drugi svet, ali jeste sličan. Pričao sam o tome s Tedijem i Dinkijem. Reći će ti o čemu se radi, kad Edi ispusti dušu.

Hoćeš li ih saslušati?"

„Jesje! Pomoći ću ti, samo ako mogu!"

Roland ga je potapšao po ramenu. „Dobro je!" Džejk i revolveraš odoše u pravcu koji je mogao biti sever, rešeni da dovrše započeti posao.

3

U naredna tri sata pobrinuli su se za četrnaest stražara, većinom humića. Roland je malo iznenadio Džejka, zato što je ubio samo dvojicu koji su pucali na njih zaklonjeni vatrogasnim kolima, zaglavljenim u otvoru podrumskog stepeništa. Ostale je razoružao i oslobodio.

Upozorili su ih da će ubiti svakog stražara kog zateknu u Devar-Toi kompleksu posle trube, popodnevnog signala za smenu straže.

„Gde da idemo?" pitao ga je tahin sa snežnobelom petlovskom glavom i krvavocrvenom krestom (Džejku je ličio na petla Sofronija iz crtaća).

Roland je odmahnuo glavom. „Baš me briga", rekao je, „ali neću da vas vidim posle sledeće trube. Je 1' jasno? Bavili ste se đavoljom rabotom. Pakao je zatvoren. Pobrinuću se da se njegova vrata više nikad ne otvore."

„Šta hoćeš da kažeš?" pitao je tahinpetao, gotovo stidljivo. Roland ga nije udostojio odgovora. Naložio je stvorenju da prenese poruku sebi sličnima.

Najveći broj preostalih tahina i kantoa napustio je Algul Sjento u parovima i trojkama. Otišli su bez rasprave, nervozno se osvrćući za sobom. Džejk pomisli da ne strepe bez razloga. Proganjalo ih je sećanje na hladno dinhovo lice ophrvano bolom. Edi Din je ležao na samrtnom odru, to nije dobar trenutak za raspravu s Rolandom od Gileada.

„Šta ćemo učiniti s ovim mestom?" pitao je Džejk, nakon popodnevne trube. Prolazili su pored zadimljenih ostataka kuće Damli (robot vatrogasac je na svakih sedam metara postavio znak ZABRANJEN PRISTUP ISTRAGA VATROGASNE SLUZBE U TOKU), na putu ka Ediju.

Roland nije odgovorio na pitanje, samo je odmahnuo glavom.

Džejk je opazio šest rušilaca na šetalištu. Uhvatili su se za ruke i obrazovali krug. To je izdaleka ličilo na spiritističku seansu. Video je Šimija, Teda i Dani Rostov, kao i mladu i stariju ženu, u društvu zdepastog muškarca, činovničkog držanja. Iza njih je ležalo pedesetak stražara, poginulih u sukobu. Noge su im virile ispod ćebadi.

„Znaš li šta rade?" pitao je Džejk, misliće na raju u krugu - oni iza njih bili su mrtvi, za vek vekov.

Roland je bacio brz pogled na krug rušilaca. „Znam."

„Šta rade?"

„Nemam kad da objašnjavam", rekao je revolveraš. „Moramo odati poštu Ediju. Trebaće ti svaki gram spokojstva. Moraš isprazniti mozak."

4

Džejk je sedeo s Ojem ispred prazne Klover taverne okružen neonskim reklamama za pivo i zanemelim džukboksovima. Divio se Rolandovoj kvalitetnoj proceni situacije. Bio mu je silno zahvalan zbog nje. Revolveraš je, posle nekih četrdeset pet minuta, video koliko je potresen.

Dozvolio mu je da izađe iz Edijeve sobe, u kojoj se ranjenik lagano rastajao od života, ostavljajući otisak neverovatno snažne volje na svakom centimetru životne tapiserije.

Nekolicina ljudi je pod vođstvom Teda Bratigana odnela mladog revolveraša do Korbet hola. Položili su ga u prostranu spavaću sobu u nadzornikovom apartmanu na prvom spratu. Nosači su se muvali u dvorištu spavaonice. Ostatak rušilaca pridružio im se krajem popodneva. Punačka crvenokosa žena preprečila je Rolandu put, kad je stigao pred spavaonicu s Džejkom.

Gospo, ne bih to radio da sam na vašem mestu, pomislio je Džejk. Ne ovog popodneva.

Zena ga je podsećala na Doživotnu predsednicu maminog vrtlarskog kluba. Uspela je da sred meteža i užasa namakne debeo sloj Šminke: pudera, rumenila i karmina, crvenog kao devarska vatrogasna kola.

Predstavila se kao Grejs Rambelou (iz Alderšota, Hempšir, Engleska) i zahtevala da joj se kaže šta će se s njima dogoditi - gde će, šta će, ko će se o njima ubuduće brinuti. Drugim rečima, pitala ga je isto što i tahin petlovske glave.

„O nama su vodili računa", rekla je Grejs Rambelou, zvonkim glasom (za Džejka fascinantnim engleskim akcentom), „zbog čega nismo u stanju, i zadugo nećemo biti, da se sami o sebi brinemo."

Iz gomile se digao žamor odobravanja.

Roland je odmerio od glave do pete. Nešto u njegovom izrazu lišilo je gospu najvećeg dela pravedničkog ogorčenja. „Sklanjaj mi se s puta", rekao je revolveraš, „da te ja ne sklonim."

Ni debeo sloj pudera nije skrio njeno bledilo. Poslušala ga je, bez reči. Džejka i Rolanda isprati plašljivo i zlovoljno cvrkutanje. Počelo je tek kad su se revolveraši izgubili iz vida. Niko nije smeo da zucne u prisustvu tih uznemirujućih, plavih očiju. Rušioci su podsetili Džejka na đake u Pajperu, razredne bukače gotove da dreknu ovoje usran test ili uvatiš me zajaja... ali samo u odsustvu učitelja.

Hodnik na prvom spratu Korbeta blistao se od fluorescentnog svetla. Osećao se dim iz kuće Damli i Feveral hola. Dinki Ernšou je sedeo na stolici na sklapanje desno od vrata s natpisom NADZORNIKOV APARTMAN i pušio cigaretu. Posmatrao je Rolanda, Džejka i Oja, koji je trčkarao na uobičajenih korakdva iza dečaka.

„Kako mu je?" pitao je Roland.

„Umire, čoveče", rekao je Dinki i slegnuo ramenima.

„Šta je sa Suzanom?"

„Drži se. Kad ode..." Dinki je nanovo slegnuo ramenima, kao da hoće da kaže da može biti i ovako i onako.

Roland je tiho pokucao na vrata.

„Ko je?" čuli su Suzanin, prigušeni glas.

„Roland i Džejk", rekao je revolveraš. „Hoćeš li da nas primiš?"

Džejku se činilo da Suzana dugo okleva. Roland, pak, nije bio iznenaden. Ni Dinki, kad smo kod toga.

Suzana je konačno rekla: „Uđite."

Ušli su.

5

Džejk je sedeo s Ojem u zaštitničkoj pomrčini, čekajući da ga Roland pozove. Razmišljao je o sceni koja ga je dočekala u mračnoj sobi. Mislio je o tome i o beskrajnih četrdeset pet minuta, koliko je Rolandu trebalo da zapazi njegovu nelagodnost i pošalje ga napolje.

Rekao mu je da će ga pozvati natrag kad kucne „pravi čas".

Džejk se često susretao sa smrću od prelaska u Srednji svet. Iskusio je sopstvenu pogibiju, koje se jedva sećao. Ovo je bila smrt kamejta. Nije video svrhu u bdenju u nadzornikovom apartmanu, beskrajnom bdenju. Celim bićem želeo je da bude u hodniku s Dinkijem. Hteo je da zapamti prijatelja, onakvog kakav je bio za života, vickastog i ponekad preterano temperamentnog.

Edi je delovao više nego krhko u nadzornikovoj postelji. Suzana je držala za ruke nekog glupog (Džejk je mrzeo sebe zbog tog utiska) starca. Možda je pravi izraz senilnog. Usne su mu upale, crtajući duboke bore po uglovima. Suzana ga je umila, ali su obrazi izgledali prljavo zbog neuredne brade. Imao je velike, ljubičaste podočnjake, kao da ga je onaj nitkov Prentis pretukao pre no što ga je upucao. Sklopio je oči, ali su se jabučice neprestano okretale ispod tankih kapaka, kao da samrtnik sanja.

Govorio je. Slušali su neprekidni dažd tihog buncanja. Džejk je nešto čuo, a ponešto i nije. Neke reči su imale smisla, ali najveći deo je bio ono što bi njegov prijatelj Beni nazvao ki'kam: najobičnije baljezganje.

Suzana bi, s vremena na vreme, ovlažila krpu u lavoru, na stolu kraj kreveta. Iscedila bi je i obrisala muževljevo čelo i suve usne. Jednom je Roland ustao i dohvatio lavor. Ispraznio ga je u kupatilu, napunio i vratio na mesto. Zahvalila mu se tihim i besprekorno prijatnim tonom. Džejk je nedugo potom promenio vodu. Zahvalila mu se na isti način. Inače nije pokazivala da je svesna njihovog prisustva.

Naći ćemojoj se, Roland je objasnio Džejku. Setiće se da smo bili uz nju. Biće nam zahvalna zbog toga.

Hoće li? Džejk nije znao šta da misli u tami ispred opustele Klover taverne. Da li će im biti zahvalna? Edi Din u dvadeset šestoj zbog Rolanda leži na samrtnom odru, zar ne? S druge strane, nikad ne bi srela Edija, da nije bilo Rolanda. Sve je tako komplikovano, baš kao ideja o mnoštvu svetova sa Njujorkom u svakom od njih. Od toga može da zaboli glava.

Edi je, sa samrtnog odra, pitao brata Henrija zašto uvek zaboravlja da ga blokira pri skoku.

Pitao je Džeka Andolinija ko ga je obdario tako ružnim nosom.

Viknuo je, „Gledaj, Rolande, to je Veliki Nos Džordži, vratio se!"

I „Suzi, ispričaj mu onu o Doroti i Limenom Drvoseči, reći ću mu sve ostalo."

Pogodio je Džejka ravno u srce: „Ne pucam rukom. Ko puca rukom, ne pamti lice svog oca."

Roland je, nakon poslednje rečenice, u tami uhvatio Edija za ruku (neko je navukao zavese). „Jesje, Edi, Ali Edi nije otvorio oči. Mladić s beskorisnim zavojem oko glave umesto toga je učinio nešto što je sledilo Džejkovo srce, promrmljao je, „Sve je zaboravijeno u kamenim dvoranama mrtvih. Ovo su dvorane mrtvih gde pauci pletu mreže, u kojima se velika električna kola jedna za drugim gase."

Još dugo su slušali nepovezano buncanje. Džejk je promenio vodu u lavoru. Roland je osmotrio dečakovo bledo, opustošeno lice. Zamolio ga je da ode.

„Ali..."

„Idi ti, samo idi, šećerlemice", rekia je Suzana. „Budi oprezan. Možda napolju još ima neprijatelja, željnih osvete."

„Ali , kako da..."

„Pozvaću te kad t.ucne čas", rekao je Roland i pomilovao dečaka po slepoočnici, s jednim od dva preostala prsta na desnoj ruci. „Čućeš me."

Džejk je hteo da poljubi Edija pre polaska, ali se plašio. Nije glup. Znao je da smrt nije zarazna, kao prehlada. Plašio se da ga poljupcem ne gurne na čistinu na kraju puta.

Možda bi ga Suzana krivila zbog toga.

6

Dinki ga je čekao u hodniku. Hteo je da zna kako stoji stvar s ranjenikom.

„Jako mu je loše", odgovorio je Džejk. „Imaš li cigaretu?"

Dinki je bio zatečen pitanjem, što ga nije sprečilo da Džejku da cigaretu. Dečak je nekoliko puta kucnuo noktom palca, kao što je revolveraš radio sa smotanim duvanom. Dim je pekao, ali ne kao prvi put. U glavi mu se blago zavrtelo. Nije se zakašljao. Uskoro ću biti iskusan pušač, pomislio je. Ako se ikad vratim u Njujork, mogao bih se zaposliti u Mreži, u tatinom odeljenju. Bio bih dobar u Ubistvu.

Podigao je cigaretu. Posmatrao je maleni, beli projektil. Dim se dizao napred, umesto pozadi. Odmah ispod filtera pisalo je CAMEL. „Zarekao sam se da ovo nikad neću raditi", rekao je Dinkiju, „nikad u životu. Ipak, držim to čudo u rukama." Gorko se nasmejao. Osmehom odraslogčoveka. Zadrhtao je od tog zvuka.

„Radio sam za jednog čoveka, pre no što sam dospeo ovamo", rekao je Dinki, „zvao se gospodin Šarpton.

Tvrdio je da bog traži da čuje reč nikad, kad god hoće da se nasmeje."

Dečak je ćutao. Mislio je na Edijevu priču o opustošenim dvoranama. Sledio je Miju na njenim lutanjima po sličnim dvoranama, u davnašnjem snu. Mija je mrtva. Kalahan je mrtav. Edi je na samrti. Mislio je na sve leševe na poljani, pod ćebadima, i na grmljavinu koja se valja u daljini, kao talas suvih kostiju. Mislio je kako se čovek koji je upucao Edija kotrlja ulevo, nakon što ga je Rolandov hitac dokrajčio. Pokušao je da se seti zabave priredene u čast njihovog dolaska u Kala Brin Stardžis, muzike, plesa i šarenih baklji.

Setio se samo smrti svog prijatelja Benija Slajtmana. Svet večeras nije nudio ništa izuzev smrti.

I on je jednom umro, da bi se vratio. Vratio se na Srednji svet, Rolandu. Citavog popodneva pokušavao je da veruje da se ista stvar može desiti i Ediju, iako je znao da neće. Džejkova uloga u priči još nije gotova.

Edijeva jeste. Džejk bi dao dvadeset godina života celih trideset! da ne veruje u to, ali jeste. Odnekud je iskopao kobnu neumitnost.

Dvorane mrtvihgde paucipletu mreže, u kojima se velika električna kola jedna za drugim gase Džejk je znao za pauka. Da li ih Mijino dete posmatra? Da li se zabavlja? Možda se klati sa jedne na drugu stranu, kao jebeni navijač Jenkija u šortsu?

Upravo to radi. Znam. Osećam ga.

„Da li je s tobom sve u redu, dečko?" pitao je Dinki.

„Nije", rekao je Džejk. „Nije u redu." Dinki je klimnuo, kao da je dobio savršeno razuman odgovor. Pa, pomislio je Džejk, verovatno ga je očekivao. Ne zaboravi da imaš posla s telepatom.

Dinki je pitao ko je Mordred, kao da želi da potvrdi Džejkovo razmišljanje.

„Bolje da ne znaš ko je", rekao je Džejk. „Veruj mi." Zdrobio je polupopušenu cigaretu („Sav rak pluća je ovde, u poslednjih pola centimetara", govorio je njegov otac, s apsolutnom sigurnošću, pokazujući na cigaretu s filterom manirom TV voditelja) i napustio Korbet hol. Izašao je na zadnja vrata, u nadi da će izbeći gomilu razdraženih, besperspektivnih rušilaca. Uspeo je u tome. Sedeo je na ivici trotoara, u Plezentvilu, baš kao beskućnici kojih se nagledao u Njujorku, čekajući na poziv. Čekajući kraj.

Nameravao je da uđe u tavernu i trgne pivo (dovoljno je star za to, ako je dovoljno star da puši i ubija ljude iz zasede). Zanimalo ga je da li džukboks radi bez sitnine. Algul Sjento je, po svoj prilici, bio ono u šta će se, ako je verovati njegovom ocu, uskoro pretvoriti čitava Amerika, bezgotovinsko društvo. Stari siberg će propevati čim mu stisne dugmiće. Mogao se kladiti da će, ako samo pogleda, pored broja devetnaest zateći „Neko mi je noćas spasao život", Eltona Džona.

Ustao je. Baš tad ga je presekao poziv. Nije ga samo on čuo. Oj je ispustio kratki, tužni jecaj. Imao je utisak da Roland stoji tik pored njega. K meni, Džejk. Požuri. Odlazi.

7

Džejk je požurio niz uličicu, zaobilazeći još uvek vrele ostatke upravnikove kuće (Tes, gospodarev sluga, ignorisao je Rolandovo naredenje da ode ili nije ni znao za njega. Mirno je sedeo na pragu, u kiltu i majici, s glavom zaronjenom u šake). Potrčao je po šetalištu, bacajući kratke i nervozne poglede na dugi niz leševa. Mali kružok rušilaca je nestao.

Neću plakati, obećao je sebi. Ako sam dovoljno star da pušim i mislim na pivo, dovoljno sam star da kontrolišem glupave oči. Neću plakati. Ponavljao je to u sebi, iako je znao da će upravo to učiniti.

8

Šimi i Ted pridružili su se Dinkiju ispred nadzornikovog apartmana. Dinki je ustupio stolicu Šimiju. Ted je delovao umorno, ali je Šimi izgledao daleko gore od njega: posivelih obraza, krvavih očiju, sa skorelom krvlju oko nosa i ušiju. Skinuo je papuče i masirao bolno stopalo. Ništa mu nije smetalo da bude srećan, oduševljen.

„Zrak kaže da sve može biti kako valja, mladiću", rekao je Šimi. „Kaže da nije kasno. Zrak kaže blagodarim."

„To je dobro", rekao je Džejk, posežući za kvakom. Nije slušao Šimija. Usredsredio se (neću plakati, od toga ćejoj bitijošgore) na kontrolu osećanja. Biće neophodna kad stupi u sobu. Šimi je rekao nešto što ga je u trenu vratilo u stvarnost.

„Nije kasno za spasavanje Stvarnog sveta", rekao je Šimi. „Znamo. Virnuli smo na onu stranu. Videli smo pokretni znak. Zar nismo, Tede?"

„Nego kako." Ted je držao limenku nozale u krilu. Podigao je i otpio gutljaj. „Kad uđeš unutra, Džejk, reci Rolandu da je još uvek moguće intervenisati, ako je datum devetnaesti jun 1999. godine. Požurite.

Vreme ističe." „Reći ću mu", uveravao ga je Džejk.

„Podseti ga da vreme ume da preskoči na toj strani, baš kao dotrajali nienjač. Zrak se oporavlja, ali razlika još uvek postoji. Kad devetnaesti jednom prode..."

„Nikad se neće vratiti", dovršio je Džejk. „Ne tamo. To nam je poznato." Otvorio je vrata i kliznuo u tamu nadzornikovog apartmana.

9

Lampa sa noćnog stoćića bacala je usamljeni, žućkasti svetlosni zrak na lice Edija Dina. Nos je bacao senku preko levog obraza, preobražavajući sklopljene oči u uske, tamne proreze. Suzana ga je držala za ruku. Klečala je pored postelje. Nije skidala pogled sa samrtnika. Bacala je izduženu senku preko zida. Nestalo je tihog, neprekidnog buncanja. Disanje je izgubilo pravilnost.

Udahnuo bi duboko i zadržao vazduh. Ispustio bi ga u dugom, zviždećem izdisaju. Grudi su mu ponekad dugo mirovale. Suzana bi, za to vreme, unezvereno posmatrala samrtnikovo lice. Oči bi joj zablistale, kad god bi otpočeo novi, mučni ciklus disanja.

Džejk je seo na podnožje kreveta, pored Rolanda. Pogledao je Edija, pa Suzanu. Konačno je, oklevajući, odmerio revolveraša. U tami nije opazio ništa izuzev iscrpljenosti.

„Ted me je zamolio da ti kažem da je na američkoj strani devetnaesti jun na pragu, blagodarim. Nije zgoreg da te podsetim da vreme ume da preskoči, na toj strani."

Roland je klimnuo. „Mislim da moramo ostati s njim do kraja. Neće još dugo. Toliko mu dugujemo."

„Koliko još?" promumlao je Džejk.

„Ne znam. Mislio sam da će umreti pre no što stigneš, čak i ako budeš trčao..."

„Potrčao sam kad sam stigao do trave..."

„...ali, kao što vidiš..."

„Bori se svom snagom", rekla je Suzana. Džejk se sledio. Pade mu na pamet da nema s čim drugim da se ponosi. „Moj čovek se bori svom snagom. Možda će nešto reći."

10

Imala je pravo. Edi je otvorio oči, pet beskrajnih minuta nakon što je Džejk kliznuo u spavaću sobu.

„Su..." Rekao je, „Su...zi..."

Nagnula se bliže, ne popuštajući stisak. Smešila se, usmerena u potpunosti na njega. Edi se oslobodio njenog stiska, po cenu nemogućeg napora. Pomerio je ruku malčice udesno i potegao njene guste kovrdže. Možda joj je pri tom počupao nešto kose, ali ona nije pokazala bol. Na usnama joj se rascvetao radosni, otvoreni, pomalo senzualni osmeh.

„Edi! Dobro došao!"

„Ne zezaj... zeznutog tipa", prošaptao je. „Krenuo sam na put bez povratka."

„To je veoma gl..."

„Ućuti", prošaptao je, što je i učinila. Cimnuo je rukom, zapetljanom u gustim uvojcima. Približila mu se i po poslednji put poljubila žive usne. „Čekaću... te", prozborio je. Svaka reč ga je skupo koštala.

Džejk je gledao kako se graške znoja skupljaju na samrtnikovoj koži. Umiruće telo slalo je poslednju poruku svetu živih. Dečak je, tek tada, srcem prihvatio ono što je razum znao već satima. Zaplakao je.

Suze su ga pekle i ujedale. Čvrsto je stegao Rolandovu ispruženu ruku. Bio je tužan i uplašen. To što se desilo Ediju, moglo se desiti svakom od njih.

„Da, Edi. Znam da ćeš me čekati", rekla je.

„Na..." Udahnuo je još jedan od dugih, isprekidanih, šištećih udisaja. Oči su mu sijale poput dragog kamenja. „Na čistini." Još jedan udisaj. Povukao je za kosu. Lampa ih je obasjavala mističnom, žutom svetlošću. „Onoj na kraju puta."

„Da, dragi." Govorila je pribranim glasom, ali je suza pala na Edijev obraz i polako skliznula do linije vilice. „Čujem te jako dobro. Čekaj me. Pronaći ću te, pa ćemo nastaviti put zajedno. Hodaću, na sopstvenim nogama."

Edi se nasmejao. Zatim se obratio Džejku.

„Džejk... pridi."

Neču, pomislio je uspaničeni dečak, neču, ne mogu, ne mogu.

Naginjao se napred, ka zadahu skore smrti. Video je kako majušne kapi znoja preobražavaju tanku liniju prljavštine tik ispod linije Edove kose, u mekšu masu.

„Čekaj me", procedio je Džejk kroz utrnule usne. „Je 1' važi, Edi? Ići ćemo zajedno. Bićemo ka-tet, baš kao nekad." Pokušao je da se osmehne, ali uzalud. Sprečilo ga je slomljeno srce. Plašio se da mu povređeno srce ne eksplodira u grudima, kao što kamenje ponekad eksplodira u vatri. Toj činjenici ga je naučio Beni Slajtmen. Benijeva smrt mu je teško pala, ali je ova bila hiljadu puta teža. Milion puta.

Edi je mahao glavom. „Nemoj... da žuriš, prijatelju." Udahnuo je još jedanput. Lice mu se iskrivilo, kao da udiše vazduh pun nevidljivih bodlji. Šaptao je, ali ne zbog slabosti, kasnije će shvatiti Džejk, već zato što je poruku namenio isključivo meni. „Pazite... na Mordreda. Pazite se... Dandela."

. „Maslačka'? Edi. Ne..."

„Dandela." Raširio je oči. Ulagao je silan napor. „Zaštite... dinha... od Mordreda. Od Dandela. Ti... Oj. Tvoj posao." Pogledao je Rolanda, a zatim i Džejka. „Pssst." Zatim: „Zaštiti..."

„Hoću. Hoćemo."

Edi je kratko klimnuo i pogledao Rolanda. Džejk se sklonio u stranu. Revoiveraš se primakao da čuje ono šta Edi ima da mu kaže.

11

Roland nikada i nigde nije video tako blistav pogled, pa ni na Jerihonskom brdu, kad se opraštao od nasmejanog Kutberta.

Edi se nasmejao. „Doživeli smo... velike pustolovine."

Roland je klimnuo.

„Ti... ti..." Edi nije mogao da završi rečenicu. Podigao je ruku i načinio slabašan, kružni pokret.

„Igrao sam", rekao je Roland, klimajući glavom. „Igrao sam komalu."

Da, procedio je Edi i načinio još jedan dugi, bolni udisaj. Taj je bio poslednji.

„Hvala ti na pruženoj šansi", rekao je. „Hvala ti... Oče."

To je bilo sve. Edi ga je jošte posmatrao, bistrim pogledom, nemoćan da udahne vazduh koji bi zamenio onaj potrošen na izgovaranje poslednje reči, oče. Lampa je osvetlila dlake na golim rukama, bojeći ih zlatnom bojom. Grmljavina je tutnjala u daljini. Edi je zatvorio oči i spustio glavu na jastuk. Obavio je posao. Napustio je stazu i stupio na čistinu. Oko njega su sedeli ostaci skrhanog ka-teta.

12

I tako, pola sata kasnije. Roland, Džejk, Ted i Šimi sedeli su na klupi nasred šetališta. Dani Rostov i momak mastiljarskog izgleda muvali su se u blizini. Suzana je radila u spavaćoj sobi nadzornikovog apartmana. Prala je i pripremala suprugovo telo za sahranu. Čuli su je, sa mesta na kom su sedeli.

Pevala je pesme koja je naučila od Edija na dugom putešestviju. Čuli su „Rođen za trku" i „Pesmu pirinča", iz Kala Brin Stardžisa.

„Moramo da pođemo i to što pre", podsetio ih je Roland. Neprestano je trljao kuk. Trljao ga je i trljao.

Džejk je gledao kako vadi bočicu aspirina (ko zna gde ga je nabavio) iz torbice i guta tri komada. „Šimi, hoćeš li nas prebaciti?"

Šimi je klimnuo. Odhramao je do klupe, naslonivši se na Dinkija. Niko nije pokušao da pogleda ranu na stopalu. Njegovo hramanje delovalo je tako beznačajno .u poredenju s golemim brigama. Ako Šimi Ruiz večeras umre, stradaće zbog otvaranja improvizovanih vrata između Zemlje Gromova i Amerike. Šta je ranjena noga u poredenju s napornim činom teleportacije koji bi mogao platiti glavom?

„Pokušaću", rekao je. „Upreću svom snagom, baš tako."

„Računamo na pomoć onih koji su nam se našli kad smo bacili pogled u Njujork", rekao je Ted.

Ted je dobio ideju kako da odrede tačno vreme u ključnom svetu, Americi. On, Dinki, Fred Vortington (mastiljarski tip) i Dani Rostov skoknuli su do Njujorka. Mogli su da zamisle jasnu sliku Tajms skvera: svetla, gomilu, bioskopske ulaze... i, najvažnije od svega, divovski telop koji je gomilu obasipao najnovijim vestima. Svakih trideset pet sekundi opisao bi pun krug oko Brodveja i Četrdeset osme ulice.

Rupa je postojala dovoljno dugo da bi saznali da patolozi UN-a istražuju navodne masovne grobnice na Kosovu, da je potpredsednik Gor proveo dan u Njujorku u sklopu predsedničke kampanje, da je Rodžer Klemens izbacio trinaest teksaških rendžera, ali da su Jenkiji uprkos tome izgubili.

Šimi je, uz pomoć ostalih, mogao još dugo održavati rupu (rušioci su opčinjeno zurili u svetla i noćni metež Njujorka sa pohlepnim čuđenjem, više nisu rušili, već su otvarali, izviđali). Ispostavilo se da za tim nema potrebe. Datum i tačno vreme proleteli su ispred njih, nakon bejzbol rezultata, ispisani sjajnim, žutozelenim dvometarskim slovima: JUN 18,1999 9:19 PM.

Džejk je zaustio da pita kako mogu biti sigurni da su čitali podatke iz ključnog sveta, onog u kom je Stivenu Kingu ostalo manje od jednog dana života, ali se brzo predomislio. Odgovor se, kao što to obično biva, krio u podacima o tačnom vremenu. Zbir brojeva 9:19 odgovarao je broju devetnaest.

13

Koliko je vremena prošlo, otkad ste to videli?" pitao je Roland.

Dinki je računao. „Od tada je prošlo bar pet sati. Računam na osnovu trube za promenu stražarskih smena i trenutka gašenja veštačkog sunca."

To znači da je na suprotnoj strani sad oko pola tri, izračunao je Džejk, brojeći na prstima. Razmišljanje mu je teško padalo. Pomisao na Edija remetila je čak i najjednostavnije računske radnje. Ipak je sabirao, istina teškom mukom. Samo što nije mogao biti siguran da je prošlo samo pet sati, zato što vreme na američkoj strani brže prolazi. Možda je drugačije otkad su rušioci prestali da nagrizaju Zrak - možda će se izjednačiti - ali najverovatnije ne odmah. Sadajoš uvek brže protiče.

Možda je preskočilo.

Stiven King je ujutru devetnaestog juna možda sedeo u kancelariji, ispred pisaće mašine, da bi već sledećeg trenutka... bum! Smrklo se, a on spokojno leži u pogrebnom zavodu. Osam ili dvanaest časova prohujalo je u trenu. Ožalošćena porodica sedi pod prigušenim svedom lampi većajući o pogrebnom aranžmanu najbližem Kingovom ukusu, pod pretpostavkom da ništa nije naveo u testamentu. Možda pokušavaju da odluče o mestu večnog počivališta. Šta je s Mračnom Kulom, sa Kingovom verzijom Mračne Kule? Ganovom verzijom ili Primovom verzijom? Zauvek su izgubljene, sve do jedne. Taj zvuk koji čuješ? To je Grimizni Kralj. Njegov smeh se ori iz najdubljih ćoškova Nesklada. Možda se i Mordred, paukdečak, smeje s njim.

Džejk, prvi put nakon Edijeve smrti, pomisli na nešto drugo sem tuge. Pažnju mu je privuklo tiho kuckanje, slično zvuku zujalica nakon programiranja. Edi i Roland su ih tako pripremljene predali Hejlisu, da ih poseje po kompleksu. Osluškivao je zvukvremena, koje nije bilo na njihovoj strani.

„Ima pravo", rekao je Džejk. „Moramo poći, dok još možemo nešto učiniti."

Ted zausti: „Da li će Suzana..."

„Neće", prekinuo ga je Roland. „Ostaće ovde. Pomoći ćeš joj da sahrani Edija. Slažeš li se?"

„Slažem se", odgovori Ted. „Naravno, ako ti tako želiš."

„Ako se ne vratimo..." Roland je računao, zažmurivši na jedno oko. Drugim je zurio u tamu. „Ako se ne vratimo do ovog doba, preksutrašnje večeri, pretpostavite da smo se vratili na Kraj sveta kod Fedika."

Da, pretpostavite da smo u Fediku, pomislio je Džejk. Naravno. Kakve bi koristi imali od druge, mnogo logičnije pretpostavke, da smo mrtvi ili zauvek izgubljeni u Todašu, prostoru između svetova7.

„Znate li gde je Fedik?" pitao je Roland.

„Južno odavde, zar ne?" pitao je Vortington. Bazao je okolo sa Dani, devojčicom na pragu tinejdžerskog doba. „Ili u pravcu koji smo zvali jugom. Trampas i nekolicina kantoa govorili su o njemu kao o ukletoj oblasti."

„Ukleta je, nego šta je", turobno je prozborio Roland. „Možete li natovariti Suzanu u voz za Fedik, ako ne budemo mogli da se vratimo? Znam da bar neki vozovi jošte saobraćaju, zbog..."

„Zbog sivih ogrtača?" rekao je Dinki, klimajući. „Vi ih zovete Vukovima. Vozovi na liniji D još uvek saobraćaju. Rade automatski."

Pa li su jednošinci? Umeju li da govore?" pitao je Džejk. Setio se Blejna.

Dinki i Ted su izmenjali zbunjene poglede, pre no što su nemoćno slegnuli ramenima. Dinki je progovorio

„Šta da ti kažem? Verovatno znam više o D-šoljicama nego o D-liniji. To važi i za ostale. Govorim o rušiocima, naravno. Pretpostavljam da stražari znaju više, ili onaj momak." Pokazao je u pravcu Tesa, koji je jošte sedeo na pragu upravnikove kuće s licem u šakama.

„Upozorićemo Suzanu na opreznost", promrmljao je Roland Džejku na uvo. Dećak je klimnuo. Više od toga verovatno nisu mogli učiniti. Mučila ga je jedna nedoumica. Pitaće Teda ili Dinkija, ako mu se ukaže prilika. Važno je da ga revolveraš ne čuje. Nije hteo da ostavi Suzanu u Algul Sjentu. Srce i instinkti vrištali su protiv toga. Znao je da će odbiti da pođe i ostavi Edija nesahranjenog. I Roland je bio istog mišljenja. Pošla bi samo vezana i zapušenih usta, što bi samo pogoršalo ionako lošu situaciju.

„Možda će", progovorio je Ted, „i nekolicina rušilaca poželeti da pođe vozom ka jugu, sa Suzanom."

Dani je klimnula. „Nismo baš najomiljenije ličnosti u ovim krajevima, zato što smo vam pomogli", rekla je. „Ted i Dinki su najčešće mete nezadovoljstva, ali ni mene ne ostavljaju na miru. Pre pola sata me je neko pljunuo. Vratila sam se u sobu, po ovo." Pokazala mu je starog i obožavanog medu. „Ne verujem da će mi išta učiniti, dok ste ovde, ali čim odete..." Slegnula je ramenima.

„Čoveče, ništa ne razumem", rekao je Džejk. „Slobodni su."

„Slobodni da rade šta?" pitao je Dinki. „Razmislite o tome. Većina njih je na američkoj strani spadala u neprilagođene. Bili su peti točak na kolima. Ovde smo uživali status povlašćenih lica. Mazili su nas i pazili. Sad je s tim načinom života gotovo. Možeš li da ih razumeš, ako se staviš u njihovu kožu?"

„Ne mogu", odgovorio je Džejk bez trunke oklevanja. Pretpostavljao je da ne želi da ih razume.

„Izgubili su još nešto", tiho se nadovezao Ted. „Postoji roman Reja Bredberija Farenhajt 451. Prvi red glasi 'Zadovoljstvo je paliti'. Nije zgoreg reći ' da je i rušenje proizvodilo isto zadovoljstvo."

Dinki je klimnuo, kao i Vortington i Dani Rostov.

Čak je i Šimi klimao glavom.

14

Edi je ležao unutar svetlosnog kruga, umivena lica, sa čaršavom sa nadzornikovog kreveta, smerno prebačenim preko kukova. Suzana ga je odenula u čistu belu košulju. Ko zna gde je iskopala (Džejk je pretpostavio da je visila u nadzornikovom ormanu). Pronašla je i brijač, zato što je leš imao glatke obraze. Džejk je pokušao da zamisli kako sedi i brije lice preminulog muža - pevajući „Komala-kam-kam, pirinač je tek proklijao". Isprva nije mogao. Slika se iznebuha oblikovala. Bila je tako snažna da se iz petnih žila upinjao da ne zaplače.

Mirno je slušala Rolanda. Sedela je na ivici kreveta, ruku sklopljenih u krilu, oborene glave. Revolverašu je ličila na stidljivu devicu koja sluša ženidbenu ponudu.

Završio je, a da nije progovorila ni reč.

„Da li si me razumela, Suzana?"

„Jesam", rekla je, ne dižući glavu. „Od mene se očekuje da sahranim svog čoveka. Ted i Dinki će mi pomoći, da njihovi prijatelji..." izgovorila je poslednju reč sa dosta sarkazma, što je malo okuražilo Rolanda, ipak je reagovala na okolinu „...ne otmu leš da bi ga obesili o kiselu jabuku."

„Šta ćeš posle toga?"

„Ili ćete vi nači načina da se ovde vratite, pa ćemo zajedno otići do Fedika, ili će me Ted i Dinki natovariti na voz, pa ću putovati sama."

Džejk nije samo mrzeo hladnu ravnodušnost u njenom glasu, užasavao se nje. „Znaš zašto moramo na drugu stranu?" nervozno je pitao. „Hoću reći, jasno ti je, je l' tako?"

„Da bismo spasli pisca, dok još ima vremena." Podigla je Edijevu ruku. Džejk je fascinirano posmatrao pokojnikove savršeno čiste nokte. Pitao se kakvim alatom je očistila prljavštinu ispod njih. Da li je nadzornik imao neku majušnu grickalicu za nokte, kakvu je uvek nosio njegov otac u džepu na lančiću?

„Šimi tvrdi da smo spasli Zrak medveda i kornjače. Pretpostavljamo da smo spasli ružu. Ostao nam je najmanje jedan veliki posao. Pisac. Prokleti, lenji pisac." Digla je glavu. Sevnulo joj je u očima. Dečaku je sinulo da je dobro što Suzana neće biti s njim kada - i ako - sretnu saija Stivena Kinga.

„Bolje vam je da ga spasete", rekla je. Roland i Džejk su slušali otrovne Detine reči. „Bolje bi vam bilo, posle svega što se danas dogodilo. Rolande, upozori ga da ne prestaje s pisanijama. U tome ga ne sme sprečiti ni sam pakao, duboka voda, rak ili gangrenozni đoka. Nek zaboravi na Pulicerovu nagradu. Reci mu da prione na posao i završi jebenu priču."

„Proslediću poruku", rekao je Roland.

Klimnula je.

„Pridružićeš nam se kad završiš posao", rekao je Roland. Malo je podigao glas na poslednjoj reči, zbog čega je zazvučala kao pitanje. „Nastavićemo put zajedno i obaviti posao do kraja, zar ne?"

„Tako će biti", rekla je. „Ne zato što hoću - ostala sam bez trunke odlučnosti i inata - već zato što bi on hteo da to učinim." Nežno, veoma nežno, položila je Edijevu ruku na njegove grudi, preko one druge.

Uperila je drhtavi prst u Rolanda. „Ne počinji s pričom da smo ka-tet, jedno od mnoštva i slična sranja.

Ti dani su nepovratno prošli. Zar nisu?" „fesu", rekao je Roland. „ Ali Kula još uvek stoji. Čeka." „Ne dajem ni pet para za nju, veliki dečače." Izraz je bio za nijansu blaži od puca miprsluk. „Eto šta je istina."

Džejk je znao da laže. Nije prestala da želi da vidi Mračnu Kulu, baš kao ni Roland ili Džejk. Možda je tet razbijen, ali ka nije prestala da deluje. Osećala je dejstvo neumitne sile, baš kao i oni.

15

Poljubili su je (Oj je liznuo po licu) pre polaska.

„Čuvaj se, dečače", rekla je Suzana. „Vrati se živ i zdrav, čuješ li me? Edi bi ti isto rekao."

„Znam", rekao je Džejk, pre drugog poljupca. Smejao se zato što je čuo Edija koji mu govori da pazi na već razdrndano dupe. To ga je nasmejalo i rasplakalo u isti mah. Suzana ga je još malo grlila. Pustila ga je, okrenuvši se suprugu. Ležao je hladan i miran na nadzornikovom krevetu. Imala je malo vremena za Džejka Čembersa i njegov bol. Gušila se u sopstvenom.

16

Dinki je čekao ispred apartmana. Roland se šetao s Tedom. Već su stigli do kraja hodnika, zadubljeni u razgovor. Džejk je pretpostavio da idu ka šetalištu, gde će Šimi (uz malu pomoć ostalih) pokušati da ih ponovo pošalje na američku stranu. Setio se nečeg.

„Vozovi na D liniji idu na jug", rekao je Džejk. „Ili u pravcu koji smatramo jugom - je 1' tako?"

„Manje-više, ortak", rekao je Dinki. „Neke od lokomotiva imaju imena, kao Slatka kiša ili Duh snežne zemlje. Sve imaju slova i brojeve."

„Da li je D skraćenica za Dandelo?" pitao je Džejk.

Dinki ga je zbunjeno i namršteno odmerio. „Dandelo? Do đavolo, šta je sad pa to?"

Džejk je odmahnuo glavom. Nije hteo da kaže Dinkiju gde je čuo tu reč.

„Pa, ne znam, nisam siguran", rekao je Dinki kad su nastavili dalje, „oduvek sam pretpostavljao da D znači destinacija, mesto gde svi vozovi navodno završavaju, tamo daleko u najgorim pustarama univerzuma." Džejk je klimnuo. D za destinaciju. To je imalo smisla. Bar malo smisla. „Nisi odgovorio na moje pitanje", rekao je Dinki. „Šta je Dandelo?" „Tu reč sam video na zidu stanice Zemlje Gromova.

Verovatno ne znači

17

Ispred Korbet hola sačekala ih je deiegacija rušilaca. Delovali su sumorno i preplašeno. D za Dandelo, pomislio je Džejk. D za destinaciju. D za dešperaciju.

Roland ih je odmerio, skrštenih ruku na grudima. „Ko će govoriti u vaše ime?" pitao je. „Nek istupi, ako ima šta da kaže, zato što je naše vreme na izmaku."

Sedokosi gospodin - još jedan mastiljarski tip - istupi napred. Nosio je sive pantalone, belu košulju raskopčane kragne i sivi sako, takođe raskopčan. Sako se oklembesio, kao i čovek koji ga je nosio.

„Oduzeli ste nam živote", rekao je. Izgovorio je to s nekim tužnim zadovoljstvom - kao da je oduvek znao da će do ovog (ili nečeg sličnog) doći. „Živote na kakve smo navikli, šta nam nudite za uzvrat, gospodine Gilead?"

Iz gomile se digao žamor odobravanja. Dopro je do Džejka Čembersa koji je shvatio da je ljut, kao nikad u životu. Ruka mu je, naizgled sama od sebe, poletela ka dršci revolvera. Pomilovao ga je, nalazeći utehu u hladnom dodiru oružja. Smanjio se i bol koji ga je tištio. Rolandu to nije promaklo. Poklopio je dečakovu ruku svojom, otpozadi, ne gledajući u njega. Stiskao ga je, sve dok Džejk nije pustio pištolj.

„Pitali ste me, pa ću vam reći šta nudim", progovorio je Roland. „Hteo sam da ovo mesto spalim do temelja. U njemu ste se hranili mozgovima bespomoćne dečice da biste što pre uništili vaseljenu.

Znajte, hteo sam da ga sravnim sa zemljom, do poslednje šupe. Nameravao sam da podesim i posejem izvesne vatrene kugle, da bi eksplodirale i uništile sve što neće samo da izgori. Hteo sam da vam pokažem put ka reci Vaj i zelenim Kalama iza njih. Hteo sam da vas ispratim očevom kletvom: Živite dugo i bolesno."

Gomila je odgovorila nezadovoljnim žamorom, ali niko nije imao hrabrosti da pogleda Rolanda u oči.

Čovek koji se usudio da progovori u ime ostalih (Džejk je cenio njegovu hrabrost, uprkos gnevu koji je osećao) klatio se na nogama, kao da će se svakog časa onesvestiti. ništa.'

„Tamo vas čekaju Kale", rekao je Roland. „Ako krenete, neki od vas -možda i mnogi - izginuće na putu.

Tamo ima opasnih životinja, alavih zverova. Ono malo vode u pustarama verovatno je zatrovano.

Siguran sam da će raja iz Kala znati ko ste i šta ste radili, čak i ako budete lagali. Među njima ima Manija, a oni mnogo znaju. Verujem da ćete, uprkos svemu, tamo naići na oproštaj, umesto pogibije. Njihova sposobnost opraštanja daleko nadilazi vašu moć poimanja. Ili moju, ako ćemo pravo.

„Zaposliće vas. Ostatak života nećete provesti u udobnosti na koju ste ovde navikli, već u radu i znoju.

Molim vas da uprkos tome pođete na put. Tako ćete se bar malo iskupiti za ono što ste učinili."

„Nismo znali šta radimo, bezdušni čoveče!" gnevno je vrisnula žena iz zadnjih redova.

„ZNALI STE!" kriknuo je Džejk. Zaurlao je tako jako da su mu crne tačke zaigrale pred očima. Rolalndova ruka se u trenu našla preko njegove. Hteo je da ga spreči da potegne oružje. Da li bi ispraznio šaržer u gomilu. Da li bi nastavio da seje smrt na ovom strašnom mestu? Nije mogao reći. Znao je da revolveraševe ruke više nisu pod kontrolom, kad se stisnu oko oružja. „Kako se usuđujete da tvrdite kako niste! Znali ste.

„Učiniću nešto za vas, tek da znate", rekao je Roland. „Moji prijatelji i ja - oni preživeli, iako sam siguran da bi se i onaj koji sad leži mrtav složio s tim - odustajemo od uništenja kompleksa. Ne sumnjam da imate dovoljno hrane da preživite do kraja života. Roboti će i dalje kuvati i prati prljav veš. Brisaće vam guze, ako mislite da je to neophodno. Ostanite ovde ako vam se čistilište više dopada od pokajanja. Da sam na vašem mestu, krenuo bih na put. Pratio bih železničke šine pritisnute gustim senkama, sve do svetla. Rekao bih istinu žiteljima Kala, pre no što bi je oni meni rekli. Bacio bih se na kolena, pognute glave i molio za milost."

„Nikada!" začuo se odlučni uzvik. Džejku se učinilo da vidi nekoliko kolebljivih lica.

„Kako god vam drago", rekao je Roland. „Rekao sam sve što sam imao. Ako medu vama ima onih željnih rasprave, bolje da ćute, da ne bi zauvek zanemeli. Moja prijateljica priprema mog prijatelja, svog supruga, za pogreb. Tužan sam i besan zato što će ga uskoro sahraniti. Da li ste radi kavzi? Hoćete li da ispitujete granice mog gneva? Ako hoćete, ispitajte ovo." Potegao je pištolj i nanišanio. Džejk je stao iza njega i potegao svoj.

Zavladala je tišina. Glasnogovornik rušilaca okrenu im leđa.

„Ne pucajte na nas, gospodo. Dovoljno ste učinili", neko je ogorčeno dobacio.

Gomila se razilazila pred ćutljivim i mrgodnim Rolandom. Neki su trčali, prenoseći nervozu i paniku na ostale. Bežali su u tišini, izuzev nekolicine uplakanih. Tama ih je brzo progutala.

„Opa, bato", rekao je Dinki. Govorio je tihim glasom, punim poštovanja.

„Rolande", rekao je Ted. „Rušioci ne snose isključivu krivicu za svoja dela. Mislio sam da sam sve lepo objasnio, ali očigledno nisam obavio bogzna kakav posao."

Roland je vratio revolver u futrolu. „Obavio si sjajan posao", rekao je. „Zbog tebe su još uvek živi."

Ostali su sami na šetalištu, pred kućom Damli. Šimi je došepao do Rolanda. Posmatrao ga je plavim, smrknutim očima. „Hoćeš li mi pokazati gde želiš da ideš, dragi moj?" pitao je. „Hoćeš li mi pokazati to mesto?"

Mesto. Roland je bio tako usredsređen na kada, da je gotovo u potpunosti zaboravio na gde. Slabo se sećao puta u Lovelu. Edi je vozio automobil Džona Kelama. Roland je duboko razmišljao o onom što će reći hauzmajstoru, da bi im starac pomogao.

„Da li ti je Ted pokazao to mesto pre no što si ga prebacio?" pitao je Šimija.

„Jesje, nego kako. Iako nije znao za to. Bila je to bebeća slika... Ne znam kako da vam tačno objasnim... e glupa glavo! Puna si paučine!" Sklopio je pesnicu i udario sebe po čelu, pravo među oči.

Roland ga je uhvatio za ruku, sprečivši ga da naudi samom sebi. Rastvorio mu je prste. Postupao je s neobičnom nežnošću. „Nemoj, Šimi. Mislim da shvatam šta si učinio. Iščačkao si misao... sećanje iz ranog detinjstva."

Ted im je prišao. „Drugačije nije moglo biti," rekao je. „Nije mi jasno kako to dosad nisam uvideo. Možda je odgovor bio suviše jednostavan. Odrastao sam u Milfordu. Godine 1960. iskrcao sam se na pljuvomet odatle, geografski posmatrano. Šimi je iskopao sećanje na vožnju kočijom ili putovanje Harford trolijem do ujka Džima i tetke Molu u Bridžportu. Iščačkao ih je iz podsvesti." Odmahnuo je glavom. „Znao sam da mi je mesto na kom sam se pojavio izgledalo poznato, ali se to saznanje javilo mnogo kasnije. U mom detinjstvu nije bilo Merit parkveja."

„Možeš li mi pokazati sličnu sliku?" pitao je Šimi s mnogo nade.

Roland je pomislio na mesto u Lovelu, baš ono na kom su se parkirali na putu broj 7. Tamo gde je prizvao Ševina od Šejvena iz šume, ali prosto rečeno, nije bio dovoljno siguran. Nije bilo ničeg što bi ga razlikovalo od mora sličnih. Ničeg čega se sećao.

Napokon je dobio ideju. Imala je veze s Edijem.

„Šimi!"

„Jesje, Rolande od Gileada, Vile Dirbrone iz davnašnjih dana!"

Roland je ispružio ruke i položio dlanove postrance, na Šimijevu glavu. „Zatvori oči, Šimi, sine Stenlijev."

Šimi je učinio ono što se od njega tražilo. Pružio je ruke i uhvatio Rolanda postrance za glavu. Revolveraš je sklopio oči.

„Vidiš li isto što i ja, Šimi", rekao je. „Vidi gde idemo, dobro pogledaj."

Šimi ga je poslušao.

18

Deni Rostov je tiho pozvala Džejka, dok je Roland odašiljao a Šimi J. Oprimao misaonu sliku.

Oklevala je kad se našao pred njom, kao da je nesigurna u pogledu svojih reči i postupka. Zaustio je da je nešto pita, ali ga je devojka poljubila, pre no što je prozborio i reč. Imala je neverovatno nežne usne.

„Želim da ti poljubac donese sreću", rekla je. Opustila se suočena s njegovim preneraženim pogledom, svesna burnih procesa koje je upravo pokrenula. Ponovila je poljubac (nije ispuštala ofucanog medu iz ruku, osetio ga je na ledima). Ovaj put je osetio bockanje njenih malenih, čvrstih, šiljatih grudi. Pamtiće ga čitavog života. Pamtiće je čitavog života.

„Toliko od mene." Povukla se do Teda Bratigana, oborene glave i rumenih obraza, pre no što je Džejk stigao da prozbori i reč. Ne bi ni mogao, čak i da mu je život zavisio od toga. Grlo mu se ukočilo i zatvorilo.

Ted mu se, uz osmeh, obratio. „Sve druge ćeš porediti s ovim", rekao je. „Veruj mi. Znam o čemu govorim."

Dečak je ćutao. Bio je omamljen, kao da ga je udarila u glavu, umesto što ga je poljubila.

19

Četiri muškarca, jedna devojka, bambur i jedan omamljeni, preneraženi (i veoma umorni) dečak su, petnaest minuta kasnije, stajali na šetalištu. Činilo se da su isključivi posednici travnatog prostranstva. Ostali rušioci su netragom nestali. Džejk je sa mesta na kom je stajao video osvetljeni prozor na prvom spratu Korbet hola. Suzana je tamo pripremala telo mrtvog supruga za ukop. Grmljavina je tutnjala u daljini. Ted je progovorio kao nekad u kancelarijskom ormaru u stanici Zemlje Gromova, s ofucanim crvenim sakoom na kom je pisalo ŠEF ŠPEDICIJE, u doba kad je Edijeva smrt bila nezamisliva: „Uhvatite se za ruke. Koncentrišete se."

Džejk je pružio ruku Dani Rostovoj, ali je Dinki odmahnuo glavom, blago se smešeći. „Možda ćete se jednog dana i držati za ruke, junače. Pripada ti mesto u sredini. Dinh treba da stane pored tebe."

„Uhvatite se za ruke", naložio je Šimi. Govorio je s tihim autoritetom, koji Džejk ranije nije zapazio. „To pomaže."

Džejk je gurnuo Oja ispod košulje. „Rolande, da li si pokazao Šimiju..."

„Gledaj", rekao je Roland, hvatajući ga za ruke. Ostali su napravili uski krug oko njega. „Gledaj. Mislim da ćeš videti."

U tami je blesnuo sjajni šav. Zbrisao je Šimija i Teda iz Džejkovog vidokruga. Svetleo je sve jače, šireći se.

Čuo je veoma slab (kao da je pod vodom) zvuk automobila ili kamiona s drugog sveta. Video je zgradu i mali asfaltirani parking ispred nje, sa tri automobila i jednim kamionetom.

Svetlost dana Pomislio je, zbunjen neočekivanim prizorom. Ako vreme u ključnom svetu nikada ne ide unazad, sigurno je preskočilo. Ako je ovo ključni svet, tamo mora biti subota, devetnaestog juna, godine...

„Požurite!" vikao je Ted s druge strane sjajne rupe u realnosti. „Ako putujete, podite odmah!

Onesvestiće se! Ako putujete..."

Roland je cimnuo Džejka napred, torbica mu je zaigrala na ledima.

Čekajl Hteo je da vikne Džejk. Čekaj, zaboravio sam stvari.

Bilo je prekasno. Osetio je kako mu goleme ručerde stišću grudi, isterajući mu sav vazduh iz pluća.

Pomislio je, Promena pritiska. Osetio je kako pada nagore. Već sledećeg trenutka posrtao je po asfaltu parkinga, sa senkom privezanom uz pete. Mrštio se i čkiljio. Duboko u sebi se pitao, kad je poslednji put video jasnu sunčevu svetlost. Možda je nije video otkad je prošao kroz Pećinu vrata u poteri za Suzanom.

Uhvatio je veoma slab zvuk i pomislio da čuje glas devojke koja ga je upravo poljubila. Rekla mu je, Neka te sreća prati, pre no što je iščezla. Nestalo je Zemlje Gromova, Devar-Toa i tame. Našli su se na američkoj strani, na parkingu ispred dobro poznatog mesta, zahvaljujući Rolandovim uspomenama i Šemijevoj moći, pojačanoj energijom četvorice rušilaca. Stajali su ispred bakalnice u Istočnom Stonhemu, tamo gde je Džek Andolini postavio zasedu Rolandu i Ediju. Ako nije došlo do neke strašne greške, stigli su dvadeset dve godine kasnije. Ovo je devetnaesti jun 1999. godine. Časovnik na prozoru (UVEK JE VREME ZA BORSOVO SVEŽE MESO! pisalo je na njemu) pokazivao je četiri sata i devetnaest minuta posle podne.

Ostalo im je jako malo vremena.

TREĆI DEO
SRED ZELENE I ZLATNE IZMAGLICE VES'-KA GAN

PRVO POGLAVLJE
GOSPOĐA TASENBAUM VOZI NA JUG

1

Džejk Čembers nikad nije razmišljao o nezemaljskoj brzini svojih ruku. Znao je samo da se njegova košulja, nabrekla kao u trudnice zbog Ojeve težine, izvukla iz farmerki kad se zateturao iz Devar-Toa, nazad u Ameriku. Bambur, kog nije pratila sreća pri prelasku između svetova (prošli put je umalo završio pod točkovima taksija), ispade napolje. Bilo ko drugi pod kapom nebeskom ne bi mogao da spreči bamburov pad (od kog mu najverovatnije nije pretila nikakva opasnost), ali Džejk nije bio bilo ko. Do te mere je bio potreban ka, da je neshvatljiva sila našla put da zaobiđe smrt i smesti ga pored Rolanda. Ruke mu poleteše takvom brzinom da su na časak postale nevidljive. Kad su se pojavile, jedna je držala čupavo krzno na bamburovom vratu, dok se druga gubila u kraćim dlakama na grbavom kraju dugih leđa. Džejk pažljivo spusti prijatelja na asfalt. Oj je podigao glavu, oglasivši se kratkim lavežom. Izgledalo je da izražava dve umesto jedne misli: hvala i ne radi to ponovo.

„Pohitajmo", reče Roland. „Nemamo vremena." Džejk pođe za revolverašem ka prodavnici. Oj je kaskao za njima, na uobičajenom odstojanju, dečaku za petama. Na vratima bakalnice visila je tabla, obešena o mali, gumeni držač. Na njoj je pisalo OTVORENO JE, POSETITE NAS, baš kao i 1977. godine. Levo od njega, s unutrašnje strane stakla, bio je duži tekst pričvršćen lepljivom trakom:

DOĐITE DODITE SVI NA

VEČERU S PASULJEM PRVE KONGREGACIONE CRKVE

U subotu devetnaestog juna, 1999. godine

Raskrsnica puta broj 7 i Klata

PAROHIJSKA KUĆA (u zadnjem delu)

„UVEK STE DOBRODOŠLI U PRVOJ, KONGI, DOVIĐENCA"

Džejk pomisli, večera s pasuljem počinje za otprilike sat vremena. Sad sigurno razastiru stolnjake i postavljaju stolice.

Na desnoj strani vrata nalazila se neobičnija, lepljivom trakom pričvršćena poruka:

Prva Lovel-Stonhem crkva dolazećih

Da li ćete nam se pridružiti na službi?

Nedeljne službe: 10 ujutru

Službe četvrtkom: 7 po podne

Svake srede omladinsko veče!!! 7-9 uveče!

Igre! Muzika! Zapisi!

VESTI O DOLAZEĆIM!

Hej, tinejdžeri!

„Ko ne dode, nije kul!!!"

„Tragamo za Nebeskim vratima - Hoćete li da tragamo zajedno?"

Džejk je uhvatio sebe u mislima o Hariganu, uličnom propovedniku sa ugla Druge avenije i Četrdeset šeste ulice. Pitao se kojoj od dve crkve bi se putujući propovednik priklonio. Razum je upućivao na Prvu Kongu, ali srce...

„Požuri, Džejk", ponovio je Roland. Zvonce je zazvonilo kad je revolveraš otvorio vrata. Iznutra su nahrupili prijatni mirisi, podsećajući Džejka (kao nekad Edija) na Tukovu bakalnicu na glavnoj ulici Kale: kafa i pepermint bombonica, duvan i salama, maslinovo ulje, slankasti zadah rasola, šećer, začini i sve što valja.

Ušao je za Rolandom u radnju, svestan da je na ovaj svet poneo bar dve stvari. Kojota, automatski pištolj, za pojasom farmerki i torbicu s orizama. Pola tuceta oštrih poslužavnika klatilo se na levom kuku, gde ih je lako mogao dohvatiti desnicom.

2

Vendel „Čip" Mekavoj stajao je iza vitrine s delikatesima, mereći poveliku narudžbinu sitno seckane ćuretine u medu za gospođu Tasenbaum. Zvonce je zazvonilo, oglašavajući izvrtanje Čipovog života naglavačke, (Pretvorio se u kornjaču, govorili su matorci kad bi videli neka kola prevrnuta na krov u jarku) baš kad je s mušterijom komentarisao sve veće prisustvo motornih skija na jezeru Kivadin... istini za volju, komentarisala ih je gospođa Tasenbaum.

Čip je gospođu T. smatrao manjeviše tipičnim letnjim dodošem: bogatom kao Krez (to je, u stvari, važilo za njenog supruga, vlasnika jedne od onih tačka com kompanija), brbljivom kao papagaj nacrvckan viskijem i ludom kao Hauard Hjuz napumpan morfijumom. Mogla je priuštiti čamac s kabinom (i dva tuceta motornih skija da ga vuku, ako bi joj se ćefnulo), ali je do baklanice stigla u starom čamcu na vesla. Privezala ga je tamo gde je pristajao Džon Kelam sve do Tog Dana (priča je tokom godina postajala sve izglancanija i bleštavija, kao dobro održavan komad nameštaja od tikovine. Čip je, u skladu s tim, govorio o Tom Danu sa sve više poštovanja, onako kako je prečasni Konvej govorio o Gospodu).

Tasenbaumova je bila blagoglagoljiva, sredovečna, zgodna (na neki način... reklo bi se... ako vam ne smeta šminka i lak za kosu), puna ko brod, i republikanka. Čip Mekavoj je smatrao da, pod opisanim okolnostima, ima potpuno pravo da pritisne krajičak vage palcem... taj trik je naučio od oca. Stari mu je objasnio da mu je dužnost da orobi dođoše, naročito dobro stojeće, ali da nikad ne sme da zavuče ruku u džep domorocima, makar bili imućni kao onaj pisac, King iz Lovela. Zašto? Zato što se loš glas daleko čuje, a čovek ne sme da u potpunosti računa na imućne dođoše. Gde bi ga to odvelo u februaru, kad su smetovi pored puta broj 7 i do tri metra visoki. Ovo nije februar, niti je gospođa Tasenbaum - nesumnjivo kći Abrahamova - domorotkinja. Ne, gospođa Tasenbaum i njen bogat kao Krez tačka com suprug otići će u Njujork čim padne prvi, požuteli list. Zbog toga je bez griže savesti, pritiskom palca o krajičak vage, narudžbinu od šest dolara preobrazio u sedam dolara i osamdeset centi. Iz istog razloga se bez problema složio s njom kad je promenila temu i počela da priča o onom užasnom čoveku Bilu Klintonu.

Čip je to učinio iako je dvaput glasao za njega. Glasao bi i treći put da mu je Ustav dozvoljavao treću kandidaturu. Bili je bio pametan, znao je da upregne crnčuge u svoja kola, nije sasvim zaboravio radništvo i, na kraju krajeva, dobijao je više pičke od toaletne šolje.

„Onaj Gor hoće... da nas odere do gole kože!" rekla je gospođa Tasenbaum, kopajući po torbici za čekovnom knjižicom (ćuretina je, za to vreme, magičnim putem otežala još par stotina grama, opreznost je prevagnula, pa se Čip na tome zaustavio). „Tvrdi da je izumeo Internet! Uf! Znam ja kako je to bilo! U stvari, poznajem čoveka koji je izumeo Internet!" Podigla je glavu (Čipov palac je bio daleko od vage, razvio je instinkt, prokletstvo, morao je) i počastila prodavca vragolastim osmejkom. Spustila je glas, do poverljivog samo nas dvoje registra. „Kako i ne bi, spavamo u istom krevetu već dvadeset godina!"

Čip se srdačno nasmejao i skinuo isečenu ćuretinu s vage na parče belog papira. Bilo mu je drago što više nisu govorili o motornim skijama. Upravo je naručio jedne viking motorsove (kod „Momaka s igračkama") u Oksfordu.

„Tačno znam šta mislite! Taj tip Gor, mlogo je ljigav!" Gospođa Tasenbaum je raspoloženo klimnula, pa se Čip odvažio da malo dosoli. Od viška ne boli glava. „Uzmimo za primer njegovu frizuru - kako da verujete čoveku koji trpa toliko gela..."

Tada je zazvonilo zvonce na vratima. Čip je digao glavu. Osmotrio je pridošlicu. Skamenio se. Prokleto mnogo vode proteklo je ispod mosta od Tog Dana, ali je Vendel „Čip" Mekavoj poznao čoveka koji je doneo tolike nevolje čim je prekoračio prag. Neka lica se jednostavno ne zaboravljaju. Zar nije oduvek, u najdubljem kutku srca, znao da će se čovek sa strašnim plavim očima vratiti, zato što nije obavio posao do kraja?

Da li se vratio po njega?

Mračna ideja razveja paralizu. Čip se okrenu i dade u bekstvo. Odmakao je tri koraka od šaltera kad se prodavnicom razlegao pucanj, glasan kao udar groma. Mesto je bilo veće i bolje opremljeno nego 1977. godine, zahvaljujući dobrom Bogu i tatinoj odluci da plati pozamašnu premiju osiguranja. Gospođa Tasenbau je prodorno vrisnula. Troje ili četvoro mušterija preneraženo se okrenulo ka ulazu, jedna od njih je pala na pod onesvešćena. Čip je zaključio kako je to Roda Bimer, najstarija kći jedne od dve žene koje su ovde ubijene Tog Dana. Učinilo mu se da je vreme pohitalo unazad i da gleda Rut kako leži na podu dok se konzerva slatkog kukuruza kotrlja sve dalje od njene mlitave ruke. Ukipio se u mestu, podignutih ruku, kad mu je metak prozujao iznad glave kao gnevna pčela.

„Ne pucajte, gospodine!" zajecao je tankim, drhtavim, staračkim glasom. „Uzmite sve što pronađete u kasi, ali ne pucajte!"

„Okreni se", zaorio se glas čoveka koji je Tog Dana izvrnuo Čipov život naopako, čoveka zbog kog je umalo nastradao (preležao je dve nedelje u bridžtonskoj bolnici, slatkog mu Isusa). Sad se pojavio niotkuda kao stari monstrum iz dečjeg ormara. „Bakaline, okreni se, a ostali na pod. Okreni se i pogledaj u mene. Pogledaj me veoma dobro."

3

Čovek se nekontrolisano ljuljao. Rolandu pade na pamet da će se onesvestiti pre no što stigne da se okrene. Bakalin je ipak uspeo da ostane na nogama, okrene se i suoči sa revolverašem, kao da mu je neki opstanku posvećeni deo uma poručio da bi ga gubitak svesti mogao koštati života. Bio je odeven kao prilikom poslednje Rolandove posete. Možda je to bila ista crna kravata i visoko vezana mesarska kecelja. Kosu je začešljavao unazad, ali je sad bila potpuno seda umesto sivkastocrna. Revolveraš se sećao krvi koja je curila niz bakalinovu levu slepoočnicu, okrznutu tanetom ispaljenim najverovatnije iz Andolinijevog pištolja. Na te davnašnje dane podsećao ga je sivkasti, grubi ožiljak. Rolandu se učinilo da čovek češlja kosu kao da želi da istakne ožiljak, umesto da ga sakrije. Tog dana je imao ludačku sreću ili ga je spasla sama ka. Roland bi se kladio na ovo drugo.

Ako je suditi na osnovu mučnog izraza prepoznavanja na njegovom licu, i bakalin je delio to mišljenje.

„Imaš li kočiju bez konja, kamionomobil ili tuksi?" pitao je Roland, nišaneći bakalina posred srede golemim, prepotopskim pištoljem.

Džek je stao kraj Rolanda. „Šta voziš?" pitao je bakalina. „To bi hteo da zna." „Kamion!" procedio je bakalin. „Kamionet internešnel harvester. Eno ga na parkingu!" Hitro je zavukao ruku pod kecelju, što ga je zamalo koštalo života. Bakalin, hvala bogu, to nije primetio. Sve mušterije su ležale na podu, uključujući i ženu ispred vitrine s delikatesima. Revolverašev stomak je zakrčao kad je osetio miris ćuretine. Bio je umoran, gladan, ophrvan bolom i pritisnut prevelikim brojem obaveza, nepodnošljivo velikim brojem. Mozak nije mogao da izađe na kraj s tolikim teretom. Džejk bi rekao da mu je neophodan tajmaut, ali mu neposredna budućnost nije nudila prilike za to.

Bakalin je stiskao komplet ključeva. Ruke su mu drhtale, a ključevi zveckali. Kasno popodnevno sunce prodiralo je kroz prozore, odbijajući se o metalne ključeve, zaslepljujući revolveraša. Čovek u beloj kecelji prvo je zavukao ruku ispod nje, ne tražeći odobrenje (i ni u kom slučaju polako). Sad je stiskao gomilu metalnih predmeta, kao da želi da zaslepi protivnika. Revolverašu se učinilo da bakalin nastoji da što pre izgubi glavu. Ali, zar nije tako postupao i pre mnogo godina, tokom zasede? Bakalin (znatno pokretljiviji i bez grbe na leđima) pratio je Edija i njega iz pros.torije u prostoriju. Motao im se između nogu, kao dosadna mačka, naizgled neosetljiv na metke koji su zujali oko njih (baš kao što nije ukazivao nikakvu pažnju ogrebotini na slepoočnici). U jednom trenutku je progovorio o sinu, tonom čoveka koji čeka da dode na red za šišanje u berbernici. Kamai su onda kao i sad često bivali pošteđeni nevolja, bar dok se ka ne zasiti njihove tromosti i ne odluči da ih počisti s ovog sveta.

„Uzmite kamionet, uzmite ga i idite!" govorio im je bakalin. „Vaš je! Poklanjam vam ga! Zbilja tako mislim!"

„Sai, zauvek ću ti prekratiti dah, ako ne prestaneš da mašeš tim prokletim ključevima meni ispred nosa", rekao je Roland. Iza vitrine je bio drugi sat. Iz iskustva je znao da je ovaj svet nakrcan satovima, kao da ovdašnji živalj veruje da će zarobiti vreme uz pomoć tolikog broja naprava. Pokazivao je deset do četiri, što znači da su na američkoj strani proveli punih devet minuta. Vreme je nazaustavljivo prolazilo. Stiven King je gotovo sigurno negde u blizini, u popodnevnoj šetnji, u velikoj opasnosti, iako to nije znao.

Možda se to već desilo? Oni su, a Roland pre svih, uvek pretpostavljali da će ih piščeva smrt žestoko pogoditi, kao drugi zrakotres, ali možda i neće. Možda će njegova smrt izazvati blaže posledice.

„Koliko ima do Tartlbek Lejna?" brecuno se Roland na bakalina.

Sedokosi sai tupo je zurio ispred sebe, prestrašen i na ivici suza. Roland nikad u životu nije bio bliži odluci da ubije čoveka... ili da ga bar zvekne pištoljčinom. Izgledao je tako jadno, kao koza s nogom u pukotini.

U tom času je progovorila žena ispred vitrine s delikatesima. Posmatrala je Rolanda i Džejka s rukama na leđima. „To je u Lovelu, gospodine. Nekih osam kilometara odavde."

Jedan pogled na njene krupne i uplašene, ali ne i uspaničene oči, Rolandu je bio dovoljan da se odluči za nju i zaboravi bakalina. Ukoliko...

Okrenuo se Džejku. „Možeš li da voziš trgovčev kamion osam kilometara?"

Roland je uvideo da dečak želi da da potvrdan odgovor i da se plaši da će upropastiti poduhvat pokušavajući da uradi ono što, kao gradski dečak, nikad nije radio.

„Ne mogu", rekao je Džejk. „Mislim da ne mogu. Šta je s tobom?"

Roland je video kako Edi vozi Kelamov auto. Nije izgledalo teško... ali ne sme da zaboravi na kuk. Roza ga je upozorila da suvi stisak brzo napreduje, kao požar nošen snažnim vetrovima. Sad mu je bilo jasno koliko je bila u pravu. Bol bi samo ponekad sevnuo na putu do Kala Brin Stardžisa. Imao je osećaj da umesto kuka ima rastopljeno olovo umotano bodljikavom žicom. Bol se nemilosrdno spuštao dole, sve do desnog članka. Gledao je kako Edi upravlja pedalama. Naizmenično je pritiskao onu za ubrzanje i kočenje, ali uvek desnom nogom. To bi značilo da će se štangla s rastopljenim olovom urolana u bodljikavu žicu neprestano šetati u ležištu.

Zaobići će taj rizik. Bio bi to nepodnošljivo veliki rizik.

„Mislim da ne mogu", rekao je. Uzeo je ključeve od bakalina i pogledao ženu na podu pored vitrine s mesom i mesnim prerađevinama. „Ustani, sai", obratio joj se.

Gospođa Tasenbaum poslušno izvrši naredenje. Roland joj dade ključeve, čim je ustala. Na ovoj strani stalno nailazim na korisne ljude, pomislio je. Možda će se sve dobro završiti ako se pokaže da je ova žene na Kelamovom nivou.

„Odbacićeš mene i mog mladog prijatelja do Lovela", rekao je Roland.

„Do Tartlbek Lejna", rekla je.

„Vaistinu, blagodarim."

„Da li ćete me ubiti kad stignete na odredište?"

„Nećemo, ako ne budeš zvocala", rekao je Roland.

Razmislila je i klimnula. „Onda neću. Hajdemo."

„Želim vam sreću, gospođo Tasenbaum", tiho je prozborio bakalin dok je odmicala ka vratima.

„Ako se ne vratim", rekla je, „ne zaboravite jednu stvar, moj suprug je izumeo Internet - on i njegovi prijatelji, delimično u KalTehu, a delimično po garažama. Širom sveta raširena mreža nije delo Alberta Gora."

Rolandu je ponovo zakrčao stomak. Pružio je ruku preko vitrine (prodavac je uzmakao, kao da sumnja da revolveraš prenosi kugu), zagrabio po . ženinoj gomilici ćuretine i gurnuo tri pačeta usta. Ostatak je dao Džejku. Dečak je proždrao dva režnja i pogledao Oja. Bambur je posmatrao meso s golemom znatiželjom.

„Dobićeš svoj deo, kad se ukrcamo u kamion", obećao je Džejk.

„Mion", ponovio je Oj i nastavio, mnogo ubedljivije: „Deo!"

„Mili bože", prokomentarisao je bakalin.

4

Bakalinov jenkijevski akcenat je možda bio šarmantan, ali kamionet nije. Kao prvo, nije imao automatski menjač. Irena Tasenbaum od Menhetna nije vozila auto sa manuelnim menjačem još otkad je bila Irina Kantora od Stetn Ajlenda. Kao da to nije dovojno, menjač se kod ovog modela nalazio na podu, a takav auto nikad nije vozila.

Džejk je seo pored nje s nogama pored pomenute palice, a Oj (s ustima punim ćuretine) njemu u krilo.

Roland se zavalio na zadnje sedište, pokušavajući da ne zareži od bola u kuku. Kamionet je skočio napred i stao, zato što je Irina dala kontakt zaboravivši da pritisne kvačilo. Sreća što se šklopocija vukla drumovima zapadnog Mejna još od šezdesetih. Bila je sposobna samo za uspavani trzaj matorne kobile, umesto energičnog skoka živahnog ždrebeta. Čip Mekavoj je tako za dlaku izbegao gubitak jednog od velikih staklenih izloga. Oj je zagrabao po Džejkovom krilu, boreći se da održi ravnotežu. Ispljunuo je dosta ćuretine i lošu reč koju je naučio od Edija.

Irina je preneraženo posmatrala bambura. „Da li je to biće upravo izgovorilo jebote, mladi čoveče?"

„Nije važno šta je rekao", odgovorio je Džejk. Glas mu je primetno drhtao. Kazaljke na časovniku u izlogu sad su pokazivale pet minuta do četiri. Dečak, baš kao i Roland, nikad ranije nije mislio o vremenu kao sili van njihove kontrole. „Nagazi kvačilo i kreni što pre."

Raspored brzina je, na svu sreću, bio ugraviran na vrhu ručice menjača. Izbledeo je usled dugogodišnje upotrebe, ali se dao razabrati. Gospođa Tasenbaum je stiskala pedalu kvačila patikama i đavolski cimala menjač sve dok nije pronašla rikverc. Kamionet se izvezao na put broj sedam, u nizu nervoznih trzaja, i stao nasred bele linije. Okrenula je ključ i shvatila da je ponovo zaboravila da stisne kvačilo, što je za posledicu imalo nov niz nervoznih trzaja. Roland i Džejk su se oslonili na prašnjavu metalnu upravljačku tablu sa izbledelom nalepnicom AMERIKA! VOLIJEILI ODLAZI! u patriotskim bojama zastave, crvenoj, beloj i plavoj. Trzaji su se pokazali dobrodošlim, zato što se šleper natovaren balvanima (Roland je morao da pomisli na onaj koji se slupao prilikom njihove poslednje posete bakalnici), baš u tom trenutku pojavio na grebenu, severno od njih. Da kamionet nije odskočio nazad na parking prodavnice (udario je u branik parkiranog automobila, pre no što se zaustavio), šleper bi ih počistio i najverovatnije pobio. Balvani su cvileli, truba ječala, a zadnji točkovi dizali prašinu.

Stvorenje u dečakovom krilu, koje je gospođi Tasenbaum ličilo na neverovatnu mešavinu psa i rakuna, ponovo zalaja.

Čula je Jebote. Nesumnjivo.

Bakalin i ostale mušterije stajale su prilepljene uz izlog. Sad je znala kako je ribicama u akvarijumu.

„Gospo, znaš li da voziš ovo čudo?" povikao je dečak. Nosio je neku torbu. Ličila je na torbu za dostavu novina, samo što je bila kožna, umesto platnena i puna poslužavnika.

„Ne sekiraj se, mladiću, mogu da vozim." Bila je užasnuta, ali u isto vreme... o, bože, da li je uživala u ovome? Bila je blizu takvog zaključka. Poslednjih osamnaest godina provela je kao živi ukras Dejvida Tasenbauma, sporedna ličnost u njegovom sve glamuroznijem životu, dama koja govori „Probaj ovo" dok prebira po posluženju na zabavama. Sad se, iznebuha, našla u središtu zbivanja. Imala je utisak da se radi o nečemu đavolski važnom.

„Udahni duboko", rekao je čovek sa suncem opaljenim licem. Prostrelio je sjajnoplavim očima, nateravši je da misli samo na jedno. Dobro se osećala. Ako je ovo hipnoza, pomislila je, treba da se uči u osnovnoj. „Zadrži dah, pa ga ispusti. Povezi nas, u ime svog oca."

Sledila je strančeva uputstva i duboko udahnula. Dan je u trenu postao svetliji - gotovo briljantan. Čula je tihu pesmu. Divne glasove. Da li je radio uključen, na nekoj stanici sa operskom muzikom? Nema kad da proverava. Pesma je bila divna, ma o čemu da se radilo. Delovala je smirujuće, baš kao i duboki udisaj.

Gospoda Tasenbaum je stisnula kvačilo i uključila motor. Ovaj put je ubola rikverci iz prve i gotovo besprekorno izvezla kola na put. Pri prvom pokušaju da ubaci u prvu, završila je u drugoj. Auto se zamalo zaustavio, ali se motor konačno sažalio na nju. Zakotrljao se ka severu u pravcu Stonhem-Lovel, uz pištanje nenaštelovanih ventila i mahnito škripanje ispod haube.

„Znaš li gde je Tartlbek Lejn?" pitao je Roland. Izlupani plavi kombi izašao je na glavni put, pored putokaza KAMP OD MILION DOLARA.

„Znam", rekla je.

„Sigurna si?" Revolveraš nije hteo da gube dragoceno vreme na traženje sporednog puta do Kingovog boravišta.

„Znam. Naši prijatelji žive tamo, Bekhartovi."

Roland je nagađao. Ime mu je zvučalo poznato, ali nije znao gde ga je čuo. Nedoumica je kratko trajala.

Neki Bekhart je posedovao brvnaru u kojoj su Edi i on imali poslednji razgovor s Džonom Kelamom.

Sećanje na snažnog i vitalnog Edija, kakav je bio, tog davnog olujnog popodneva, izazva snažni nalet tuge.

„Dobro", rekao je. „Verujem ti."

Pogledala ga je, preko dečaka. „U đavolskoj ste žurbi, gospodine - kao beli zeka u Alisi u zemlji čuda. Na kakav to epohalni sastanak kasnite?"

Roland je odmahnuo glavom. „To sad nije važno. Samo ti vozi." Pogledao je sat na upravljačkoj tabli. Nije radio. Stao je ko zna kad, sa kazaljkama zaustavljenim na (a šta drugo) 9:19. „Možda još nije kasno", rekao je. Zapušteni plavi kombi ispred njih počeo je da povećava odstojanje. Zagazio je preko bele linije na putu broj 7 u suprotnu traku, pa gospođa Tasenbaum zamalo nije opsovala, nešto na račun ljudi koji se opijaju pre pet. Plavi kombi se vratio u svoju traku, savladao sledeće brdo i nestao u pravcu Lovela.

Gospođa Tasenbaum je zaboravila na njega. Imala je pametnija posla. Na primer...

„Ne morate da mi odgovorite, ako nećete", rekla je, „ali moram da priznam da sam veoma radoznala: da li ste vas dvojica dolazeći?"

5

Brajan Smit je poslednjih par noći proveo u društvu rotvajlera, mladih blizanaca Bulita i Pistola, u Kampu od milion dolara, nešto iznad Lovel-Stonhema. Voleo je to mesto pored reke (meštani trošnu drvenu strukturu koja spaja obalu s obalom zovu Mostom od milion dolara, što je Brajan smatrao šalom i to prilično smešnom, tako mu bog pomogao). Ponekad bi se tamo pojavljivali hipici, uglavnom iz šuma oko Harisona i Vaterforda nudeći drogu na prodaju. Brajanje voleo da se uradi, da se opusti, kadgod bi mu se ukazala prilika. I ove nedelje posle podne bio je opušten... ne previše, ne koliko bi želeo, ali dovoljno da pobenavi za grickalicama. U bakalnici u Lovelu su imali njegove omiljene mars čokoladice. Nije mogao da zamisli ništa ukusnije od toga.

Izvezao je kombi sa sporednog puta na put broj 7, ne trudeći se da baci pogled na levu ili desnu stranu.

„Ups, opet sam zaboravio!" reče samom sebi. Ništa strašno. U ovo doba godine nije bilo gustog saobraćaja. Kasnije će, čak i u ovim predelima, saobraćaj biti mnogo gušći, naročito od Četvrtogjula pa do Dana rada. Tada će verovatno češće sedeti kod kuće. Znao je da nije bog zna kakav vozač. Još jedna kazna zbogprebrze vožnje ili kuckanja branicima, pa će ostati bez dozvole na šest meseci. Ponovo.

Ovaj put neće biti problema. Drum je pust, izuzev starog kamioneta, a ta bebica je osam stotina metara pozadi.

„Zagrizi prašinu, kauboju!" procedio je, zacerekavši se. Nije znao zašto je rekao kauboju, kad je mislio na običnog mamojepca. Hteo je da kaže zagrizi prašinu mamojepcu, alije ovo drugo bolje zvučalo.

Zvučalo je baš kako treba. Primetio je da je zalutao u suprotnu traku i ispravio kurs. „Ponovo na putu!" uskliknuo je, pre no što se nanovo bučno zacerekao. Ponovo na putu, dobra je fora. Stalno je koristio u društvu cura. Još bolja je kad cimneš volan sa jedne na drugu stranu. Auto poskoči napred-nazad a ti kažeš U jebote, izgleda da sam preterao sa sirupom za kašalj! Zna on mnogo takvih fazona. Nosio se mišlju da napiše knjigu Ludačke šale na drumu. To bi bila divna vest. Brajan Smit napiso knjigu baš kao onaj baja King iz Lovela.

Uklučio je radio (kombije zaorao po mekoj površini s leve strane asfalta, odbacivši veliki oblak prašine, ali nije skrenuo ujarak) na vreme da čuje „Devetnaesticu", od Stili Dina. Dobra stvar! Nego kako, bolesno dobra stvar! Pojačao je brzinu u skladu s muzikom. Pogledao je u središnji retrovizor, na pse, Bulita i Pistola. Gledali su preko zadnjeg sedišta u njegovom pravcu. U prvi mah mu se učinilo da gledaju njega, da misle kakoje njihovgazda dobar momak. Ubrzo se pokajao zbog toga i zapitao kakoje mogao biti tako glup. Iza njegovog sedišta je bio prenosni frižider sa pola kila mlevenog mesa. Pripremiće ga na logorskoj vatri kadse vrati u Milion dolara. Hamburgeri ipar marsovih čokoladica za desert, dragi bože!

Marsove čokoladice su nezdravo dobra klopa!

„Momci, ne dirajte frižiderče", obratio se psima. Motrio ih je na središnjem retrovizoru. Kombije ovaj put poskočio gore-dole, umesto da krivuda. Prešao je belu liniju uspinjućise niz nepreglednu uzbrdicu brzinom od osamdeset kilometara na sat. Srećom, ili nesrećom, u zavisnosti od tačke gledišta, ništa nije naišlo iz suprotnog pravca. Ništa nije zaustavilo Smitovo napredovanje na sever.

„To je moj hamburger, to je moja večera." Rekao je veečera, baš kao što bi rekao Džon Kelam. Lice mu se ogledalo na srednjem retvorizoru. Posmatrao je pse plamtećim pogledom, gotovo identičnim pogledom Šimija Ruiza. Gotovo identičnim.

Šimi je mogao biti brat blizanac Brajana Smita.

6

Irina Tasenbaum je vozila kamionet znatno sigurnije, uprkos nenaviknutosti na manuelni, podni menjač. Ipak je malčice žalila zbog neizbežnog skretanje desno, nekih tri stotine metara odavde. To znači da će morati da stisne kvačilo i gurne menjač u nižu brzinu. Bilo kako bilo, uskoro će stići do Tartlbek Lejna. Njeni neobični saputnici su se baš tamo uputili.

Dolazeći! Tako su se predstavili. Verovala im je. Ko bi im poverovao? Možda Čip Mekavoj i sigurno prečasni Peterson iz luckaste Crkve dolazećih, tamo u Stonhem Koneru, ali ko još? Šta je s njenim mužem? Ništa. Nikada. Dejvid Tasenbaum ne bi poverovao u postojanje nečeg što nije urezano na mikročip. Pitala se - ne prvi put u poslednje vreme - da li je u četrdeset sedmoj prekasno za razvod.

Prebacila je u drugu bez preterane škripe menjača. Šklopocija je počela da se guši, gunđa i štekće.

Naterala je da prebaci u prvu. Očekivala je da neko od saputnika izvali neki pametni komentar (možda da dečakov pas-mutant ponovo kaže jebiga). Čovek na zadnjem sedištu je umesto toga rekao, „Mesto mi izgleda drugačije."

„Kad ste poslednji put bili ovde?" pitala ga je Irina Tasenbaum. Razmišljala je da li da prebaci u drugu i odlučila da ostavi kvačilo u prvoj. „Ne popravljaj ono što nije pokvareno", govorio je Dejvid.

„Odavno", priznao je neznanac. Bacala je skrovite poglede ka njemu. Odisao je neobičnošću i egzotikom

- to je naročito važilo za njegov pogled. Stekla je utisak da vidi ono o čemu obični ljudi i ne sanjaju.

Ne zavaravaj se, govorila je sebi. Verovatno voziš seljačinu iz Portsmuta, Nju Hempšir.

Sumnjala je u to. I dečak je bio čudan, a njegova džukela još čudnija. Ipak, nisu se mogli porediti sa muškarcem izbrazdanog lica i čudesnih plavih očiju.

„Edi je rekao da je u pitanju paralelni put", oglasio se dečak. „Možda idemo u suprotnom pravcu."

Muškarac je klimnuo, posle kraćeg razmišljanja. „Da li je na drugom kraju Bridžton?" pitao je ženu.

„Jeste, naravno."

Čovek s neobičnim plavim očima klimnu. „Idemo ka piščevom domu."

„Kara Lafs", dodala je, bez oklevanja. „To je divna kuća. Videla sam je s jezera, ali ne znam koji prilazni put..."

„Broj devetnaest", presekao je nepoznati. Upravo su prošli pored onog s oznakom 27. Brojevi će verovatno ići dole, a ne gore.

„Šta želite od njega, ako smem da pitam?"

Dečak je odgovorio. „Ovde smo da bismo mu spasli život."

7

Roland je smesta prepoznao prilazni put, iako ga je poslednji put video pod crnim, olujnim nebom. Oštro je ponirao ka jezeru. Tada je najveći deo pažnje obratio na sjajnog, letećeg tahina. Danas nije bilo traga sličnom biću niti drugim, egzotičnim životnim oblicima. Krov zgrade ispod njih je, tokom prohujalih godina, zamenjen bakarnim pločama, umesto šindre. Šuma iza nje preobraćena je u travnjak, ali je prilazni put ostao isti. Na početku, s leve strane, stajao je znak sa natpisom KARA LAFS i broj 19, ispisan krupnim ciframa s desne strane. Videli su sjajnoplavo, blistavo jezero.

Sa travnjaka je dopirao zvuk vrednog motorčića. Roland je pogledao Džejka. Iznenadio se videvši dečakove blede obraze i razrogačene, uplašene oči.

„Šta je? Šta nije u redu?"

„Nije ovde, Rolande. Ni on, niti bilo ko iz njegove porodice. Dole je samo momak zadužen za održavanje travnjaka."

„Gluposti, otkud ti..." počela je gospođa Tasenbaum.

„Znam" viknuo je Džejk. „Znam, gospo!"

Roland je posmatrao dečaka s iskrenom i užasavajućom fascinacijom... on u ovom stanju nije shvatao revolverašev pogled ili ga uopšte nije primećivao.

Zašto lažeš, Džejk? pomislio je revolveraš. I odmah zatim: Ne laže.

„Šta ako se to već dogodilo?" pitao je Džejk. Nesumnjivo se brinuo zbog Kinga, ali je Rolandu bilo jasno da on nije jedini izvor dečakovih briga. „Šta ako je mrtav i njegova porodica nije ovde, zato što ih je policija zvala, i..."

„To se nije desilo", rekao je Roland, ali ni u šta nije bio siguran. Šta znaš Džejk, šta znaš, a ne želiš da mi saopštiš?

Nije bilo vremena za slična razmišljanja.

8

Plavooki muškarac je zvučao pribrano dok je pričao s dečakom, ali nije izgledao pribrano Ireni Tasenbaum, to nikako. Raspevani glasovi koje je prvi put čula ispred bakalnice u Ist Stonhemu su se promenili. Pesma je i dalje bila slatka, ali da li u njoj zapaža i izvesnu notu očajanja?

Tako joj se činilo. Pojavio se novi, molećiv kvalitet, od kog je zabolela glava.

„Otkud znaš?' dečak po imenu Džejk je vikao na starijeg muškarca - na svog oca, pretpostavila je. „Kako možeš biti tako jebeno siguran"

Čovek po imenu Roland nije odgovorio na dečakovo pitanje, več se zagledao u nju. Gospođa Tasenbaum je osetila kako joj se ježi koža na rukama i kako je podilaze žmarci po leđima.

„Vozi dole, sai, molim te."

S oklevanjem je posmatrala strmi prilazni put do Kara Lafsa. „Ako siđem, možda neću moći da popnem ovu konzervu."

„Moraćeš", rekao je Roland.

9

Roland je pretpostavio da travu kosi neki Kingov kmet, ili neko sličan s ove strane. Radnik je nosio slamnati šešir. Bio je sedokos, ali pravih leđa i zdrav. Izdaleka se videlo da se dobro nosi s teretom godina. Prekinuo je posao, kad se kamionet spustio niz prilazni put. Isključio je motor kosačice kad je video da se otvaraju vrata na vozilu. Skinuo je šešir pred revolverašem automatskim pokretima, kao da nije svestan onog što radi. Razrogačio je oči kad je video revolver na Rolandovom boku, dovoljno široko da duboke bore privremeno iščeznu.

„Kako ste, gospodine", oprezno je prozborio. Misli da sam dolazeći, pomisli Roland. Baš kao i ona.

Ako ćemo pravo, njih dvojica i jesu neka vrsta dolazećih. Pojavili su se u vreme i na mestu u kom je to prilično uobičajeno.

I gde vreme leti.

Roland je progovorio, pre no što je kosač mogao da nastavi. „Gde su? Gde je? Stiven King? Zbori, čoveče, i reci istinu!"

Šešir je kliznuo iz starčevih rastavljenih prstiju. Pao je ispred njega, na sveže podšišanu travu.

Kestenjastim očima fascinirano je zurio u Rolanda, kao ptica u zmiju.

„Porodica mu je s druge strane jezera, tačno tamo", rekao je. „Kod starog Šindlera. Tamo je neka zabava. Stivi je rekao da će se odvesti tamo posle šetnje." Pokazao je na mala crna kola u produžetku prilaznog puta, jedva su se videla od kuće.

„Kuda šeta? Ako znaš, reci ovoj gospi!"

Starac je bacio pogled iza Rolandovog ramena, pre no što se obratio revolverašu. „Možda bi bilo bolje da vas ja odvezem."

Roland nije dugo razmišljao. Starčev predlog je na prvi pogled izgledao kao jednostavnije rešenje. Ipak, to će samo iskomplikovati stvari kad King bude spasen ili zauvek izgubljen. Pronašli su ženu na puta ka.

Pronašli su je na Stazi Zraka, ma kako malu ulogu imala da odigra. Na kraju se sve svodi na to. Što se veličine njene uloge tiče, najbolje je ne suditi o tome na prečac. Zar nisu verovali da će Džon Kelam, kog su slučajno upoznali u istom svratištu, na tri točka odavde, odigrati beznačajnu ulogu u njihovoj priči?

Događaji su pošli drugim pravcem.

Sve ovo mu je prošlo kroz glavu, za manje od sekunde. Informacija (ili slutnja, kako bi je Edi nazvao) stiže u deliću sekunde, u obliku mentalne stenografske beleške.

„Nemoj", rekao je i pokazao palcem iza leda. „Objasni joj. Odmah."

10

Dečak - Džejk - potonu u sedište, opuštenih ruku. Čudnovati pas je zabrinuto gledao dečaka, ali ga ovaj nije video. Zatvorio je oči. Irina Tasenbaum pomisli da se onesvestio.

„Sinko?... Džejk?"

„Imam ga", rekao je dečak, ne otvarajući oči. „Ne govorim o Stivenu Kingu, njega ne mogu dotaći, već o onom drugom. Moram ga usporiti. Kako da ga usporim?"

Gospođa Tasenbaum je često slušala muža na poslu. Vodio je duge, zbrkane dijaloge sa samim sobom.

Znala je da prepozna glasno samoispitivanje. Nije imala pojma o kome dečak govori, ali joj je bilo jasno da ne priča o Stivenu Kingu. Ostalo je šest milijardi mogućnosti.

Progovorila je i pored toga, zato što je znala šta nju uvek uspori.

„Šteta što ne mora da ide u toalet", rekla je.

11

Jagoda još nema u Mejnu. Još je rano za njih, ali ne i za maline. Džastin Anderson (od Mejbruka, Njujork) i Elvira Tufker (njena prijateljica iz Lovela) šetale su se poredputa broj 7 (kog Elvira jošte zove stari drum za Friburg) sa plastičnim kanticama. Brale su ih sa grmova duž više od osam stotina metara dugog, starog kamenog zida. Garet Mekin je napravio taj zid pre stotinu godina. Roland Deščejn od Gileada je sad razgovarao s Garetovim praunukom. Ka je točak, vreme je da to prihvatite.

Dve žene su uživale u jednosatnoj šetnji, ne zato što naročito vole maline, (Džastinje mislila da verovatno neće pojesti ono što je nabrala, semenke su joj zapadale za zube) već da bi razgovarale o svojim porodicama i da bi se malo nasmejale, sećajući se verovatno najlepših, devojačkih godina. Upoznale su se na Vasar koledžu (pre, kako im se činilo, hiljadu godina). Nosile su cvetni venčić na ceremoniji diplomiranje, u prvoj godini. O tome su razgovarale kad je plavi kombi - dodž karavan iz 1985. godine, Džastin je prepoznala godište i marku zato što je njen najstariji sin imao baš takav kad je njegovo pleme počelo da se umnožava - savladao krivinu pored Melderovog nemačkog restorana i Brathausa. Zauzeo je čitav drum, krivudajuči sjedne na drugu stranu. Podigao je prašinu sa južne i jurnuo na suprotnu, desnu stranu asfaltnog puta. Zarulao je pored čvrste podloge i podigao još veči oblak prašine i kamenčića. Kad je to uradio ipo drugi put - kretao se prema njima, zavidnom brzinom - Džastina pomisli da će se prevrnuti („okrenuti kao kornjača", govorili su davnih četrdesetih, kad je sa Elvirom bila u Vasaru), ali ga je vozač vratio na drum, trenutak pre prevrtanja.

„Pazi se, taj čovek je pijan ili nešto još gore!" rekla je uznemirena Džastin i povukla Elviru unazad.

Odstupnicu im je presekao stari zid, obrastao žbunjem maline. Trnje se zavuklo u pantalone hvala bogu pa nismo ponele šortseve, pomisliće kasnije Džastin... kad dobije vremena za razmišljanje) cepajući tkaninu.

Džastin pomisli da obgrli drugaricu oko ramena i da se zajedno prevrnu preko zida, da se obrnu preko glave baš kao u gimnastičkoj sali pre toliko godina. Ali je plavi kombi već stigao do njih, dok se premišljala.

Prohujao je manje-više po asfaltu, ne ugrožavajući ih.

Džastin je gledala kako juri, sred oblaka bučne rok muzike. Srce joj je tuklo u grudima, na jeziku je osećala tupi, metalni ukus neke telesne izlučevine, najverovatnije adrenalina. Plavi kombi, na pola puta ka vrhu brda, ponovo prekorači belu liniju. Vozač je ispravio auto... ne, preterao je. Kombi se zakotrlja po mekoj površini van asfalta. Dizao je prašinu duže od pedeset metara.

„Bože dragi, nadam se da će Stiven King videti tog klipana", rekla je Elvira. Mimoišle su se s piscem osam stotina metara odatle. Izmenjali su pozdrave. Verovatno su ga svi u gradu bar jednom videli na popodnevnoj šetnji.

Stop svetla na kombiju su sevnula, kao da je vozač čuo da ga je Elvira Tufker nazvala klipanom. Vozilo je iznenada skrenulo s asfalta i stalo kraj druma. Vrata su se otvorila, pa su dame mogle čuti provalu rokenrola. Čuli su i vozača - muškarca - kako se dere na nekog (Elvira i Džastin su sažaljevale jadnike koji su se vozili s tim momkom u ovo divno junsko popodne). „Ne dirajte to!" vikao je. „To nije vaše, je l' čujete?" Vozač je izvukao štap iz kombija. Poslužio se njime da bi se prebacio preko kamenog zida i nestao u žbunju. Kombije brektao u prašini pored asfaltnog druma, otvorenih vrata. Sa jednog kraja ispuštao je plavi dim, a sa drugog bučni rokenrol.

„Šta radi?" pitala je Džastin, pomalo nervozno.

„Kladila bih se da je otišao da piški", odgovorila je njene prijateljica. „Ako gospodin King ima sreće, možda se, umesto toga, opredelio za Broj dva. To će komšiji možda dati vremena da siđe sa puta broj 7 i da se vrati na Tartlbek Lejn."

Džastinu je prošla želja za branjem malina. Htela je da se što pre vrati kući i popije šolju jakog čaja.

Muškarac je dohramao kroz žbunje. Prebacio se preko kamenog zida uz pomoć štapa.

„Pretpostavljam da nije odradio Broj dva", rekla je Elvira. Dok se opasni vozač peo u plavi kombi, dve starice su se zgledale i prasnule u zdrav smeh.

12

Roland je slušao kako starac objašnjava pravac ženi. Spominjao je Varington roud kao prečicu. Džejk je otvorio oči. Izgledao je neprirodno iscrpljeno.

„Naterao sam ga da stane i pusti pevcu krv", rekao je. „Namešta nešto iza sedišta. Ne znam šta je to, ali ga neće zanavek zadržati. Rolande, stvari loše stoje. Strašno kasnimo. Moramo poći iz ovih stopa."

Roland je pogledao ženu. Nadao se da nije pogrešio kad se odlučio da je ne zameni starcem. „Znaš li gde ideš? Da li si razumela uputstva?"

„Znam", rekla je. „Uz Varington, do puta broj 7. Ponekad večeravamo u Varingtonu. Poznajem taj put."

„Ne mogu da garantujem da ćete ga presresti na popodnevnoj šetnji", rekao je kosač, „ali imate jako dobre šanse." Sagnuo se da dohvati šešir. Počeo je da ga trebi od sveže pokošenih travki. Radio je to dugim, laganim pokretima, kao čovek zatočen u snu. „Jašta, mogao bih se kladiti da će tako biti." Zatim, kao u snu, gurnu šešir ispod ruke, prinese pesnicu čelu i savi noge pred strancem sa velikim revolverom za pojasom. Kako i ne bi?

Stranac beše okružen belim svetlom.

13

Roland se uvukao u kabinu bakalinovog kamioneta. Bolni kuk ga je sve jače tištio, otežavši mu i ovaj, inače jednostavni zadatak. Tom prilikom je rukom očešao Džejkovu nogu i saznao šta dečak krije od njega. Plašio se da bi to saznanje zamutilo revolverašev um. Dečak nije osećao ka-šum, zato što bi ga i Roland osetio. Kako je moglo biti ka-šuma, kad je tet već skrhan? Njihova naročita moć, veća od zbira pojedinačnih moći, verovatno crpljena od samog Zraka, iščezla je. Postali su tri prijatelja (četiri, brojeći i bambura) ujedinjena istom svrhom. Spasiće Kinga. Džejk je to znao. Spasiće pisca, što će ih za korak približiti spasenju Kule. Jedan od njih će tom prli ikom nastradati.

Dečak je i to znao.

14

Roland se setio drevne poslovice, koju je naučio od svog oca: Ako ka nešto kaže, nek tako i bude. Tako je.

U redu. Nek tako bude.

Tokom dugih godina provedenih na tragu čoveka u crnom, revolveraš se mogao zakleti da ga ništa pod milim bogom neće naterati da se odrekne Kule. Zar nije na početku užasne karijere i velike potrage doslovce ubio sopstvenu majku? Tada je bio bez prijatelja, bez dece i (to je bilo tačno, ali teško za priznati) bez srca. Beše začaran hladnom romansom koju ljudi lišeni ljubavi brkaju sa ljubavlju. Sad je imao sina. Dobio je drugu šansu. Promenio se. Saznanje da jedan od njih mora umreti radi piščevog spasenja -da njihovo druženje mora biti nanovo prekinuto, tako brzo nakon ponovnog uspostavljanja - neće ga naterati da odustane, ali će se postarati da ovaj put umesto Džejka od Njujorka strada Roland od Gileada.

Da li dečak zna da je njegova tajna razotkrivena? Nije imao kad da se brine.

Roland je zalupio vratima kamionomobila. Obratio se ženi. „Da li se zoveš Irina?" pitao je.

Klimnula je.

„Vozi, Irina. Nagari ga, molim te, kao da ti je za petama niko drugi do gospodar Haj Splitfut, željan divljeg seksa. Izađi na Varington roud. Ako ga tamo nema, vozi brzo do puta broj sedam. Hoćeš li?"

„Imaš jebeno pravo", rekla je gospođa Tasenbum i gurnula menjač u prvu, s istinskim autoritetom.

Motor je zavrištao, ali je kamionet krenuo natraške, kao da toliko zazire od predstojećeg posla, da bi najradije skončao u jezeru. Pritisnula je kvačilo pa je stari internešnel harvester zaždio napred, uz strmi prilazni put. Za sobom je ostavljao trag plavog dima i izgorelih guma.

Praunuk Gareta Mekina posmatrao ih je razjapljenih usta. Nije shvatao šta se desilo, ali je imao osećaj da đavolski mnogo zavisi od onog što sledi.

Možda i sve na svetu.

15

Nije razumeo nagon za pišanjem, zato što je to obavio pre polaska iz 1 Kampa od milion dolara. Na jedvite jade je iscedio tek par kapi iza kamenog zida, iako mu se pre toga činilo da će mu bešika pući od mokraće. Brajan se plašio nevolja s prostatom, problemi sa starom prostatom mu nisu potrebni.

Svemogući bože, i bez njih ima dosta nevolja.

Dobro, kad se već zaustavio može pokušati da sredi stiroporno frižiderče iza sedišta. Psi su isplazili jezike, gutajućiga očima. Odustao je od te namere zato što pozadi nije bilo mesta. Umesto toga, pripretio je prstom rotvajlerima. Upozorio ih je da ne diraju frižider i da je meso njegovo, da ga je namenio sebi za večeru. Pade mu na pamet da im obeća da će im staviti parče hamburgera u njihovu hranu, ako budu dobri. To je bio neuobičajeni misaoni uzlet za Brajana Smita. Zanimljivo je da mu premeštanje frižiderčeta na prazno suvozačko sedište, jednostavno rešenje, nije palo na pamet.

„Ostavite ga na miru!" zapretio im je još jednom i seo za volan. Zalupio je vratima, bacio kratki pogled na retrovizor i ugledao dve bakice (dotad ih nije video zato što nije gledao na put, kad ihje mimoišao). Nisu videle kad im je mahnuo zbog prljavog zadnjeg prozora. Zarulao je točkovima po putu broj sedam. Radio je svirao „Gangsta Drim 19", od Aut-Rej-Džasa. Brajan je odlučio da pojača zvuk (ponovo je pregazio belu liniju i zašao duboko u suprotnu traku - on je od onih koji ne mogu da podese radio, ako ne gledaju u njega). Rep je zakon! Metal je zakon, takođe! Sve što mu treba da zaokruži dan je neka Ozijeva pesmica - „Ludi voz" bi bila neprevaziđen izbor.

Ih, da mu je još neka mars čokoladical

16

Gospođa Tasenbaum je u drugoj brzini izašla sa prilaznog puta Kara Lafsu na Tartlbek Lejn. Motor starog kamioneta teško je roptao (da je na upravljačkoj tabli postojao merač obrtaja, kazaljka bi nesumnjivo bila u crvenom), a alat u zadnjem delu ludački zvečao u zarđalom kućištu.

Roland je raspolagao ograničenim dodirom. Gotovo da ga nije imao, u poređenju s Džejkom. Ipak, upoznao je Stivena Kinga. Tom prilikom ga je hipnotisao i uveo u san bez snova. To je bila snažna duhovna veza, pa se nije iznenadio što je dodirnuo Džejku nedostupan um. Saznanje da King razmišlja o njima, nije ga oneraspoložilo.

Često misli o nama tokom šetnji, pomislio je Roland. Kad je sam, čuje pesmu kornjače i zna da ga posao čeka. Onaj od kog beži. Pa, dragi prijatelju, gotovo je za danas.

Ako im pođe za rukom da ga spasu.

Nagnuo se preko Džejka, da bi se obratio ženi. „Možeš li nateratiu tu bogom prokletu skalameriju da se kreće nešto brže?"

„Mogu", rekla je. „Verujem da mogu." Zatim se obratila Džejku: „Da li zbilja čitaš umove, sinko, ili se samo izmotavaš sa svojim prijateljem?"

„Ne mogu doslovce da ih čitam, ali mogu da ih dotaknem", odgovorio je dečak.

„Iz sveg srca se nadam da je tako", rekla je, „zato što je Tartlbek brdovit. Put se na nekim mestima sužava, tako da je mimoilaženje nemoguće. Obavesti me, ako osetiš da nam nešto ide u susret."

„Hoću."

„Sjajno", reče Irina Tasenbaum. Osmehnula se, nacerivši zube. Nema sumnje, ovo je najlepši događaj u njenom životu. Najuzbudljiviji. Ne samo da čuje raspevane glasove, već vidi lica u lišću pokraj puta. Imala je osećaj da ih posmatra neizmerno, radoznalo mnoštvo. Oko njih se skupljala neslućena energija.

Obuzela je neobična slutnja. Ako pritisne gas do daske, zarđali kamionet Čipa Mekavoja poleteće brže od svetlosti. Prestigao bi i vreme, ako bi samo iskoristio energiju prikupljenu u neposrednom okruženju.

Pa, hajde da vidimo šta će biti, pomislila je i krenula sredinom Tartlbek Lejna. Pritisnula je kvačilo i ubacila menjač u treću. Stari kamionet nije prevazišao brzinu svetlosti, niti je prestigao vreme, ali se kazaljka brzinomera popela do sto četrdeset... i još dalje. Kamionet se uspeo na vrh brda i krenuo nizbrdo. Zadnji kraj je na trenutak ostao da lebdi u vazduhu.

Bar je neko bio srećan. Irina Tasenbum je kriknula od oduševljenja.

17

Stiven King je imao dve vrste šetnje, kratku i dugu. Kratka ga je vodila do raskrsnice Varington rouda i puta broj 7, a zatim natrag, domu svome, u Kara Lafsu. Sve u svemu, pet kilometara. Duga šetnja (što je ime knjige koju je nekad davno, pre no što je svet krenuo dalje, napisao pod pseudonimom Bečman) vodi duž puta broj 7, posle raskrsnice s Varingtonom do Beri hila, zaobilazeći Varington roud.

Kući se vraćao severnim krajem Tartlbek Lejna. Tako biprešao, sve u svemu, šest i po kilometara. Danas se opredelio za dužu šetnju. Zastao je na raskrsnici Varingtona iputa broj 7, poigravajući se s idejom da se vrati kraćim putem. Uvek je pazio kad godje šetao pored javnog druma, iako saobraćaj na putu broj 7, čak i usred letnje sezone, nije bio gust. Gužveje bilo samo prve nedelje oktobra za vreme Frajburškog sajma. Putje uglavnom pregledan. Ako bi naišao loš (ili pijan) vozač, mogl' . ste ga videti sa pola kilometara razdaljine, što vam je davalo dovoljno vremena da se sklonite. Postoji samo jedno nepregledno brdo, odmah posle raskrsnice s Varingtonom. Toje takozvano aerobik brdo, ono koje tera staro srce da brže pumpa krv. Zar zdravlje nije glavni razlog u pozadini svakodnevnih, glupih šetnji? Zar to nijepromocija onog što mudroseri na televiziji zovu „srčano zdravlje"? Batalio je piće. Prestao je da se drogira. Na dobrom je putu da ostavi cigarete. Vežba. Zar to nije dovoljno?

Uporni šapat, uprkos svemu, nije prestajao. Silazi s glavnog puta, kaže taj glas. Vrati se kući. Imaš još sat vremena da se pridružiš ostalima na zabavi s druge strane jezera. Izvuci ruke iz džepova i uradi nešto.

Mogao bi započeti sledeću knjigu iz serijala o Mračnoj Kuli; stalno o njoj razmišljaš.

Jašta, mogao bi, da ne radim na drugoj priči, hvala lepo. Povratak Kuli znači plivanje po mračnim vodama. Mogao bi se i udaviti. Zastao je na raskršću, pogoden iznenadnom spoznajom da će joj se vratiti, ako ode kući ranije. Tom glasu više ne može odoleti. Moraće da posluša ono o čemu ponekad misli kao o Ves'-Ka Ganu, pesmi kornjače (ponekad i Suzaninoj pesmi). Zabataliće priču na kojoj sad radi, okrenuće leda sigurnom kopnu i ponovo zaplivati po tamnim vodama. To bi mu bio četvrti put, ali mu ovaj put ne gine plivanje sve do druge obale.

Plivaće, ili će se udaviti.

„Ne mogu", rekao je. Govorio je glasno, a zašto ne bi? Ovde ga niko ne može čuti. Oslušnuo je jedva čujni zvuk motora. Uskoro će videti jedno ili dva vozila? Jedno će biti na putu broj 7, a drugo na Varington roudu?

„Neću", ponovio je. „Prošetaću se i otići na zabavu. Gotovo je spisanjem za danas. Ne pada mi na pamet da ponovo sedam za sto."

S takvim mislima se otisnuo s raskrsnice i počeo uspon uz strmo i nepregledno brdo na putu broj 7. Išao je u susret dodžu karavanu, zvuku dolazeće smrti. Ka racionalnog sveta je želela njegovu smrt, ona iz Prima je želela da živ i zdrav peva njenu pesmu. Ovog sunčanog popodneva u zapadnom Mejnu, nezaustavljive sile jurile su ka nepomičnom predmetu. Prvi put od povlačenja Prima, svi svetovi, celokupno postojanje se okrenulo Maračnoj Kuli, onoj što se uzdiže na kraju Can'-Ka No Reja, iliti Crvenih polja nigdine. I Grimizni Kralj je prestao da gnevno urla. Čekalo se na odluku Mračne Kule.

„Razrešenje zahteva žrtvu", reče King. Nije brinuo, iako nije imao pojma zašto je to rekao, u prisustvu ptica, niti šta to znači. Oduvek je mumlao sebi u bradu. Kao da je imao pećinu glasova u glavi punu briljantnih, ali ne nužno i smislenih poruka.

Hodao je, ljuljajući rukama pokraj kukova u tesnim farmerkama, nesvestan da mu srce kuca fili ne kucaj poslednje udarce, da njegov um misli fili ne misli poslednje misli, da njegovo grlo izgovara

(ili ne izgovaraj poslednja delfska proročanstva.

„Ves-Ka Gan", kaže, zabavljen i zaintrigiran tim zvukom. Obećao je sebi da fantastičnu pripovest o Mračnoj Kuli neće zatrpavati teško čitljivim rečima na izmišljenom (da ne kažemo sjebanom) jeziku.

Njegov urednik, Čak Veril iz Njujorka, ionako će izbaciti najveći broj njih, ako ih uopšte bude. Mozak mu se i pored toga neprestano punio sličnim izrazima: ka, ka-tet, sai, soh, kan-toi (ovaj poslednji je iz jedne druge knjige, Desperejšn), tahini. Kreće li se ka Tolkinovom Kirit Ungolu i H.P. Lovkraftovom Velikom slepom sviraču, Niarlathotepu?

Smeje se, a zatim peva pesmu koju je čuo odjednog od glasova. Gotovo je siguran da ćeje iskoristiti u sledećoj knjizi o revolverašu, kad kornjači konačno vrati glas. „Komala-hajd-jedan", peva uzput, „evo mladića s pištoljem. Ostade bez dragane, što od njega pobeže."

Da lije taj mladi čovek Edi Din? Ilije to Džejk Čembers? „Edi", izgovorio je naglas. „Edi je pistolero sa draganom." Toliko se izgubio u mislima da isprva nije video krov plavog dodž karavana, koji se iznenada pojavio na kratkom horizontu ispred njega. Zato i nije shvatio da vozilo ne ide po asfaltu, već po mekom tlu na kom je hodao, niti je čuo besni urlik kamioneta iza kombija.

18

Brajan začu struganje poklopca na frižiderčetu, uprkos bučnoj rep -L Omuzici. Bacio jepogled na retrovizor i s mešavinom smetenosti i besa zaključio kako je Bulit, njemu draži pas, skočio iz odeljka za prtljag na zadnje sedište kombija. Zadnjim nogama stajao je na prljavom sedišu i veselo mahao repom.

Njušku je zaronio duboko u Brajanov zamrzivač.

Svaki razumni vozač bi se, u ovom trenutku, zaustavio pored puta i pobrinuo za drsku životinju. Brajan Smit, kad je za volanom, nikad nije beležio visoke rezultate iz inteligencije. Podeblji dosije u saobraćajnoj policiji svedoči o tome. Okrenuo se udesno, umesto da zaustavi vozilo. Upravljao je levom rukom, pokušavajući, bez mnogo uspeha, da uhvati rotvajlera za pljosnatu glavu desnicom.

„Pusti to!" vikao je na Bulita, dok se kombi kretao ka desnoj ivici puta i preko nje. „Zar me nisi čuo, Bulite? Da li si blesav? Pusti to!" Na trenutak mu je pošlo za rukom da uhvati psa za glavu. Nažalost, na njoj nije bilo krznci za koje se mogao uhvatiti. Bulit nipošto nije genijalan, alije dovoljno pametan da shvati da ima još jednu šansu da se dočepa stvari u belom papiru, koja emituje očaravajuči, crvenkasti miris. Zaronio je glavom ispod Brajanove ruke i zagrizao zamotuljak mlevenog mesa.

„Baci ga!" vrištao je Brajan. „Baciga... SMESTA!"

Brajan je, da bi se dočepao psa, upro obema nogama. fedna je, nažalost, počivala na papučici gasa.

Kombi je naglo ubrzao na svom putu ka vrhu brda. Vozač je, usplahiren i obuzet gnevom, u potpunosti zaboravio gde je (na putu broj 7) i šta treba da radi (da vozi kombi). Mislio je samo kako da istrgne pakovanje mesa iz Bulitovih čeljusti.

„Daj mi ga!" urlao je, cimajući. Pas je mahao repom jače no ikad (obrok je sad začinio igrom). Bulit je vukao, nameran da ne popusti. Papir sepocepa. Kombije leteo paralelno s asfaltom, poredstarih borova, osvetljenih divnim popodnevnim suncem: zelenom i zlatnom izmaglicom. Brajanje mislio isključivo o mesu. Nećejesti hamburgere začinjene pasjom pljuvačkom, nego kako.

„Daj mi!" urlaoje. Nije video čoveka na putanji kombija, niti stari kamionet kojijegotovo stigao do njega.

Nije video kako se suvozačka vrata otvaraju i kako iz kamioneta iskače vitki muškarac kaubojskog izgleda sa pištoljčinom na kuku. Svet Brajana Smita sveo se na izuzetno nevaljalog psa i na paketić mlevenog mesa. Krvave ruže cvetale su na mesarskom papiru kao čudnovate tetovaže, u nepoštednoj borbi oko mesa.

19

Eno ga! povikao je dečak po imenu Džejk. Irina Tasenbaum je znala da su ga stigli i bez njega. Stiven King je nosio farmerke, flanelsku košulju i bejzbol kapu. Dobrano je odmakao od raskrsnice Varingtona i puta broj 7. Prešao je četvrt puta uzbrdo.

Stisnula je kvačilo, ubacila menjač u drugu kao reli vozač nadomak ciljne zastavice i skrenula levo.

Motala je volan s obe ruke. Kamionet Čipa Mekavoja se nakrivio, ali se nije prevrnuo. Krajičkom oka videla je metalni odsjaj s vozila koje je u tom času izbilo na vrh brda kojim se King peo. Muškarac na suvozačkom sedištu je kriknuo, „Stani iza njega!"

Poslušala je strančevu zapovest, iako je videla da je vozilo koje im ide u susret napustilo drum i da će ih verovatno udariti postrance. Da i ne govorimo da će zdrobiti Stivena Kinga u metalnom sendviču.

Vrata su se otvorila. Čovek po imenu Roland iskoči napolje. Otkotrljao se od kamioneta.

Stvari su se, nakon toga, odvijale neviđenom brzinom.

DRUGO POGLAVLJE
VES'-KA GAN

1

Usledio je smrtonosni, jednostavni niz događaja: revolverašev bolni kuk popustio je pod njegovom težinom. Pao je na kolena s krikom besa, bola i osujećenosti. Sunce je za časak zašlo za oblak, skrivajući odvažni Džejkov skok preko revolveraša. Oj je, za to vreme, ludački lajao iz kabine kamioneta: „Ejk-Ejk! Ejk-Ejk!"

„Nemoj, Džejk!" povikao je Roland. Video je sve što se događa s čudesnom jasnoćom. Dečak je dohvatio pisca oko struka, baš kad je plavo vozilo - ni kamion, ni automobil, već nešto između - jurnulo na njih, u oblaku bučne, urlajuće muzike. Dečak je okrenuo Kinga nalevo. Zaklonio ga je svojim telom i primio udarac kombija. Žena iz radnje je kriknula iza revolveraša, koji je zario krvave šake u pesak da bi se podigao na kolena.

„NEMOJ, DŽEJK!" zauralo je Roland, ali prekasno. Dečak kog je smatrao sinom nestade pod točkovima plavog vozila. Revolveraš je nakratko video sitnu, podignutu ruku, koju nikad neće zaboraviti, a zatim je i ona nestala. King je dobio udarac od Džejka, a zatim i od kombija koji je zakačio dečaka. Preleteo je par metara, u pravcu obližnjeg drveća. Pao je na desnu stranu i udario glavom o kamen, dovoljno snažno da mu bejzbol kapa odleti s glave. Prevrnuo se, možda u nameri da ustane. Ako je suditi po tupom i praznom pogledu, nije taj ništa nameravao.

Vozač je smotao volan kombija i proleteo s Rolandove leve strane. Promašio ga je za par centimetara.

Zasuo ga je prašinom, umesto da ga pregazi. Usporavao je. Vozač se konačno, ali prekasno, seti kočnice.

Zakačio je deblju granu, što ga je dodatno usporilo. Tu njegovim nevoljama nije bio kraj. Zakačio je Kinga po drugi put, pre no što se zaustavio. Pisac je ovog puta nemoćno ležao na tlu. Roland je čuo pucanje kostiju, a zatim i Kingov bolni krik. Ovo je otklonilo i poslednju nedoumicu o poreklu bola u kuku. Pričam ti priču o suvom stisku.

Osovio se na ruke, tek delimično svestan da je bol u potpunosti nestao. Posmatrao je Kingovo neprirodno iskrivljeno telo ispod levog prednjeg točka plavog vozila i zavapio u sebi Božel s neopisivim besom. Bože! Ako neko mora da umre ovde, pusti da to budem ja! Do đavola s Ganovim pupkom, do đavola s pričama koje iz njega izleću, do đavola s Kulom, pusti da umremja, umesto mogdečakal Bambur je projurio pored Rolanda ka Džejku. Dečakje ležao na leđima, pored zadnjeg dela kombija.

Izduvni gasovi su mu duvali ravno u razrogačene oči. Oj nije oklevao. Zagrizao je torbu s orizama, obešenu oko dečakovog ramena. Iskoristio je da odvuče dečaka od kombija. Cimao ga je centimetar po centimetar, upirući kratkim, snažnim, zadnjim nogama i dižući oblačiće prašine. Krv je tekla iz ušiju i iz uglova dečakovih usana. Pete kratkih čizama ostavljale su dvostruke, paralelne tragove u prašini prekrivenoj tankim slojem sasušenih borovih iglica.

Roland se doteturao do Džejka. Spustio se na kolena pored njega. Dečakovi udovi su, slava i hvala svim bogovima, ostali čitavi. Preko nosa i ćosavog obraza pružala se masna mrlja, ali ne od krvi, kako je Roland isprva mislio. Krv mu je, istina, tekla iz ušiju i usta. Ova poslednja je mogla poticati i od neke posekotine s unutrašnje strane obraza, ili...

„Požuri, pobrini se za pisca", rekao je Džejk. Govorio je pribranim glasom, bez trunke bola. Kao da su sedeli oko vatrice, posle celodnevnog marša, čekajući ono što je Edi voleo da zove klopa... ili, „klopica" kad bi bio naročito vickasto raspoložen (inače jako često).

„Pisac može da čeka", nežno je prozborio Roland, razmišljajući: Desilo se čudo, kad ga je to kopile pregazilo kamionomobilom, zahvaljujući dečakovom žilavom, nedovršenom telu i mekom tlupod njim.

„Grešiš", rekao je Džejk. „Ne može." Pokrenuo se i pokušao da sedne. Košulja se pripila uz gornji deo tela, pruživši Rolandu priliku da vidi grozno udubljenje na dečakovim grudima. Iz Džejkovih usta poteče još krvi. Pokušao je da govori, ali nije odmakao dalje od kašlja. Rolandovo srce se zgrči kao krpa unutar širokih grudi. Nije mu bilo jasno kako i dalje kuca, suočeno s ovim užasom.

Oj ispusti žalostivi krik. Roland se naježi od tog kratkog, tužnog urlika.

„Ne pokušavaj da govoriš", posavetovao ga je Roland. „Imaš unutrašnjih povreda, možda si slomio par rebara."

Džejk je skrenuo pogled. Ispljunuo je dosta krvi. Nešto od nje je poteklo niz obraz, kao trag duvana za žvakanje. Uhvatio je Rolanda za ruku. Stisak je bio iznenadujuće čvrst, baš kao i dečakov glas.

„Citava nutrina mi je smrskana. Umirem. Siguran sam u to, zato što sam već jednom umro." Izgovorio je nešto o čemu je Roland razmišljao, tik pre polaska iz Kara Lafsa: „Ako ka nešto kaže, nek tako i bude.

Pobrini se za čoveka kog smo došli da spasemo!"

Nije se mogao oglušiti o imperativ sadržan u dečakovim očima i glasu. Sad je gotovo, ka devetnaestice je stigla do kraja. To možda nije važilo za Kinga. Čoveka kog su došli da spasu. Koji deo njihove sudbine je proizašao sa vrhova njegovih prstiju, poprskanih duvanskim mrljama? Čitava sudbina? Neki njen deo?

Ovaj ovde?

Roland je, kakav god bio odgovor, hteo da ga udavi golim rukama, dok je bespomoćno ležao ispod mašine koja ga je oborila. Nije bilo važno što King nije vozio kombi. Da je radio posao koji mu je ka namenila, ne bi stao na put ovoj budali, a Džejkove grudi ne bi bile ovako smrskane. Ovo je previše.

Desilo se tako brzo nakon Edijeve pogibije.

A ipak...

„Ne mrdaj", rekao je, ustajući. „Oje, ne daj mu da mrdne."

„Neću se mrdati." Svaka reč je bila jasna i glasna. Roland je video kako krv natapa donji deo Džejkove košulje i međunožje. Tamna mrlja je cvetala po farmerkama kao ruža. Jednom je umro da bi se vratio. Na ovom svetu se neće vratiti. Ko ovde umre, umro je za svagda.

Roland se okrenu piscu

2

Kad je Brajan Smit pokušao da se iskobelja iza volana svog kombija, Irina Tasenbaum ga je grubo gurnula nazad. Psi su lajali na njega, kao mahniti, verovatno zbog krvi, Oja ili i jednog i drugog. Na radiju je treštala neka razbijačka, đavolska hevi metal himna. Pomislila je da će joj glava pući nadvoje, ne zbog šoka, već zbog nepodnošljive galame. Videla je saputnikov revolver na zemlji. Podigla ga je. Maleni deo njenog uma, još uvek sposoban za obradu podataka, beše preneražen težinom revolverčine. To joj nije smetalo da ga uperi na vozača plavog kombija. Pružila je ruku i ugasila prokleti radio. Zaglušujuće gitare su umukle. Čula je ptice, dva pomahnitala psa i zavijanje jednog... pa, jednog, bog te pita kakvog, zavijajućeg stvora.

„Poteraj to čudo u rikverc, skini se s momka kog si pregazio", rekla je. „Vozi polako i pažljivo. Kunem se da ću ti razneti magareću glavu, ako pri manevrisanju pregaziš dečaka."

Brajan Smit je posmatrao zgranutim, zakrvavijenim očima. „Kakvog dečaka?" pitao je.

3

Kad se prednji točak kombija lagano odvojio od pisca, Roland vide da mu je donji deo tela neprirodno savijen udesno. Opazio je i neobičnu izbočinu na desnoj nogavici farmerki. Zaključio je da je reč o bedrenoj kosti. Kao da to nije bilo dosta, na čelu je imao razderotinu.

Desna strana lica mu se kupala u krvi. Izgledao je gore od Džejka, daleko gore, ali je revolveraš već na prvi pogled procenio da će verovatno preživeti, ako ima zdravo srce i ako ne strada od šoka. U glavi je imao sliku Džejka koji grabi pisca oko struka, amortizujući najveći deo udarca sitnim, dečačkim telom.

„Opet ti", rekao je King, jedva čujnim glasom.

„Sećaš me se."

„Da. Sad te se sećam." Pisac obliza usne. „Žedan sam."

Roland nije imao šta da mu ponudi za piće. Ne bi se potrudio ni da malčice ovlaži Kingove usne, čak i da je imao. Tečnost može da izazove povraćanje kod ranjenika, a ono može dovesti do gušenja. „Žao mi je", rekao je.

„Ne. Nije ti žao." Ponovo je oblizao usne. „Džejk?"

„Eno ga tamo, leži na tlu. Poznaješ li ga?"

King je pokušao da se osmehne. „Napisao sam ga. Gde je onaj s kim si prošli put bio? Gde je Edi?"

„Mrtav je", odgovorio je Roland. „Poginuo je u Devar-Tou."

King se namrštio. „Devar...? Nisam čuo za to mesto."

„I nisi. Zato smo ovde. Zbog toga smo morali da dođemo. Jedan od mojih prijatelja je mrtav, drugi možda umire. Naš tet je skrhan, samo zato što je jedan lenji, plašljivi čovek prestao da obavlja posao koji mu je ka namenila."

Na putu nije bilo saobraćaja. Svet je bio tih izuzev laveža pasa, zavijanja bambura i cvrkuta ptica. Učinilo mu se da su zamrznuti u vremenu. Možda ijesmo, pomislio je Roland. Ne bi se iznenadio kad bi to bilo tačno, u životu se nagledao svakojakih čudesa. Sve je moguće.

„Izgubio sam Zrak", rekao je King sa tepiha od iglica, nadomak prvih stabala. Svetlost mladog leta rasprostirala se svuda oko njega, praveći zelenu i zlatnu izmaglicu.

Roland je poduhvatio Kinga. Pomogao mu je da sedne. Pisac je kriknuo od bola kad se slomljeni desni kuk pomerio u ležištu, pritiskajući okolno tkivo. Nije se bunio. Roland je pokazao ka nebu. Tamo su nepokretno visili debeli, beli oblaci, vesnici lepog vremena, koje su kauboji Mehisa zvali los angelesima.

Pomerali su se, ali samo oni najbliži. Jezdili su nebesima kao da ih goni žestok vetar.

„Je l' vidiš!" besno je prošaptao Roland u piščevo izgrebano, prljavo uvo. „Eno ih, tačno iznad tvoje glave! Svuda je oko tebe! Zar ga ne osećaš? Zar ga ne vidiš?"

„Tako je", reče King. „Sad ga vidim."

„Jašta, a uvek je tu bio. Nisi ga izgubio. Samo si kukavički odvratio pogled od njega. Moj prijatelj je morao da te spasi da bi ga ponovo video."

Roland je posegao levicom za pojas i izvukao revolversko zrno. Prsti su isprva previše drhtali, odbijajući da izvedu stari, podmukli trik. Umirio ih je, podsećajući sebe da šanse da se neko pojavi i prekine ih rastu sa svakim trenutkom oklevanja i da bi Džejk mogao umreti dok on gubi vreme sa ovom jadnom senkom od čoveka.

Podigao je glavu i video kako žena nišani vozača kombija, njegovim revolverom. To je bilo dobro. Dobro se snalazila. Zašto Gan nije priču o Kulama poverio nekome poput nje? Bilo kako bilo, pokazalo se da je dobro učinio kad je poslušao instinkt koji mu je naložio da je zadrži pokraj sebe. Sačekao je da pakleni koncert pomahnitalih pasa i očajnog bambura utihne. Oj je lizao prljavštinu i ulje s Džejkovog lica, a Pistol i Bulet alavo gutali hamburger u kombiju. Gazda im ovaj put nije pričinjavao teškoće.

Roland se okrenuo Kingu. Metak je izvodio stari i dobro uvežbani ples preko revolveraševih prstiju. King je gotovo odmah podlegao čaroliji, kao i većina prethodno hipnotisanih ljudi. Nije zatvorio oči, ali je gledao negde daleko kroz revelveraša.

Rolandovo srce je vrištalo, terajući ga da ovo što pre obavi. Znao je da žurbi nema mesta. Ne smeš da žuriš, izuzev ako ne želiš da Džejkovu žrtvu učiniš uzaludnom.

Žena ga je posmatrala, kao i vozač kombija, koji je sedeo iza otvorenog prozora. Sai Tasenbaum se borila, ali je Brajan Smit pošao za Kingom u zemlju snova. Revolveraš se nije iznenadio. Ako taj čovek ima i najmanjeg pojma o onom što je upravo učinio, iskoristiće svaku šansu da zbriše. Makar i privremeno.

Revolveraš je upravio svu pažnju na osobu kojoj je, najverovatnije, sudeno da postane njegov biograf.

Počeo je kao i ranije. Pre nekoliko dana u svom, a pre dvadeset godina u piščevom životu.

„Vidiš li me, Stivene Kingu?"

„Vidim te veoma dobro, revolverašu."

„Kad si me video poslednji put?"

„Kad sam živeo u Bridžtonu. Kad je moj tet bio mlad. Kad sam se učio pisanju." Usledila je pauza nakon koje je izrekao njemu najvažniji vremenski orijentir, koji je, po Rolandovom iskustvu, kod svakog drugačiji: „Kad sam jošte pio."

„Da li duboko spavaš?"

„Duboko."

„Trpiš li bolove?"

„Trpim ih, tako je. Blagodarim."

Bambur je opet urliknuo. Roland se okrenuo, užasnut najverovatnijim razlogom. Žena je prišla Džejku i kleknula na kolena. Rolandu je laknulo kad je video kako je dečak privlači rukom da bi joj nešto šapnuo u uvo. Ako je imao dovoljno snage za tako nešto...

Prestani! Video si ulegle grudi ispod košulje. Nema vremena. Nada je nedopustiv luksuz.

Susreo se s okrutnim paradoksom. Voleo je Džejka, ali je baš zbog toga morao da ga, na samrti, prepusti Oju i ženi koju su upoznali pre nepunih sat vremena.

Nije važno. Morao je da se pozabavi Kingom. Ako Džejk stupi na čistinu njemu iza leđa... ako ka nešto kaže, nek tako i bude.

Roland je sakupio svu snagu volje. Pribrao se i usredsredio. Usmerio je svu pažnju u žižnu tačku, a zatim na povređenog pisca. „Da li si ti Gan?" pitao je, bez okolišanja. Nije znao zašto ga je to pitao, ali nije sumnjao da je to pravo pitanje.

„Nisam", odgovorio je King, bez trunke oklevanja. Krv mu je kapala sa čela u usta. Ispljunuo je, ne trepnuvši. „Nekad sam verovao u to, na krilima alkohola. Pretpostavljam da je i ponos odigrao određenu ulogu. Nijedan pisac nije Gan. Nijedan slikar, vajar ili kompozitor ne može biti Gan. Mi smo kaska Gan. Ne ka-Gan več kaska Gan. Shvataš li? Možeš li da... ukapiraš?"

„Shvatam", rekao je Roland. Govoriš o Ganovim prorocima, ili pevačima: isti pojam pokriva oba značenja. Sinulo mu je zašto je to pitao. „Pesma koju pevaš je Ves'-Ka Gan. Je l' tako?"

„Nego šta je!" odgovori King, uz osmeh. „Pesma kornjače. Isuviše je lepa, za ovakve kao što sam ja, koji jedva da imaju sluha!"

„Baš me briga!" rekao je Roland. Trudio se da razmišlja najjasnije što je mogao, ovako potresen i omamljen. „Sad si povređen."

„Da li sam paralizovan?"

„Ne znam." Niti meje briga. „Znam da si preživeo. Kad se vratiš pisanju, poslušaj pesmu kornjače, Ves'-Ka Gan, kao što si i ranije činio. Paralizovan ili ne, ovaj put pevaj do poslednje strofe."

„Dobro."

„Hočeš li..."

„Pevaću i Urs-Ka Gan, pesmu medveda", prekinuo ga je King. Odmahnuo je glavom, iako ga je to bolelo, uprkos hipnozi. „Urs-A-Ka Gan."

Krik medveda? Vrisak medveda? Roland nije znao šta je od ta dva. Moraće da se nada da odgovor i nije važan, da je u pitanju obična piščeva dosetka.

Automobil sa kućom na točkovima prohujao je pored mesta nesreće, bez zaustavljanja. Par velikih motocikala protutnjalo je suprotnom trakom. Rolandu pade na pamet neobično zarazna misao: vreme nije stalo, ali su oni, bar na izvesno vreme postali prozirni. Ta pomoć im stiže od Zraka. Više ne trpi napade, pa može da im, makar malo, pomogne.

4

Reci mu ponovo. Ovog puta ne sme biti nesporazuma. Ne sme dići ruke, kao što je ranije učinio.

Sagnuo se, sve dok se nije uneo Kingu u lice. Nosevi su im se gotovo dodirivali. „Ovaj put ćeš pevati dok pesma ne bude ispevana. Pisaćeš dok priča ne bude gotova. Da li kapiraš?"

„Živeli su srećno i berićetno sve do kraja života", sanjalački je izgovorio King. „Voleo bih da to napišem."

„I ja." I jeste, voleo bi više no išta. Tuga se gomilala, a suza nije bilo niotkuda. Mislio je da ima par vrelih oblutaka umesto očiju. Možda će suze doći kasnije, kad se slegnu utisci o užasu koji se ovde dogodio.

„Postupaću po tvojim uputstvima, revolverašu. Ići ću do kraja ma kako se priča završila, sve do par stranica do kraja." I Kingov glas je bio pri kraju. Roland pomisli da će se pisac uskoro onesvestiti. „Žao mi je zbog tvojih prijatelja, istinski mi je žao."

„Hvala ti", rekao je Roland. Borio se s porivom da stegne ruke oko piščevog vrata i prekine svaki život u njemu. Hteo je da ustane, ali je King rekao nešto što ga je zaustavilo.

„Da li si siušao njenu pesmu, kao što sam ti rekao? Suzaninu pesmu?"

„Pa... jesam."

King se teškom mukom podigao na lakat. Glas mu je bio razgovetan i snažan, iako ga je snaga napuštala.

„Potreban si joj. Potrebna ti je. Ostavi me. Sačuvaj mržnju za one koji je više zaslužuju. Nisam tvorac tvoje ka, baš kao što nisam načinio Gana ili svet, obojica to znamo. Prevaziđi budalaste ideje i sveprožimajuću bol. Uradi ono što si meni malopre savetovao." Kingov glas se podigao do hrapavog uzvika. Podigao je ruke i zgrabio Rolanda za zglob, neverovatnom snagom. „Završi posao\"

Roland je isprva, samo nemoćno otvarao usta. Morao je da pročisti grlo pre novog pokušaja. „Spavaj, sai - spavaj i zaboravi na sve izuzev na čoveka koji te je pregazio."

King je sklopio oči. „Zaboraviću na sve, izuzev na čoveka koji me je pregazio."

„Šetao si se, kad te je taj čovek pregazio."

„Šetao sam se... kad me je taj čovek pregazio."

„Ovde nije bilo nikog. Ni mene, ni Džejka, ni žene."

„Nije bilo nikog", složio se King. „Izuzev nas dvojice. Da li će on potvrditi moj iskaz?"

„Jašta će. Uskoro ćeš zaspati dubokim snom. Možda ćeš kasnije osetiti bol, ali te sad neće mučiti."

„Nema bola. Duboko spavaj." Kingovo izlomljeno telo opusti se po pokrivaču od borovih iglica.

„Ipak, poslušaj me još jednom, pre no što zaspiš", rekao je Roland.

„Slušam te."

„Možda će ti prići neka žena - čekaj. Sanjaš li o ljubavi s muškarcem?"

„Pitaš li me da li sam peder ili latentni homoseksualac?" King je zvučao iscrpljeno ali podsmešljivo.

„Ne znam." Roland je zastao. „Ali, tako nekako."

„Odgovor je ne", rekao je King. „Ponekad sanjam da vodim ljubav sa ženom. Takvi snovi postaju sve ređi... verovatno će sasvim prestati. Taj jebeni skot me je sveg izlomio."

Ni izbliza, onako kako je sredio mog sina, ozlojedeno je pomislio Roland, ali je svoje mišljenje sačuvao za sebe.

„Ako sanjaš isključivo o ljubavi sa ženom, računaj da će ti žena prići."

„Siguran si?" King je zvučao malčice zainteresovano.

„Tako je. Ako dođe, biće divna. Možda će stupiti u razgovor s tobom. Opisivaće ti ugodnosti i mir koji vladaju na čistini. Možda će se predstaviti kao Morfija, kći Sna, ili Selena, kći Meseca. Možda će ti ponuditi ruku i obećati da će te odvesti na to divno mesto. Moraš je odbiti."

„Moram je odbiti."

„Odbićeš je uprkos prelepim očima i grudima."

„Odbiću je, čak i tada." Složio se King.

„Zašto ćeš je odbiti, sai?"

„Zato što pesma nije ispevana."

Roland je konačno mogo biti zadovoljan. Gospođa Tasenbaum je klečala pored Džejka. Revolveraš je zanemario i nju i dečaka. Prišao je muškarcu koji je mlitavo sedeo za volanom kombija kojim je pričinio toliko štete. Tupo je zurio ispred sebe, razrogačenim očima. Iz poluotvorenih, opuštenih usana curila mu je pljuvačka. Nešto sluzi se oteglo sa neuredne brade.

„Čuješ li me, sai?"

Čovek je revnosno klimnuo. Psi iza njega se ućutaše. Četiri blistava oka posmatrala su revolveraša između sedišta.

„Kako se zoveš?"

„Brajan, obaška mi je plezir - Brajan Smit."

Ne, nije osećao ni najmanje zadovoljstvo. Evo još jednog kog bi s golemim zadovoljstvom zadavio.

Putem su prošla još jedna kola. Osoba za volanom je ovaj put zatrubila u prolazu. Očigledno je da je zaštita, ma kakva bila, u međuvremenu izbledela.

„Sai Smit, udarili ste čoveka svojim kolima, kamionomobilom, kako god da se zove."

Brajan Smit je zadrhtao od glave do pete. „Nikad nisam dobio ni kaznu za pogrešno parkiranje", zavapio je, „baš sam ja morao da pregazim najčuvenijeg građanina ove države! Psi su se posvađali..."

„Ne ljutim se zbog vaših laži", rekao je Roland, „ali me ljuti strah koji ih proizvodi. Umukni."

Brajan Smit postupi kako mu je zapoveđeno. Sva boja lagano, ali neumitno iscuri s njegovog lica.

„Bio si sam, kad si ga pregazio", rekao je Roland. „Ovde nije bilo nikog izuzev pripovedača. Da li si me razumeo?"

„Bio sam sam. Gospodine, da li ste vi dolazeći?"

„Nije važno ko sam ja. Pregledao si ga i ustanovio da je još živ."

„Da je još živ, dobro", rekao je Smit. „Nisam hteo da nekog povredim, časna reč."

„Progovorio je. Tako si saznao da je živ."

„Dobro!" Smit se nasmejao. Zatim se namrštio. „Šta je rekao?"

„Ne sećaš se. Bio si uzbuđen i uplašen."

„Uplašen i uzbuđen. Uzbuđen i uplašen. Bio sam, nego šta."

„Kreni. Polako ćeš se probuditi, čim počneš da voziš. Zaustavićeš se pored prve kuće ili prodavnice. Reći ćeš im da povređeni čovek leži pored druma, malo dalje niz put. Tom čoveku treba pomoć. Ponovi šta sam ti rekao. Potrudi se da ne pogrešiš."

„Voziću", rekao je i zgrabio volan, kao da jedva čeka da krene. Roland je pretpostavio da je baš to slučaj.

„Probudiću se, malo-pomalo. Kad stignem do prve kuće ili prodavnice, reći ću im da Stiven King leži povređen pored puta i da mu je neophodna pomoć. Znam da je još živ, zato što mi se obratio. Stradao je u saobraćajki." Zastao je. „Nisam ja kriv. Hodao je po asfaltu." Nova pauza. „Najverovatnije."

Da li mi je važno na koga ćepasti krivica za ovo zamešateljstvo? Zapitao se Roland. Uistinu ga nije bilo briga. King će nastaviti da piše, bez obzira na epilog. Roland se nadao da će ga okriviti za nesreću, zato što je do nje došlo pripovedačevom krivicom. Kog đavola je ovde tražio.

„Kreni", rekao je Brajanu Smitu. „Sklanjaj mi se s očiju."

Smit je kresnuo kombi sa izrazom dubokog olakšanja. Revolveraš nije pogledom ispratio vozilo. Imao je pametnija posla. Prišao je gospođi Tasenbaum i pao na kolena pored nje. Oj je nemo sedeo kraj Džejkove glave. Prestao je da zavija. Shvatio je da ga onaj za kim žali više ne može čuti. Desilo se ono od čega je revolveraš najviše strepeo. Dok je razgovarao s čovekom kog nije voleo, umro je dečak kog je voleo više nego išta na svetu, više od bilo kog u životu, čak i od Suzan Delgado. Tiho je ispustio dušu, Rolandu iza leđa.

5

Razgovarao je s tobom", rekao je Roland. Uzeo je Džejka u naručje i počeo da ga ljulja levo-desno. Orize su zveckale u torbi. Osećao je kako se dečakovo telo hladi.

„Jeste", rekla je.

„Šta je rekao?"

„Rekao mi je da ti se nadem, 'kad ovde završiš posao'. Prenosim ti njegove reči doslovce. Rekao je, 'Reci mom ocu da ga volim."'

Roland ispusti prigušen i beznadni jecaj iz dubine grla. Setio se onog što se desilo u Fediku, kad su prošli kroz vrata. Zdravo oče, rekao je Džejk. Revolveraš ga je zagrlio. Samo što je tad osetio otkucaje dečakovog srca. Dao bi sve na svetu da to srce ponovo zakuca.

„To nije sve", napomenula je, „ali, imamo li vremena za ostatak priče, naročito ako se uzme u obzir da ti je i kasnije mogu saopštiti?"

Roland je hitro obradio primedbu. Brajan Smit i Stiven King će ponuditi svetu jednostavnu priču. U njoj nema mesta za vitkog putnika namernika izdaleka, s pištoljčinom za pasom, niti za ženu s kosom prošaranom sedinama, a ponajmanje za mrtvog dečaka s torbom punom naoštrenih metalnih poslužavnika preko ramena i automatskim pištoljem za pojasom.

Mučilo ga je samo jedno pitanje, da li će se devojka vratiti ili neće. Ona nije prva osoba koju je opčinio i naveo da radi ono što u običnim prilikama ne bi. Mogla se predomisliti kad se jednom udalji od njega.

Ništa ne bi postigao, ako bi zatražio obećanje, Kuneš li se da češ se vratiti, sai? Kuneš li se nad nepomičnim telom ovog momka? Pred njim se mogla uverljivo zakleti i promeniti mišljenje već posle prvog brda.

Hteo je da se osloni na bakalina, vlasnika kamioneta, ali nije. Propustio je priliku da je zameni starcem s kosilicom, pored piščeve kuće.

„U pravu si, obavićemo to kasnije", rekao je. „Sad požuri svojim putem. Neću ti uzeti za zlo, ako iz bilo kog razloga odlučiš da se ne vratiš."

„Kuda bi pošao, ostavljen sam sebi?" pitala ga je. „Kako bi znao kuda da kreneš? Ovo nije tvoj svet. Imam li pravo?"

Roland je zanemario pitanje. „Ako pri povratku ovde zatekneš gužvu - čuvare, stražare, plavce, ili kako ih već zovete - prođi bez zaustavljanja. Vrati se za pola sata. Prođi pored njih, ako ih opet zatekneš. Radi tako sve dok se ne uveriš da su otišli."

„Šta ako opaze auto koji se vozika gore-dole?"

„Ne znam", rekao je. „Hoće li?"

Razmislila je o tome, na licu joj se pojavio zametak osmejka. „Pajkani u ovom kutku sveta? Verovatno neće."

Klimnuo je, što je značilo da prihvata njen sud. „Zaustavi se kad proceniš da je bezbedno. Nećeš me videti, ali ću ja motriti tebe. Čekaću te do mraka. Otići ću, ako dotle ne stigneš."

„Doći ću po tebe, ali ne u ovoj bednoj krntiji", rekla je. „Voziću mercedes S600." Izgovorila je to s primetnim ponosom.

Roland nije imao pojma šta mercedes predstavlja, ali je svejedno klimnuo. „Samo ti kreni. Pričaćemo kasnije, kad se vratiš."

Ako se vratiš, pomislio je.

„Mislim da će ti ovo biti potrebno", rekla je i gurnula revolver nazad u futrolu.

„Hvala ti, sai."

„Nema na čemu."

Gledao je kako prilazi starom kamionetu (činilo mu se da ga je zavolela, uprkos posprdnom komentaru) i da zauzima mesto za volanom. Sinulo mu je da će mu nešto zatrebati, nešto što se možda može naći u kamionetu. „Heeej!"

Gospođa Tasenbaum se već uhvatila za ključ. Pustila ga je i začuđeno pogledala revolveraša. Roland je nežno položio Džejka na tlo, ispod kojeg će uskoro počivati (zato je i viknuo za njom) i ustao. Trgnuo se i spustio ruku na kuk, iz puke navike. Bol je nestao.

„Šta je?" pitala ga je, dok je prilazio. „Ako uskoro ne pođem..."

Njen polazak mu sad nije bio ni od kakve važnosti. „Da, znam."

Pogledao je u zadnji deo kamioneta i ispod gomile nemarno razbacanog alata opazi četvrtasti oblik umotan u nepromočivo platno. Neko je podvukao platno ispod predmeta, da ga vetar ne bi oduvao.

Roland je sklonio platno i otkrio desetak kutija od krutog papira kog je Edi zvao „karton", sabijenih u obliku pravougaonika. Po slikama na kartonu moglo se zaključiti da je unutra pivo. Što se revelveraša tiče, kutije su mogle sadržati i eksploziv.

Trebalo mu je nepromočivo platno.

Odmakao se od kamioneta sa platnom u rukama i rekao, „Sad možeš da ideš."

Uhvatila se za ključ, ali nije kresnula mašinu. „Gospodine", rekla je, „žao mi je zbog vašeg gubitka. Htela sam da vam to kažem. Vidim koliko vam je dečak značio."

Roland Desčejn je ćutke oborio glavu.

Irina Tasenbaum ga je kratko vreme posmatrala. Podsetila je sebe da su reči pokatkad nemoćne.

Kresnula je mašinu i zalupila vrata. Gledao je kako izlazi na asfalt (pristojno je ovladala upotrebom kvačila). Vešto je okrenula automobil na uskom drumu i krenula na sever ka Ist Stonhemu.

Žalim zbog vašeg gubitka.

Ostao je sam s tim gubitkom. Sam s Džejkom. Izvesno vreme posmatrao je gaj pored puta, posmatrao je dvoje od troje ljudi dovučenih na ovo mesto: muškarca, u nesvesti i mrtvog dečaka. Osećao je bol u suvim i vrelim zenicama. Učinilo mu se da opet ne može da zaplače. Ta ideja ga je užasnula. Ako je nesposoban da pusti suze i nakon što je opet dobio i izgubio sina, kada će to moći. Osetio je nemerijivo olakšanje kad su tople, slane kapi napokon pošle niz obraz. Navrle su iz očiju, gaseći gotovo ludački sjaj u njima. Tekle su niz prljavo lice. Plakao je bez glasa, izuzev jednog jecaja koji nije promakao Oju. Podigao je njuškicu ka koridoru brzih oblaka i otegnuto urliknuo. Zatim se i on ućutao.

6

Odneo je Džejka dublje u šumu. Oj je tapkao za njim. Roland je video njegove suze pa se više nije čudio uplakanom bamburu. Odavno je prestao da sumnja da su Ojove demonstracije inteligencije (i saosećajnosti), samo obično pretvaranje. Roland je tokom kratke šetnje uglavnom razmišljao o molitvi za mrtve koju je čuo od Kutberta, tokom poslednjeg boja na Jerihonskom brdu. Smatrao je da će Džejk nastaviti dalje i bez molitve, ali je morao da misli o nečemu, zato što se osećao grozno. Uskoro će se slomiti, ako nastavi da razmišlja u istom smeru. Kasnije će možda moći sebi da priušti histeriju, ili čak irinu, napad lekovitog ludila, ali ne sad. Ne sme se slomiti. Ne sme dozvoliti da dečakova smrt bude uzaludna.

Zelenozlatna letnja izmaglica što obitiva samo u šumama (starim šumama, da ne bude nesporazuma, kao što je ona u kojoj je harao medved Šardik) postade još dublja. Prodirala je između stabala u tmastim zracima. Preobražavala je mesto na kom je Roland zastao čineći ga sličnijim crkvi, nego šumskom proplanku. Udaljio se nekih dvestotinak koraka od druma, u pravcu zapada. Spustio je Džejka na tlo i razgledao okolinu. Opazio je zarđale pivske konzerve i nekoliko čaura, zaostalih nakon lova. Očistio je proplanak i pobacao otpatke dalje u šumu. Konačno je usmerio pogled na Džejka. Prethodno je obrisao suze, da bi ga što jasnije video. Dečakovo lice bilo je čisto kao šumski proplanak, zahvaljujući Oju, ali je jedno oko zjapilo otvoreno. Ostavljalo je jeziv utisak, koji se mora otkloniti. Roland je spustio kapak prstom, ali se on ponovo otvorio (kao pokvareni prozorski zastor). Liznuo je vrh palca i zatvorio kapak.

Ovaj put je ostao na mestu.

Na Džejkovoj košulji bilo je prašine i krvi. Roland je prvo skinuo dečakovu, a zatim i svoju košulju.

Obukao mu je čistu odeću, pomerajući mrtvo telo kao da je lutka. Rolandova košulja je dečaku dopirala do kolena, ali revolveraš nije pokušao da je uvuče u pantalone, pokrivala je krvave mrlje na farmerkama.

Oj ih je ćutke posmatrao, sa suzama u zlatom oivičenim očima.

Roland je očekivao da će naići na meku zemlju ispod debelog pokrivača od borovih iglica. Tako je i bilo.

Lepo je napredovao s kopanjem Džejkovog groba, kad je čuo zvuk motora na drumu. Kočije bez konja su i ranije prolazile drumom, ali je revolveraš prepoznao nesigurni zvuk motora. Čovek u plavom kombiju se vratio. Roland nije bio apsolutno siguran u to.

„Ostani ovde", prošaptao je bamburu. „Čuvaj gospodara." Hitro se ispravio. „Ostani i čuvaj svog prijatelja."

Oj bi obično ponovio komandu istim, tihim glasom (iako ne bi mogao da kaže ništa više od osanil).

Odlučio je da ovaj put ćuti. Roland je gledao kako bambur leže pokraj Džejkove glave. Progutao je drsku muvu koja je zazujala iznad dečakovog lica, namerna da mu aterira na nos. Roland je zadovoljno klimnuo i krenuo u pravcu iz kog je došao.

7

Brajan Smit izađe iz kočija bez konja i sede na kameni zid. Roland mu se za to vreme dovoljno približio, da vidi kako je Smit stavio štap u krilo. (Nije mu bilo jasno da li je štap samo ukras ili neophodno pomagalo, niti ga je bilo briga.) Razgovarali su, pošto se King povratio svesti.

„Reci da je samo iščašena, molim te", rekao je pisac, slabim, zabrinutim glasom.

„Jok brate! Prebio si nogu na šest, a možda i svih sedam mesta." Smit je, nakon što je dobio vremena da se smiri i smisli priču, delovao ne samo mirno već gotovo razdragano.

„Baš ste me oraspoložili, a zašto i ne bi", rekao je King. Vidljiva strana piščevog lica beše veoma bleda, ali je liptanje krvi sa rane na slepoočnici vidno usporilo i gotovo sasvim prestalo. „Imate li cigaretu?"

„Jok", rekao je Smit, istim neprilično veselim glasom. „Rešio sam se te bede."

Roland nije raspolagao naročito snažnim dodirom, ali je znao da to nije istina. Smit je imao tri cigarete.

Nije hteo da ih deli sa ovim čovekom. Taj je mogao sebi da priušti dovoljno cigareta da napuni Smitov kombi s njima. Sem toga, pomisli Smit...

„Sem toga, duvan se ne preporučuje žrtvama saobraćajnih nesreća", napomenuo je Smit, sigurnim glasom.

King je klimnuo. „Ionako teško dišem", rekao je.

„Kladim se da si prebio neko rebro. Zovem se Brajan Smit. Ja sam te pregazio. Žao mi je." Podigao je ruku. Roland nije mogao da veruje svojim očima, kad je King prihvatio i protresao.

„Ovako nešto mi se prvi put desilo", nastavio je Smit. „Dosad nisam dobio ni kaznu za pogrešno parkiranje."

King je možda znao da je u pitanju laž, ako i jeste odlučio je da ne komentariše. Nešto drugo mu se motalo po glavi. „Gospodine Smit - Brajane - da li je ovde bilo još nekog?"

Roland se ukočio, među stablima.

Izgledalo je da Smit razmišlja o postavljenom pitanju. Posegao je u džep, izvukao mars čokoladicu i skinuo omot. Odmahnuo je glavom. „Samo ti i ja. Zvao sam 911 iz obližnje radnje. Rekli su mi da je pomoć veoma blizi. Biće ovde veoma brzo. Ne sekiraj se."

„Znaš ko sam."

„Nego šta!" rekao je Brajan Smit, zacerekavši se. Odgrizao je parče čokoladice i nastavio da priča punim ustima. „Odmah sam te prepoznao. Gledao sam sve tvoje filmove. Najviše volim onaj o bernardincu.

Kako se pas zvao?"

„Kudžo", odgovorio je King. Roland je znao šta ta reč znači. Suzan Delgado je pokatkad upotrebljavala u intimnim trenucima. Kudžo je u Mehisu značilo „slatki moj".

„Jašta! To je strašan film! Davolski je napet! Drago mi je da je dečačić preživeo!"

„U knjizi umire." King je zatvorio oči i legao na leđa. Čekao je.

Smit je odgrizao još jedno, golemo, parče čokolade. „Svideo mi se i onaj o klovnu! Stvarno je kul!!"

King je ćutao. Oči su mu bile zatvorene. Roland je posmatrao piščeve grudi. Disao je duboko i ravnomerno. To je bilo dobro.

Kamion se kotrljao drumom. Zaustavio se pokraj Smitovog kombija. Nova kočija bez konja beše veličine pogrebnih kola, ali narandžaste, umesto crne boje, s mnogo raznobojnih svetala. Roland je sa zadovoljstvom posmatrao kako novo vozilo briše tragove bakalinovog kamioneta.

Revolveraš je očekivao robota. Iz kočije je, umesto čelične mašine, izašao čovek. Uzeo je crnu torbu iz zadnjeg dela vozila. Roland je krenuo ka šumskom proplanku, zadovoljan što sve ide po planu. Kretao se kao nekad, graciozno i samouvereno. Nije stao ni na jednu grančicu, niti je iznenadio ili preplašio neku šumsku ptičicu.

8

Da li bi vas, posle svega što smo zajedno videli i svih tajni koje smo odgonetnuli, iznenadilo što je u pet i petnaest tog popodneva, gospođa Tasenbaum skrenula Mekavojevim starim kamionetom na prilazni put ka kući koju smo već posetili? Verovatno ne bi, zato što je ka toćak, koji ne zna ništa, izuzev da se okreće.

Kad smo je poslednji put posetili, 1977. godine i ona i kućica za čamce na obali jezera Kivadin behu bele sa zelenim ivicama. Tasenbaumovi su kupili imanje 1994. godine i obojili oba zdanja u jako prijatnu nijansu slonove kosti (nije bilo drugačije obojenih ivica, Irina Tasenbaum je smatrala da se za tako nešto odlučuju kolebljivi umovi). Novi vlasnici su na početak prilaznog puta stavili znak SUNČANA BRVNARA. Znak je od tada, što se pošte Sjedinjenih Država tiče, postao nezaobilazni deo njihove poštanske adrese. Kuća na južnom kraju jezera Kivadin za lokaini živalj uvek će ostati dom Džona Kelama.

Parkirala je kamionet pored tamnocrvenog mercedesa i ušla u kuću. U glavi je vrtela priču, objašnjenje za prisustvo bakalinovog vozila, za slučaj da zatekne Dejvida kod kuće. Neobična tišina, svojstvena praznim domovima, okružila je Sunčanu brvnaru. Irina je odmah uočila ovo odsustvo zvukova. Godinama se najčešće vraćala praznom domu, samo što je on, u meduvremenu, postajao sve veći i veći. Dejvid nije odsustvovao zbog alkohola ili kurvaluka, bože sačuvaj. Visio je s prijateljima u ovoj ili onaj garaži, ili ovoj ili onoj radionici. Cugali su stono vino ili pivo sa rasprodaja u beveridž baru i izmišljali Intrenet i neophodnu programsku podršku, da bi se isti dao jednostavnije koristiti. Zarada je, iako većina u to neće verovati, bila samo prateća pojava. Isto se može reći za tišinu koja je na povratku kući čekala najveći broj njihovih supruga. Ta rečita tišina se posle izvesnog vremena nekako uvlačila pod kožu. Ljutila je, ali ne danas. Danas joj je bilo veoma drago što u kući nema nikoga. Da li bi spavala sa šerifom Dilonom, ako bi te hteo? Mogla je odgovoriti na to pitanje bez razmišljanja. Da, spavala bi s njim, ako bi on to hteo. Radila bi to postrance, odnapred, otpozadi, kučeći ili misionarski, ako mu to pričinjava zadovoljstvo.

On ne bi, čak i da nije u žalosti za mladim

(saijem? sinom?)

prijateljem. Ne bi on hteo da spava s njom, s njenim borama, prosedom kosom i pojasem za spasavanje oko struka koji ni firmirana odeća nije mogla skriti. To je stvarno smešna ideja. Ali da, imao bi je ako bi to hteo.

Pogledala je na frižider i opazila kratku poruku ispod ukrasnog magneta s natpisom (mi smo POZITRONIKS, gradimo budućnost kolo po kolo).

Ri,

Htela si da se opustim. Opuštam se (do vraga!). Otišao sam na pecanje sa Sonijem Emersonom, na drugu stranu jezera, jah, jah. Vratićemo se do sedam, ako ne bude previše insekata. Hoćeš li da očistiš i pripremiš ribu, ako je donesem?

D.

PS: Nešto se desilo kod radnje, dovoljno važno da domami tri policijska auta. Možda su to DOLAZEĆI???? Obavesti me, ako nešto doznaš.

Rekla mu je da će posle podne skoknuti do radnje, da kupi jaja i mleko, koje nije donela. On je samo nehajno klimnuo, što je značilo Da, draga, da, draga. U poruci nije bilo tragova zabrinutosti. Verovatno nije zapamtio šta mu je kazala. Pa, šta je očekivala? Kad je Dejvid u pitanju, informacije ulaze na uvo A i izlaze na uvo B. Dobro došli u svet računara.

Okrenula je poruku i izabrala jednu od olovaka iz šolje za čaj. Kratko je oklevala i napisala:

Dejvide,

Nešto se dogodilo. Odsustvovaću izvesno vreme. Najviše 2, a možda i 3 ili 4 dana. Molim te da ne brineš za mene. Ne zovi nikoga, POSEBNO NE POLICIJU. Odsustvujem zbog bezazlenog povoda.

Da li će razumeti? Nadala se da hoće, ako nije zaboravio kako su se sreli. To se dogodilo u ADSOPŽ (Američkom društvu za sprečavanje okrutnosti prema životinjama) u Santa Monici između štenara.

Ljubav je procvetala dok su mongreli skičali. Pobogu, to je ličilo na citat iz Džejmsa Džojsa. Doneo je psa skitnicu kog je pronašao na ulici u predgrađu, nedaleko od stana koji je, kako se ispostavilo, delio sa pola tuceta jajoglavih prijatelja. Ona je došla da potraži štenca koji bi razbio monotoniju njenog manje-više usamljeničkog bivstvovanja. Tad je imao kosu. Što se nje tiče, u to doba nije razumela žene koje boje kosu. Vreme je lopov. Prvo vam ukrade smisao za humor. Zastala je, i dodala:

Voli te, Ri.

Da li je to još uvek istina? Bilo kako bilo, neka ga. Žvrljanje olovkom uvek ostavlja grozan utisak.

Magnetom je pričvrstila poruku na frižider.

Uzela je ključeve mercedesa iz kutije pored vrata. Setila se čamca na vesla, vezanog za stubić na doku pored radnje. Tamo mu ništa neće faliti. Tad joj na pamet pade nešto drugo, nešto što je spomenuo dečak na samrti. Ne razume se u novac.

Vratila se do ostave, gde je uvek držala tanki svežanj pedesetica (u ovoj vukojebini je bilo mesta na kojima ljudi nisu ni čuli za jebeni master karđ) i uzela tri komada. Pošla je napolje, zastala, i otišla po još tri. Zašto da ne? r Počela je da živi opasnim životom.

Na putu do vrata prošla je pored poruke. Iz neshvatljivog razloga sklonila je pozitroniksov magnet, zamenivši ga narandžastim. Potom je izašla.

Ko šiša budućnost. Imala je previše posla u sadašnjosti, zadovoljiće se tim, bar izvesno vreme.

9

Kola za hitnu pomoć su otišla. Odvezla su pisca do najbliže bolnice ili doma zdravlja, pretpostavio je Roland. Stražari su došli, odmah posle njih. Proveli su nekih pola sata u razgovoru s Brajanom Smitom. Revolveraš nije mogao čuti šta govore sa osmatračnice na obližnjem uzvišenju. Plavi kaputi su postavljali kratka i svrsishodna pitanja. Smit je odgovarao nerazgovetnim mumlanjem. Roland nije video nijedan razlog da prestane s radom. Ako se plavci zapute ovamo i pronađu ga, pobrinuće se za njih. Onesposobiće ih, ako to bude moguće. Bog sveti zna da mu je dosta ubijanja. Sahraniće mrtvaca, ovako ili onako.

Sahraniće ga.

Divna zelenožuta svetlost na proplanku se pojača. Komarci su ga pronašli, ali nije prestao da radi svoj posao. Nije ih lovio. Puštao ih je da se napiju krvi i odlete puni plena. Čuo je paljenje motora, kad je priveo kopanje groba kraju. Usledio je ravnomerni urlik dva patrolna automobila, a zatim i isprekidani zvuk Smitovog kombimobila. Čuo je samo dvojicu plavih kaputa, to je značilo da su pustili Smita da se sam odveze kući, izuzev ako tamo nije bio i treći koji nijednom nije otvorio usta. To mu se učinilo neobičnim. Podsetio je sebe da to, kao i pitanje Kingove paralize, nije njegova stvar. Imao je druga posla.

Morao je da se postara za svoje.

Tri puta je skupljao kamenje, zato što je grob kopan rukama plitak, a životinje, čak i na ovako pitomom svetu, vazda bazaju okolo u potrazi za hranom. Nagomilao je kamenje iznad rupe. Napravio je kameni ožiljak obrubljen bogatom zemljom, koja se sijala kao crni saten. Oj je ćutke ležao kraj Džejkove glave.

Posmatrao je kako revolveraš dolazi i odlazi. Razlikovao se od pripadnika svoje vrste, kakvi su bili pre no što je svet krenuo dalje. Roland je pretpostavljao da su ga izopštili zbog preterane brbljivosti i da to nije bio nežan rastanak. Našli su ga nedaleko od Rečnog prelaza u jadnom stanju. Bio je kost i koža, s poluzalečenim dubokim ugrizom na boku. Bambur je zavoleo Džejka na prvi pogled: „Čisto kao zemaljska potreba", rekao bi Kort (ili Rolandov otac, kad smo već kod toga). Bambur se najčešće obraćao Džejku. Revolverašu pade na pamet da će posle dečakove smrti, bambur najverovatnije ćutati. Ta misao je otkrila novu dimenziju gubitka.

Setio se kako je dečak stajao pred narodom Kale Brin Stardžisa, osvetljen raznobojnim bakljama. Bio je mlad i lep. Činilo se da će živeti zauvek. Ja sam Džejk Čembers, sin Elmerov, iz loze Eldove, iz ka-teta devedeset devetke, rekao je. Evo ga sad u devedeset devetoj, pored sveže iskopanog groba, koji čeka da ga primi u sebe.

Roland nanovo briznu u plač. Pokrio je lice rukama. Ljuljao se napred-nazad na kolenima, udišući slatku aromu borovih iglica. Plakao je pred licem ka, starog i strpljivog demona, koji ga je upravo naučio pravoj ceni ovog pohoda. Dao bi sve da promeni ovo što se dogodilo. Dao bi sve da zatvori praznu rupu, ali vreme u ovom svetu hita samo u jednom pravcu.

10

Kad se dozvao sebi, pažljivo je obmotao Džejka u plavu ciradu. Načinio je improvizovanu kapuljaču oko mirnog, bledog lica. Zakloniće to lice pre no što zatrpa grob, ali ne još.

„Oje?" pitao je. „Hoćeš li se oprostiti?"

Oj pogleda Rolanda, koji nije bio siguran da ga je bambur razumeo. Životinja je, posle kraćeg okievanja, izdužila vrat i liznula dečakove obraze poslednji put. „O, Ejk", rekao je. Zdravo, Džejk ili jao, Džejk. Šta god da je rekao, svodi se na isto.

Revolveraš podiže dečaka (kako je samo lak ovaj dečak koji je nekad skakao s ambara sa Benijem Slajtmenom i prkosio vampirima sa padreom Kalahanom, kako čudesno lak, kao da ga je veliki deo težine napustio sa životom). Položio ga je u rupu. Na obraz mu pade grumen zemlje. Roland ga je pažljivo obrisao. Zažmurio je i razmislio. Zatim je, oklevajući, počeo. Znao je da će svaki prevod na jezik ovog sveta zvučati trapavo, ali je dao sve od sebe. Ako se Džejkov duh mota okolo, razumeće šta govori.

„Vreme leti, zvono zove, život prolazi, zato počuj moju molitvu.

Rodenje nije ništa drugo do početak smrti, zato počuj moju molitvu.

Smrt je nema, zato počuj moj govor."

Reči su odlutale u zelenu i zlatnu izmaglicu. Roland ih je ispratio, i nanovo progovorio. Ovaj put znatno brže.

„Ovo je Džejk. Služio je ka i svoj tet. Vaistinu.

Neka blagosiljajući pogled S'mana izvida njegovo srce. Molim se.

Neka ga Ganova ruka podigne iz mraka zemljinog. Molim se.

Okruži ga svetlošću, Gane.

Ispuni ga snagom, Kloe.

Ako je žedan, napoj ga na čistini.

Ako je gladan, nahrani ga na čistini.

Neka njegova probuđena duša pamti zemaljski život i bol umiranja samo kao san i nek se njegove oči napoje divnim prizorima. Nek nađe izgubljene prijatelje i nek svako čije je ime zazivao, zazove njegovo.

Ovo je Džejk. Valjano je živeo i voleo svoje. Rastade se s dušom kad je ka to htela.

Svakog čoveka čeka smrt. Ovo je Džejk. Podaj mu mira."

Klečao je sa stisnutim šakama medu kolenima. Tek sad je spoznao istinsku moć tuge, bola ili kajanja.

Ne mogu da podnesem njegov odlazak.

Opet se suočio s okrutnim paradoksom: ako se slomi, dečakova žrtva postaje uzaludna.

Otvorio je oči i prozborio, „Zbogom, Džejk. Volim te, dragi moj."

Prekrio je dečakovo lice plavom kapuljačom, štiteći ga od kiše i zemlje koja će ga zatrpati.

11

Roland je utabao grob, prekrivši ga kamenjem. Zatim je napustio čistinu, zaputivši se prema drumu. Ispitao je raznolike tragove vozila, zato što nije imao druga posla. Seo je na panj, nakon što je obavio besmisleni zadatak. Oj je ostao pored groba. Roland pomisli da se bambur neće micati odatle. Pozvaće ga kad se gospođa Tasenbaum vrati, ali se Oj možda neće odazvati. To bi značilo da je odlučio da se pridruži svom prijatelju na čistini i da će bdeti kraj Džejkovog groba dok mu glad (ili neki grabljivac) ne dođu glave. Rolanda to još više rastuži, ali ga nije pokolebalo u nameri da poštuje Ojev izbor.

Bambur, deset minuta kasnije, izađe iz šume i sede kraj Rolandove ieve čizme. „Dobar dečko", reče revoiveraš i pomilova Oja po glavi. Odlučio je da živi. To je bio mali, ali dobrodošli pomak.

Desetak minuta kasnije, tamnocrvena kola gotovo nečujno dojezdiše do mesta na kom je King pregažen, a Džejk ubijen. Zaustaviše se. Roland otvori vrata i uđe unutra. Po navici se trgnu zbog nepostojećeg bola. Oj uskoči unutra, bez pitanja. Legao je između revolveraševih nogu, zarivši nos u krzno na slabinama. Izgledalo je spava.

„Da li si se pobrinuo za dečaka?" pitala je gospođa Tasenbaum, udaljujući se sa mesta nesreće.

„Jesam. Hvala vi, sai."

„Verovatno neću moći da stavim krstaču", rekla je, „ali bih kasnije mogla nešto posaditi na njegovom grobu. Znate li šta bi najviše voleo?"

Roland je podigao glavu. Osmehnuo se prvi put posle Džejkove smrti. „Znam", rekao je. „Posadi ružu."

12

Vozili su se skoro dvadeset minuta, bez reči. Stala je kod male radnje na teritoriji grada Bridžtona i natočila gorivo: MOBIL, Roland je već upoznao tu marku na putovanjima. Podigla je glavu, pre no što je pošla. Zagledala se u los angeles, oblake što žure preko nebesa. Ili je Staza Zraka ojačala, ili ga mašta vara. To i nije bilo tako važno. Uspeli su da ga spasu, ali Roland nije osećao zadovoljstvo zbog toga.

Gospođa Tasenbaum je izašla iz radnje sa majicom bez rukava i slikom zaprežnih kola s arnjevima - pravim kolima iz karavana na Zapadu - i odštampanim tekstom oko njih. Razabrao je DANE, ali ništa više. Pitao je šta to znači.

„DANI STAROG BRIDZTONA OD 27-OG DO 30-TOG JULA, 1999", pročitala je. „Nije važno šta piše do god ti pokriva grudi. Pre ili kasnije ćemo se zaustaviti. U ovim krajevima imamo poslovicu: 'Bez majice, bez cipela, bez usluge' Čizme su ti izlizane i iskrzane, ali sam sigurna da ti na većini mesta zbog njih neće praviti probleme. Otkud ti ideja da se šetaš okolo golog torza? Au, nema šanse. Kasnije ću ti kupiti bolju majicu, sa okovratnikom i pristojne pantalone. Farmerke su ti tako prljave da se kladim da bi stajale same od sebe, ako bi ih skinuo." Pitala ga je, posle kratke ali burne unutrašnje rasprave. „Imaš, kako mi se čini, dve milijarde ožiljaka i to samo na vidljivom delu tela."

Roland nije odgovorio. „Imaš li novca?" pitao je.

„Ponela sam tri stotine dolara iz kuće. Imala sam trideset ili četrdeset kod sebe. Imam i kreditne kartice, ali me je tvoj pokojni prijatelj posavetovao da se držim keša dok mogu, ako je moguće sve dok ne kreneš svojim putem. Mislio je da te neko traži. Nazvao ih je 'niščim ljudima'."

Roland je klimnuo. Da, ovde ima niščih ljudi. Sa svojim ka-tetom je njihovim gospodarima omeo veliki broj planova. Biće dvostruko motivisani da se domognu njegove glave. Voleli bi da je nataknu na kolac.

Tražiće i glavu gospođe Tasenbaum, ako saznaju za nju.

„Šta ti je Džejk još rekao?" pitao je Roland.

„Da te odvedem do Njujorka, ako želiš da ideš tamo. Rekao mi je da tamo postoje vrata koja će te odvesti do mesta zvanog Fejdag."

„Da li je to sve?"

„Nije. Rekao mi je da ćeš možda hteti da posetiš jedno mesto, pre nego što upotrebiš vrata." Stidljivo ga je pogledala, malčice iskosa. „Postoji li tako nešto?"

Klimnuo je, posle kraćeg razmišljanja.

„Razgovarao je s psom. Zvučalo je kao da psu izdaje... naređenja? Uputstva?" Posmatrala ga je s nedoumicom. „Da li je to moguće?"

Roland je mislio da jeste. Što se žene tiče, Džejk je mogao samo da je pita. S Ojem... pa, to možda objašnjava zašto bambur nije ostao da umre od gladi kraj groba, ma koliko silno to želeo.

Neko vreme su se vozili u tišini. Put ih je uskoro odveo do mnogo prometnije saobraćajnice, pune automobila i kamiona. Vozila su jurila u oba pravca, u nekoliko paralelnih traka. Morala je da stane pored kućice i plati, da bi nastavila put. Naplatu je obavljao robot sa korpom umesto ruke. Roland htede da odspava, ali bi video Džejkovo lice kad god bi sklopio oči, a odmah zatim i Edijevo, s beskorisnim zavojem na glavi. Ako ovo vidim kad zatvorim oči, pomislio je, našta če tek ličiti snovP.

Otvorio je oči da bi video kako se voze niz glatku, asfaltiranu rampu i zalaze u gušći saobraćaj, ne smanjujući brzinu. Nagnuo se napred i pogledao gore, kroz prozor. Video je oblake, los angelese, kako putuju iznad njih, u istom pravcu. Vozili su se Stazom Zraka.

Pomislila je da spava otvorenih očiju. Okrenuo se ka njoj sa suvozačkog sedišta. Sedeo je s rukama u krilu. Zdravom rukom je poklopio unakaženu, kao da je krije od radoznalih pogleda. Pomislila je da nikad nije

13

Gospodine? Rolande?' videla nikog ko manje pripada mercedesu ili bilo kom automobilu. Pade joj na pamet da nikad nije videla tako umornog čoveka.

Ali nije iscrpljen. Nije taj ni blizu iscrpljenosti, iako možda i sam tako misli.

„Ta životinja... Oj?"

„Oj, tako je." Bambur je podigao glavu na zvuk svog imena, ali ga nije ponovio, što bi, koliko juče, sigurno uradio.

„Da li je to pas? Nije, nije baš, je 1' tako?"

„On, a ne ono. I da, on nije pas."

Irina Tasenbaum otvori usta, da bi ih odmah zatim zatvorila, ne izustivši ni reč. To joj je teško palo.

Obično nije ćutala u društvu. Putovala je s muškarcem koji je izuzetno privlačio, uprkos tuge i umora (možda baš zbog njih). Dečak na samrti ju je poslednjim dahom zamolio da odvede njegovog prijatelja do Njujorka, do mesta na koje je morao da ode. Upozorio je da on o Njujorku zna još manje nego o novcu.

Poverovala je u svaku dečakovu reč. Njen saputnik je očigledno izuzetno opasan. Htela je da postavi sijaset pitanja, ali šta će ako on odgovori na njih? Što manje sazna, lakše će joj biti da se vrati životu koji je vodila do današnjeg dana u četiri po podne. Pokušaće da se vrati u njega, kao što automobil uranja u gužvu na autoputu sa sporednog druma. To je najbolje.

Uključila je radio i pronašla stanicu koja emituje „Čudesno milosrđe". Kad je sledeći put bacila pogled na tihog saputnika, zatekla ga je kako zuri u sve tamnije nebo i plače. Pade joj na pamet da pogleda dole.

Videla je nešto čudno, nešto što je potreslo, kao ništa u poslednjih petnaest godina, otkad se njen prvi i jedini pokušaj da dobije bebu završio pobačajem.

Životinja, taj nepas, Oj... i on je plakao.

14

Napustila je autoput 95 nešto iznad granice Masačusetsa i iznajmila par susednih soba u rupi zvanoj Krčma kod morskog povetarca. Zaboravila je da ponese naočari za vožnju. Zvala ih je buvlji čmar („kad ih nosim, u stanju sam da vidim i buvlji čmar"). Nije volela da vozi noću. Noćna vožnja joj je kidala nerve, sa ili bez naočara za buvlji čmar. Nervoza bi obično porađala migrenu. Migrena bi je učinila potpuno neupotrebljivom i izlišnom, a imitreks stoji na polici medicinskog ormarića u Ist Stonhemu.

„Sem toga", rekla je Rolandu, „ako je ta Tet korporacija koju tražiš u poslovnoj zgradi, nećeš moći da uđeš unutra sve do ponedeljka. Tek da znaš. To najverovatnije nije bila istina. Putovala je s čovekom koji je ulazio gde god je hteo. Taj nije čekao pred vratima. To ga je verovatno činilo još privlačnijim određenoj vrsti žena.

Bilo kako bilo, nije se bunio zbog motela. Ne, niti je hteo da večera s njom. Morala je da pronađe najbliži podnošljivi restoran brze hrane. Vratila se sa bajatom večerom iz KFC-a. Jeli su u Rolandovoj sobi. Irina je spremila tanjir za Oja, iako to niko nije tražio. Bambur je pojeo jedno parče piletine. Vešto ga je okretao izmedu šapica. Posle obroka otišao je u kupatilo. Činilo joj se da je zaspao ispred kade.

„Zašto ovo mesto zovu kod morskog povetarca?" pitao je Roland. Gricnuo je pomalo od svačeg, za razliku od Oja, ne pokazavši nikakvo zadovoljstvo. Jeo je kao da ispunjava neodložnu obavezu. „Ne osećam miris okeana."

„Pa, možda bi i mogao kad bi povetarac duvao na pravu stranu, jačinom uragana", rekla je. „To u ovim krajevima zovemo poetskom slobodom, Rolande."

Klimnuo je, iskazujući neočekivano (bar za nju) razumevanje. „Slatke laži", zaključio je.

„Pretpostavljam da je tako."

Upalila je televizor, u nameri da mu odvrati pažnju. Bila je preneražena njegovom reakcijom (iako je sopstveno raspoloženje protumačila kao znatiželju). Nije znala šta da misli kad joj je rekao da ne vidi sliku. U prvi mah je pomislila da se susreće sa prikrivenim i rafiniranim intelektualnim kriticizmom na račun prokaženog medija. Zatim je pomislila da možda govori (na jednako prikriven način) o žalosti i bolu. Shvatila je da govori doslovnu istinu, tek kad joj je rekao da čuje glasove, ali da vidi samo razigrane linije koje mu teraju suze na oči. Nije video sliku na ekranu. Nije video reprizu Rozane, ni reklamu za abfleks, niti brbljivog spikera na lokalnim vestima. Ugasila je televizor posle vesti o Stivenu Kingu (prebačen je helikopterom hitne pomoći do Central Mejn dženerala u Luistonu, gde je hitno podvrgnut operaciji, u sitne sate. Noga mu je spasena. Izvestili su da je u dobrom stanju, i da ga očekuje niz operacija i dug i neizvestan period oporavka).

Skupila je đubre, posle obroka iz KFC-a uvek ostane gomila đubreta, i poželela Rolandu laku noć (rastužila se i uznemirila kad je uzvratio njen nesigurni pozdrav odsutnim nisam zbilja ovde glasom).

Otišla je u svoju sobu. Gledala je stari film u kom je ful Briner igrao poludelog kauboja-robota. Posle jednog sata ugasila je televizor i otišla da opere zube. Tek u kupatilu je shvatila da je - pa naravno, budalo! - zaboravila četkicu. Oprala ih je najbolje što je mogla prstom i legla u postelju, samo u prslučetu i gaćicama (zaboravila je i spavaćicu). Prošao je čitav sat pre no što je shvatila da osiuškuje zvuke s one strane papirnog zida. Tragala je za jednim zvukom, pucnjem pištolja kog je, uvidavno, skinuo na putu od kola do hotelske sobe. Očekivala je gromoglasni pucanj, znak da je rešio da odlučnim gestom prekrati turobno bivstvovanje.

Ustaia je, kad je tišina s druge strane zida postala nepodnošljiva. Obukla se i izašla napolje s namerom da osmotri zvezde. Roland je sedeo na ivičnjaku, sa nepsom pored sebe. Htela je da ga pita kako se iskrao iz sobe, a da ga ona nije čula (zidovi su tako tanki, osluškivala je jako pažljivo), ali nije. Umesto toga ga je pitala šta traži napolju. Jednako nespremno je dočekala njegove odgovore i nepatvoreno iskreno lice. Iznova je od njega očekivala patinu civilizacije, očijukanje s ljubaznim lažima, iako ništa slično nije dobijala. Nastupao je užasavajuće iskreno.

„Bežim od sna", rekao je. „Plašim se da me ne obiđu mrtvi prijatelji. Susret s njima mogao bi me koštati života."

Pažljivo se zagledala u muškarca obasjanog dvostrukim svetlom, onim iz sobe i onim sa nepojmljivo bezdušnih svetiljki na parkingu, dostojnih Noći veštica. Grudi su joj se tresle od pomahnitalog srca. To joj nije smetalo da progovori pribranim glasom: „Da li bi ti pomoglo ako bi zajedno legli?"

Klimnuo je, posle kraćeg razmišljanja. „Mislim da bi."

Uhvatila ga je za ruku. Ušli su u sobu koju je iznajmila za njega. Skinuo je odeću. Učinio je to bez trunke stida. Zabezeknuto i uplašeno posmatrala je ožiljke koji su prekrivali gornji deo njegovog tela: crvenu brazdu od noža na bicepsu; mlečnobelu mrlju od opekotine na drugoj ruci; bele, ukrštene brazde od biča na ramenima, tri duboka ulegnuća, koja nisu mogla biti ništa drugo do rupe od metka. Osakaćena desna šaka beše najupadljivija. Mučila je znatiželja, ali nije imala dovoljno hrabrosti da postavi pitanja.

Skinula je gornji sloj odeće. Malo je oklevala, pri skidanju grudnjaka. Grudi su joj visile. Imala je jedan ožiljak, od hirurške intervencije, umesto od metka. Pa šta? Čak i u najboljim godinama ne bi prošla kao model za Viktorija sikret. Ni u cvetu mladosti nije predstavljala sebe kao sise i guzu okačene za sistem za održavanje života, niti je dopustila bilo kom drugom, uključujući i njenog supruga, da načini takvu grešku.

Nije skinula gaćice. Možda bi ih skinula da je očešljala žbunić. Da je jutros znala da će večeras podeliti postelju sa strancem u jeftinoj hotelskoj sobi, dok čudnovata životinja drema sklupčana na prostirci ispred kade, spakovala bi četkicu za zube i pastu.

Ukočila se i zastanjela kad je zagrlio, zatim se opustila, ali beskrajno polako. Osetila je njegove kukove na svojoj zadnjici, kao i zavidnu težinu njegove snage. Penis mu je visio pa će to, izgleda, biti jedina uteha koju će dobiti.

Uhvatio je za levu dojku i prešao palcem preko udubljenja nastalog hirurškom intervencijom. „Šta je ovo?" pitao je.

„Pa", počela je (kolebljivim glasom), „doktor mi je rekao da bi se to za pet godina razvilo u rak. Isekli su ga pre no što je... ne znam tačno šta bi se dogodilo. Metastaza dolazi kasnije, ako do nje uopšte i dođe."

„Pre no što procveta", pitao je.

„Tako je.. Imaš pravo. Lepo rečeno." Bradavica je, u međuvremenu, očvrsla kao stena. Sigurno je to osetio. Sve je tako čudno.

„Zašto ti srce toliko lupa?" pitao je. „Da li te je strah od mene"'

„Pa... jeste."

„Ne plaši se", rekao je. „Završio sam s ubijanjem." Usledila je dugotrajna, turobna tišina. Čuli su udaljeno zujanje automobila na autoputu. „Zasad", dodao je.

„Uhh", rekla je tihim glasom. „Dobro je."

Osetila je šaku na grudima i dah na vratu. Dah mu se produbio, posle beskrajnog vremenskog perioda, koji je mogao trajati jedan sat ili pet minuta. Zaključila je da je zaspao. Zaspala je posle nekoliko minuta, zadovoljna i razočarana. Godinama se nije tako odmorila. Možda je sanjao mrtve prijatelje, ali nju nije dirao. Probudila se u osam ujutru. Stajao je nag pored prozora, vireći kroz procep između jedva razmaknutih zavesa.

„Da li si spavao?" pitala ga je.

„Malčice. Kad krećemo?"

15

Da su odmah krenuli, stigli bi na Menhetn do tri posle podne. Vožnja do centra grada bila bi brža i jednostavnija u nedelju, nego usred saobraćajne gužve u ponedeljak ujutru. Ali hotelske sobe u Njujorku nisu nimalo jeftine. Čak i dvokrevetna soba iziskivala bi korišćenje kreditne kartice. Odseli su u Motelu 6 u Harviču, Konektikat. Iznajmili su jednokrevetnu sobu. Te večeri su vodili ljubav. Osetila je da to nije učino rukovoden sopstvenom željom, već da bi udovoljio njenim zahtevima ili potrebama.

Bilo je to izuzetno iskustvo, iako nije mogla objasniti zašto. Ni milovanje, bezbrojnih, tvrdih i mekših, ožiljaka nije uspelo da priguši osećaj da vodi ljubav sa snom. Te večeri je sanjala. Usnila je polje puno ruža i golemu kulu od škriljčanog kamena na njegovom kraju. Na zidu kule videla je krvavocrvene lampe... samo što joj je nešto govorilo da to nisu lampe, nego oči. Strašne oči.

Čula je mnoštvo raspevanih glasova, hiljade njih, i shvatila da neki od njih pripadaju revolveraševim izguhljenim prijateljima. Probudila se oblivena suzama i preplavljena osećanjem gubitka uprkos muškarcu pored sebe. Danas će se zauvek rastati. To je za njeno dobro. Dala bi sve što ima da još jednom vodi ljubav s njim, iako je znala da nije vodio ljubav s njom. Misli su mu, čak i dok je prodirao u nju, bile daleko odatle, u društvu glasova. Izgubljenih glasova.

TREĆE POGLAVLJE
NJUJORK PONOVO (ROLAND POKAZUJE LIČNU KARTU)

1

Sunce je rano ujutru, ponedeljka dvadeset prvog juna 1999. godine, prosulo zrake baš kao da Džejk Čembers ne leži mrtav u jednom, a Edi Din u drugom svetu. Baš kao da Stiven King ne leži na odeljenju intenzivne nege u Luistonskoj bolnici, ponekad dolazeći svesti. Baš kao da Suzana Din ne sedi sama sa svojim bolom u vozu koji žuri drevnim, opasnim šinama preko tamne pustoline Zemlje Gromova ka gradu duhova, Fediku. Nekolicina je htela da putuje s njom, bar do Fedika, ali ih je zamolila da poštuju njenu privatnost. Izašli su joj u susret. Znala je da bi joj bilo bolje kad bi zaplakala, ali nije mogla. Pustila je nekoliko suza, samo beskorisne provale oblaka sred pustinje. Više nije mogla, iako je znala da je situacija mnogo gora no što joj se činilo.

Zajebi to „osećanje", prezrivo se brecnula Deta, iz dubine uma. Sedela je kraj prozora, posmatrajući tamnu, krševitu pustinju, prošaranu ruševinama gradova i sela, napuštenih još otkad je svet krenuo dalje. Nemaš ti pravu, pravcatu intuiciju, curo! Na jedno pitanje nemaš odgovor, ko se sad šeta čistinom s tvojim čovekom: matori, mršavi, ružni starkelja ili slatko momče.

„Nemoj, molim te", promrmljala je. „Molim te, ne daj da neko od njih strada. Bože, ne bih to mogla podneti."

Bog nije odgovarao na njene molitve. Džejk nije ustao iz mrtvih, Mračna Kula stajala je na kraju Kan'-Ka No Reja, bacajući senku preko milion raspevanih ruža. Vrelo letnje sunce sijalo je iznad Njujorka, jednakom snagom Po pravednim i nepravednim. Hoćeš li reći aleluja?

Hvala vi, sai.

Nek sad neko vikne bogo-bomba, amin.

2

Gospođa Tasenbaum je ostavila auto na Ser spidi parku u Šezdeset trećoj ulici (na trotoaru je bio crtežviteza u oklopu za volanom kadilaka, s kopljem drsko isturenim kroz prozor), gde su Dejvid i ona držali dva parking mesta pod godišnjim zakupom. Imali su i stan u blizini. Irina je pitala Rolanda da li bi želeo da svrati do stana da bi se uredio... iako uistinu nije izgledao nimalo loše. Kupila mu je nove farmerke i belu košulju. Odmah je podvio rukave do lakata. Kupila mu je češalj i tubu gela za kosu, čija je molekularna struktura verovatno više odgovarala superlepku nego vitalisu. Začešljala mu je dugu, neurednu, prosedu kosu pozadi, otkrivši muževno, privlačno lice. Imao je čvrste uglaste crte nesvakidašnjeg mešanca: po njenom mišljenju, nešto između Kvekera i Čirokija. Torba s orizama visila mu je preko ramena. U nju je gurnuo i revolver sa savijenim opasačem. Sakrio ga je od radoznalih očiju, majicom iz Bridžtona.

Roland je odmahnuo glavom. „Cenim tvoju ponudu, ali me čeka neodložni posao. Žurim da se vratim u svet kome pripadam" Tupo je motrio užurbane gomile na pločnicima i tmurno prokomentarisao. „Ako igde pripadam."

„U stanu možeš ostati par dana. Tako ćeš se pošteno odmoriti", rekla je. „Ostaću s tobom." Karaćeš me ko lud, blagodarim, pomislila je, nemoćna da suspregne blagi osmeh. „Mislim, znam da nećeš, ali hoću da znaš da ta mogućnost postoji."

Klimnuo je. „Hvala ti, ali me s one strane nestrpljivo čeka jedna žena, kojoj sam neophodan." I njemu samom je to zvučalo kao laž, i to groteskna. Jedan njegov deo je, posle svega što se dogodilo, osećao da ga Suzana Din treba baš koliko nedorasli babui trebaju otrov za pacove u porciji mleka pred spavanje.

Irina Tasenbaum je prihvatila tu izjavu. Jedan deo nje s nestrpljenjem je očekivao povratak pod muževljevo okrilje. Pozvala ga je prošle večeri (s telefonske govornice, kilometar i po od motela, za svaki slučaj). Izgleda da je konačno privukla pažnju Dejvida Tasenbauma. Posle iskustva s Rolandom, Dejvidova zakasnela pažnja se definitivno mogla smatrati utešnom nagradom, ali bolje vrabac u ruci nego golub na grani. Roland Desčejn će, pobogu, uskoro nestati iz njenog života. Ostaće sama, s obavezom da se vrati u severni deo Nove Engleske i objasni gde je bila. Deo nje je patio zbog neizbežnog gubitka, ali je u poslednjih četrdeset časova doživela dovoljno avantura. Imaće čega da se seća do kraja života.

Imaće o čemu da razmišlja. Sad zna da je svet tanji no što je slutila, a stvarnost mnogo šira. „Dobro", rekla je. „Ako se ne varam, hoćeš da prvo odemo do ugla Druge avenije i Četrdeset šeste ulice?"

„Tako je." Suzana nije imala prilike da im potanko prepriča svoje dogodovštine otkad je Mija otela njihovo zajedničko telo, ali je revolveraš znao za postojanje visoke zgrade, od vrste koju su Edi, Džejk i Suzana zvali oblakoderima. Uzdizala se na nekada praznom placu. Bio je siguran da je u njoj sedište Tet korporacije. „Treba li nam taksi?"

„Da li ti i tvoj krzneni prijatelj možete da prepešačite sedamnaest kraćih i dva-tri duža bloka? Na tebi je da odlučiš. Ja bih rado prošetala."

Roland nije znao koliko je dugi blok dug, ili kratki kratak, ali je bio više nego rad da sazna, naročito otkad je potmuli bol iščileo iz desnog kuka. Prešao je na Stivena Kinga, zajedno sa bolom od skršenih rebara i razbijene lobanje. Roland mu nije zavideo na patnjama. Ako ništa drugo, opsedale su zakonitog vlasnika.

„Hajdemo", rekao je.

3

Petnaest minuta kasnije, stajao je preko puta goleme tamne građevine koja je parala letnje nebo. Trudio se da ne zevne od čuda, da ne udari vilicom o grudi. Nije to Mračna Kula, bar nije njegova Mračna Kula (iako ga ne bi začudilo da neki ljudi, zaposleni u nebeskoj kuli - ima tu i čitalaca Rolandovih avantura - baš tako zovu Hamaršeld plazu broj 2), ali nije sumnjao da je ovo njen odraz na Ključnom svetu, baš kao što je ruža odraz širokog polja videnog u bezbrojnim snovima.

Čuo je raspevana glasove od preko puta, čak i kroz buku i strku njujorškog saobraćaja. Žena ga je tri put pozvala po imenu. Usmerio je pažnju na nju tek kad ga je cimnula za rukav. Kad se napokon i neodlučno okrenuo u njenom pravcu, shvatio je da ne gleda oblakoder preko puta (odrasla je na sat od Menhetna, pa je visoke zgrade nisu fascinirale), već maleni park nedaleko od njih. Imala je oduševljen izraz. „Zar to nije divno mestašce? Prošla sam ovuda bar sto puta, ali ga dosad nisam zapazila. Vidiš li fontanu i skulpturu kornjače?"

Video je. Znao je da je Suzana bila ovde, iako je preskočila taj deo priče. Sedela je na klupi pored kornjačinog vlažnog oklopa, sa Mijom, kćeri ničijom. Činilo mu se da je i sad vidi.

„Htela bih da uđem unutra", stidljivo je napomenula. „Hoćemo li? Imamo li vremena?"

„Imamo", rekao je i otvorio vratanca od kovanog gvožđa.

4

Maleni park je bio miran, ali ne sasvim tih.

„Čuješ li pesmu?" pitala ga je gospođa Tasenbaum, glasom jedva nešto jačim od šapata. „Negde peva hor?"

„Kladio bih se u poslednji dolar", odgovorio je Roland i odmah zažalio. Taj izraz je naučio od Edija, a reči znaju da povrede. Prišao je kornjači i kleknuo na koleno da bi je bolje osmotrio. Na kljunu joj je falilo parčence, slično otpalom zubu. Na leđima je imala ogrebotinu u obliku znaka pitanja i bledonarandžasta slova.

„Šta tu piše"' pitala je. „Nešto o kornjači, ali ništa ne mogu da pročitam."

„Gle KORNJAČU koliko je grdna." Znao je šta piše i bez čitanja.

„Šta to znači?"

Roland je ustao. „To je preduga priča. Hoćeš li da me sačekaš ovde dok se bavim preko puta, u velikoj zgradi?" Klimnuo je u pravcu kule sa crnim, staklenim prozorima, što sijaju na suncu.

„Hoću", rekla je. „Sačekaću te. Sešću na suncem okupanu klupu i pričekaću te. Ovde je... tako osvežavajuće. Zar to ne zvuči ludo?"

„Nimalo", rekao je. „Ako ti se obrati neka osoba koja ne izaziva poverenje, Irina. Mislim da to nije verovatno, zato što je ovo sigurno mesto, ali je ipak moguće. Usredsredi svu umnu snagu i pošalji poziv."

Razrogačila je oči. „Govoriš li o ESP?"

Nije znao šta su ESP, ali je razumeo šta hoće da kaže i klimnuo.

„Čučeš moj zov? Čućeš me'

Nije bio siguran. Zgrada je možda opremljena opremom za ometanje misli, sličnoj kapama za razmišljanje kan-toa, pa komunikacija možda neće biti moguća.

„Možda. Kao što sam rekao, ne očekujem nevolje. Ovo je sigurno mesto."

Pogledala je kornjaču, oklop se sijao, poprskan vodom iz fontane. „Sigurno je, zar ne?" Ukočila se usred osmeha. „Vratićeš se, je l' tako? Ne bi me ostavio bez..." Slegnula je ramenom. Taj gest je znatno podmladio. „Bez oproštaja?"

„Ni za živu glavu. Moj posao u kuli neće dugo trajati." Istini za volju, nije se radilo o poslu... izuzev, ako neko od trenutnih upravitelja Tet korporacije nema nekog posla s njim. „Oj i ja moramo posetiti još jedno mesto u Njujorku, tamo ćemo se rastati."

„U redu", rekla je i sela na klupu sa bamburom pored sebe. Kraj klupe bio je mokar. To joj nije smetalo iako je nosila nove pantalone (kupljene na brzu ruku sa Rolandovom novom košuljom i farmerkama).

Brzo će se osušiti na toplom i sunčanom danu. Htela je da bude što bliže skulpturi kornjače. Proučavaće te sićušne, bezvremene, crne oči i slušati slatke glasove. Biće to jako osvežavajuće iskustvo. Tu reč obično nije poistovećivala s Njujorkom, ali ovo mesto nije podsećalo na metropolu. Odisalo je mirom i tišinom. Pade joj na pamet da poseti parkić s Dejvidom. Na ovoj klupi će mu ispričati priču o trodnevnom odsustvu. Slušaće je i neće misliti da je luda ili preterano luda.

Roland je krenuo, s vidnom lakoćom - koračao je kao čovek koji može hodati danima i nedeljama, a da ne uspori korak. Ne bih želela da ga imam na svom tragu, pomislila je i zadrhtala od te ideje. Stigao je do kapije od kovanog gvožđa, nadomak pločnika. Okrenuo se i izrecitovao pesmicu: 

„Gle KORNJAČE koliko je grdna! 

Na oklopu svom zemlju nosi trudna, 

Razmišlja sporo ali uvek blago; 

Da o nama svima misli njoj je drago. 

Na leđima svojim istinu nosi; 

Na njima se ljubav sa dužnošću venčava. 

Zemlju ona voli, a i mora sva 

Voli čak i dete kao što sam ja."

Udaljio se, bodrim i oštrim korakom, bez osvrtanja. Sedela je na klupi, posmatrajući kako se gura u gomili na uglu čekajući zeleno svetlo. Umešao se u gužvu, s kožnom torbom na ramenu koja ga je lagano lupkala po kuku. Gledala je kako se penje stepenicama ispred Hamaršeld plaze broj 2 i nestaje u golemoj gradevini. Naslonila se na klupu, zatvorila oči i slušala raspevane glasove. U jednom trenutku je shvatila da bar dve reči pesme čine njeno ime.

5

Rolandu se učinilo da neizbrojivo mnoštvo raje utiče u zgradu, ali je to bio utisak čoveka koji je poslednjih godina pohodio uglavnom pusta mesta. Da je stigao u petnaest do devet, dok su ljudi još dolazili na posao, umesto u petnaest do jedanaest, bio bi zabezeknut plimom ljudskih tela. Sad je većina zaposlenih sedela u kancelarijskim odeljcima, stvarajući gomile papira i informacionih bajtova.

Prozori u predvorju bejahu od providnog stakla visoki bar dva, a možda i sva tri sprata. Predvorje se, shodno tome, kupalo u svetlosti. Kad je stupio unutra, bol koji ga je obuzeo još otkad je kleknuo pored Edija na plezentvilskoj uli ci, kliznu s njegovih pleća. Raspevani glasovi su ovde bili snažniji. Podsećali su na pojanje velikog hora. Bilo mu je jasno da nije jedini koji ih čuje. Ljudi na ulici su žurili pognute glave, s odsutnim izrazima lica, kao da se trude da ne vide delikatnu i lako kvarljivu lepotu poklonjenog dana. Oni unutra nisu mogli da se u potpunosti ogluše o poj koji je revolveraš tako spremno primao. Upijao ga je, kao pustinja vodu.

Klizao se, kao u snu, po roze mermernim pločicama. Udarci njegovih čizama odjekivahu po predvorju, mešajući se s tihim, raznovrsnim zveckanjem oriza u torbi. Pomislio je, Ljudi koji ovde rade voleli bi da ovde i žive. Teže tome, iako toga nisu svesni. Pronalaze izgovore da bi ostali da rade prekovremeno.

Živeće duge i plodonosne živote.

U središtu visoke dvorane pune odjeka, skupi mramorni pod ustupao je mesto goloj zemlji, crnici. Parče zemlje je od ostatka sveta odvajala ograda od tamnocrvenih, plišanih konopaca, ali je Roland znao da konopci imaju simboličnu ulogu. Niko neće uznemiriti maleni vrt, čak ni samoubilački nastrojen kan-toi rešen da se domogne večite slave. Bilo je to sveto zemljište. Opazio je tri patuljasta stabla palme. Nije ih video otkad je napustio Gilead. Tamo su ih zvali spathifilumi, iako su se u ovom svetu drugačije zvali. Tu je bilo i drugih biljaka, ali je samo jedna bila važna.

Usred baštice beše usamljena ruža.

Rolandu je odmah bilo jasno, da nije presađena. Nije. Bila je tamo gde i 1977. godine, kad je mesto na kom je stajao bilo prazni plac, pun dubreta i slomljenih cigli. Nad njom je dominirao znak koji je najavljivao izgradnju Tartl bej luksuznih stanova. Sornbra korporacija trebalo je da bude izvođač radova.

Oko ruže je, umesto stanova, iznikla ova zgradurina od svih stotinu spratova. Poslovna aktivnost koja se u njoj obavljala, bila je od drugorazrednog značaja.

Hamaršeld plaza broj 2 je gigantsko svetilište.

6

Roland je osetio lupkanje po ramenu, okrenuo se tako naglo da je privukao uznemirene poglede. I on se uzbudio. Godinama, možda još od ranih tinejdžerskih dana, niko nije bio dovoljno tih da mu se prikrade i potapše po ramenu, a da ga on ne čuje. Na ovom mermernom podu morao je...

Prišla mu je mlada (i izvanredno lepa) žena. Beše iznenađena hitrinom njegove reakcije. Ruke koje je pružio da bi je uhvatio za ramena, uhvatiše samo vazduh pre sudara, proizvodeći aplauz koji se digao sve do visoke tavanice, koja se visinom mogla meriti sa kolevkom Luda. Njene zelene oči behu raširene i oprezne, ali se mogao zakleti da u njima nije bilo zla. Ipak, dozvolio je da bude iznenađen, da bi odmah zatim tako promašio...

Bacio je pogled na njene noge i dobio delimičan odgovor. Nosila je cipele kakve nikad ranije nije video, sa debelim đonovima i platnenim gornjim delom. Takva obuća omogućuje nečujno i lako kretanje po tvrdom podu kao mokasina. Što se same žene tiče...

Bio je siguran u dve stvari, prvo, da je „video čamac u kom je stigla", kako su u Kala Brin Stardžisu opisivali napadnu porodičnu sličnost, i drugo, da su se revolveraši nesputano množili u ovom naročitom, Ključnom svetu i da je upravo naišao na jednog od njih.

Ima li boljeg mesta za takav susret, nego pored ruže?

„Vidim tvog oca u crtama tvog lica, ali ga ne mogu imenovati", tiho je prozborio Roland. „Recite mi, ko je to bio, molim vas."

Devojka se nasmešila, pa se Roland zamalo setio imena kog je tražio. Iščezlo je, kao što to često biva sa varljivim sećanjima. „Nikad ga niste sreli... iako mi je jasno zašto mislite da jeste. Kasnije ću vam to objasniti. Rečeno mi je da vas otpratim gore, gospodine Desčejn. Tamo je osoba koja želi..." Za trenutak je izgledala smeteno, kao da je dobila uputstva da se posluži rečju, koja će, gotovo sigurno, izazvati podsmeh. Bore se pojaviše u uglovima lepih usana, kao da je razmišljala ako več hoče da zbijaju šalu sa mnom, neka im. „...osoba koja hoće da pregovara s vama", završila je.

„U redu", rekao je.

Blago ga je dodirnula po ramenu da bi ga zadržala na istom mestu. „Rečeno mi je da vas zamolim da pročitate znak u Vrtu zraka", rekla je. „Hoćete li to učiniti?"

Roland je odgovorio suvo, s natruhom izvinjenja. „Hoću, ako budem mogao", rekao je, „ali imam problema sa vašim pisanim jezikom, iako ga govorim prilično dobro, kad se nađem s ove strane."

„Mislim da ćete ovo moći da pročitate", rekla je. „Pokušajte." Ponovo ga je dotakla po ramenu. Lagano ga je okrenula u pravcu malog vrta sred popločanog poda predvorja. Ova zemlja nije doterana kolicima, niti je nasuta mišicama darovitih vrtlara. To je istinsko tlo ovog mesta, uglavnom popločanog mermerom.

Isprva nije imao mnogo uspeha sa malim bronzanim znakom u vrtu, baš kao što nije imao uspeha sa većinom znakova u izlozima prodavnica i rečima na koricama „magdavidom". Hteo je da to kaže i da zamoli devojku neodređeno poznatog lica da mu ga pročita. Reči su se preobrazile u velika slova Gileada. Lako je pročitao natpis. Promenila su se, kad je završio s čitanjem.

„Zgodan trik", rekao je. „Da li reaguje na moje misli?"

Nasmejala se i klimnula. Neka ružičasta, slatkasta supstanca pokrivala joj je usne. „Tako je. Da ste Jevrejin, znak bi bio na hebrejskom. Da ste Rus, bio bi na ćirilici."

„Vaistinu."

„Istina je."

Predvorje je povratilo normalni ritam... izuzev što ritam ovog mesta nikad neće moći da se poredi s ritmom drugih poslovnih zgrada. Žitelji Zemlje Gromova vazda će patiti od brojnih zala kao što su čirevi, ekcemi, glavobolje i teško podnošljivi zadah. Na kraju će umreti (verovatno u mladosti) od neke teške i tegobne bolesti. Najverovatnije od alavog raka koji proždire tkivo i sagoreva nerve, brzinom šumskog požara. Ovde je potpuno drugačije. U zgradi vlada mir i sklad, dobrodušje i velikodušnost. Ova raja ne čuje pesmu ruže, ali i ne mora. Imaju sreće, a na određenom nivou znaju, svi do jednog... što je najveća sreća. Gledao je kako hodaju predvorjem ka pokretnim kutijama, liftovima. Hodaju oštro, zabacujući tašne, pakete, odeću, prtljag, iako niko ne ide savršeno pravom linijom, od vrata do pokretnih kutija.

Nekolicina je prilazila onom što je devojka nazvala Vrtom zraka. Većina koja to nije činila je, bar malo, skretala u tom pravcu, kao privučena moćnim magnetom. Šta bi se desilo ako bi neko pokušao da povredi ružu? Video je čuvara iza malog stola kod liftova. Bio je debeo i star. To nije bilo važno. Ako bi iko zapretio ruži, svi u predvorju bi čuli nemi poziv za uzbunu, prodoran i glasan kao zvižduk koji samo psi mogu čuti. Isprečili bi se pred potencijalnim ubicom ruže. Učinili bi to hitro, ne mareći za sopstvenu bezbednost. Ruža je bila kadra da se zaštiti (ili dozove zaštitnike), još dok je rasla sred đubreta i korova na praznom placu. To se nije promenilo.

„Gospodine Desčejn? Da li ste spremni da pođete gore?"

„Jašta sam", rekao je. „Povedi me."

7

Na putu do liftova rastumačio je devojčino lice. Možda su se kockice složile kad je osmotrio iz profila, ili zbog oblika vilice. Setio se Edijeve priče o razgovoru sa Kalvinom Tauerom nakon što su Džek Andolini i Džordž Bjondi napustili Menhetnovsku gostionicu uma. Tauer je pričao o porodici svog najstarijeg prijatelja. Hvalili su se da su pravnička firma s najoriginalnijim zaglavljem u Njujorku, možda i u čitavim Sjedinjenim Državama.

„Da li ste vi kćer saija Arona Dipnoa?" pitao je. „Sigurno niste, isuviše ste mladi. Vi ste njegova unuka?"

Osmeh joj je izbledeo. „Aron nije imao dece, gospodine Desčejn. Ja sam unuka njegovog starijeg brata, ali su moji roditelji i deda rano umrli. Eri me je praktično odgajio."

„Da li si ga tako zvala? Eri?" Roland je bio očaran.

„Tako sam ga zvala kao dete. Nadimak je ostao." Pružila mu je ruku, uz r novi osmeh. „Nensi Dipno. Jako mi je drago što sam vas upoznala. Imam blagu tremu, ali mi je veoma prijatno."

Roland je prihvatio pruženu ruku. Bio je to formalni gest, tek kratak dodir. Zatim je, sa mnogo više osećanja (zato što je to bio ritual koji je rano usvojio i u potpunosti razumeo), stavio pesnicu na čelo i načinio naklon. „Dugi dani i prijatne noći, Nensi Dipno."

Njen osmejak se preobrazi u punokrvni osmeh. „Želim ti dvostruki broj, Rolande od Gileada! Želim ti dvostruki broj."

Lift je stigao. Ukrcali su se i uspeli do devedeset devetog sprata.

8

Vrata su se otvorila otkrivajući veliki okrugli foaje. Pod beše zastrt tepihom tamnonarandžaste boje, vernim odrazom ruže. Preko puta lifta bejahu staklena vrata sa natpisom TET KORPORACIJA. Roland je, iza njih, video drugo, manje predvorje, sa ženom koja je sedela na stolici i, kako mu se činilo, govorila sama sa sobom. Desno od vrata unutrašnjeg predvorja stajahu dva muškarca u poslovnim odelima. Razgovarali su, naizgled opušteno, s rukama u džepovima. Revolverašu nije promakla njihova nervoza. Bili su naoružani. Odela behu dobro skrojena, ali čovek koji zna kako da traga za oružjem, obično nešto nađe. U foajeu je uvek stajao par stražara. Smena je trajala sat ili dva (čak i vrhunski obučeni ljudi teško održavaju punu pažnju duže od toga). Stražari bi, kad god bi lift došao, upadali u rutinu lažnog ćaskanja. Očigledno je da su spremni da reaguju u trenu, ako nanjuše nešto sumnjivo. Roland je odobravao ove mere opreza.

Više nije gubio vreme na posmatranje stražara. Identifikovao ih je i upravio pogled tamo gde je želeo, od trenutka otvaranja vrata lifta. Pažnju mu je privukla velika slika na zidu sleva. Posmatrao je fotografiju (isprva je mislio da se zove fotergrafija) metar i po dugu i metar široku. Nije ličila na fotografiju, onako bez rama i blago savijena, zbog krivine zida, već na rupu u neprirodno ukrućenoj realnosti. Na njoj su tri čoveka u farmerkama i majicama bez kragne sedela na gornjoj gredi korala, s čizmama na donjoj. Koliko puta sam, pitao se Roland, video kauboje ili pastorile kako sede i posmatraju žigosanje, vezivanje, kastriranje ili pripitomljavanje divljih konja? Koliko puta je sedeo s jednim ili više pripadnika starog teta - Kutbertom, Alejnom, Džemijem - kraj sebe, kao što su Džon Kelam i Aron Dipno sedeli oko crnca s naočarima zlatnih okvira i retkim, sedim brkovima? Sećanje izaziva bol. Ne beše to samo psihička bol, stomak mu se zgrčio a srce ubrzalo. Trojka na fotografiji veselo se smejala. Fotograf je ovekovečio bezvremeno savršenstvo, jedan od retkih trenutaka u kom su ljudi zadovoljni sobom i mestom na kome su.

„To su očevi osnivači", rekla je Nensi. Zvučala je radosno i tužno. „Fotografija je snimljena u egzotičnom utočištu 1986. godine, u Taosu, Novi Meksiko. Tri gradska momka u zemlji krava. Kako vam to izgleda?

Zar vam se ne čini da se provode kao nikad u životu?"

„Vaistinu", prokomentarisao je Roland.

„Poznajete li svu trojicu?"

Roland je klimnuo. Poznavao ih je, nego kako, iako nikad nije sreo čoveka u sredini, Mozesa Karvera. To je partner Dena Holmsa, kum Odete Holms. Na slici je odavao utisak robustnog i krepkog sedamdesetogodišnjaka, ali je 1986. godine morao biti osamdesetogodišnjak, najverovatnije je imao osamdeset pet. Revolveraš se nije mnogo čudio tome. Nije zaboravio na aduta u rukavu, čudesnu stvar koju je upravo video u predvorju zgrade. Ruža nije fontana mladosti, baš kao što ni kornjača u malenom parku preko puta nije prava Maturin. Da li to znači da svojim prisustvom ne izaziva niz blagotvornih efekata? Izaziva ih. Da li je verovao da je devet godina života koje je Aron Dipno dobio od 1977. do 1986. godine, zasluga Prima a ne pilula i medicinskih tretmana starog naroda? Verovao je. Trojka s fotografije - Karver, Kelam i Dipno - okupila se, gotovo magičnim putem, da bi pod stare dane vojevala na strani ruže.

Njihova priča može ispuniti debelu knjigu, nesumnjivo rafiniranog i uzbudljivog sadržaja. Roland je bio siguran u jednu stvar, ruža je našla načina da im se zahvali.

„Kad su pomrli?" pitao je Nensi Dipno.

„Džon Kelam je otišao prvi, 1989. godine", rekla je. „Izrešetan je. Podlegao je ranama, posle dvanaest sati agonije u bolnici. Imao je vremena da se oprosti sa svima. Došao je u Njujork na godišnji sastanak upravnog odbora. Njujorška policija je dogadaj opisala kao ulični, razbojnički prepad sa fatalnim posledicama. Verujemo da je stradao od ruke piaćenika Sombre ili Nort Central Pozitroniksa. Verovatno ga je ubio neki kan-toi. Bilo je drugih, neuspešnih pokušaja."

„Mislio sam da su Sombra i Pozitroniks jedno te isto", rekao je Roland. „To su agenture Grimiznog Kralja u ovom svetu."

„To nam je poznato", rekla je i pokazala na čoveka na desnoj strani fotografije, na kog je tako ličila. „Čika Aron je živeo sve do 1992. godine. Upoznali ste se... 1977. ako se ne varam?"

„Tako je", rekao je Roland.

„Godine 1977. niko ne bi verovao da će dotle dogurati."

„Da li je i on stradao od ruke nišče raje?"

„Nije. Rak se vratio, to je sve. Umro je u krevetu. Bila sam pored njega. Poslednje reči su mu bile, 'Kaži Rolandu da smo dali sve od sebe.' Ispunila sam mu želju."

„Hvala vi, sai." Ponadao se da će grubost u njegovom glasu protumačiti kao jezgrovitost. Mnogi su dali sve od sebe da bi mu pomogli, zar ne? Veliki broj ljudi, počevši od Suzan Delgado, pre toliko godina.

„Kako ste?" pitala ga je tihim, saosećajnim glasom.

„Dobro mi je", rekao je. „Dobro. Šta je s Mozesom Karverom? Kad je on ispustio dušu?"

Podigla je obrve i prasnula u smeh.

„Šta...?"

„Pogledajte sami!"

Pokazala je na staklena vrata. Prilazio im je izborani muškarac proredene, sede kose i obrva. Prošao je preko unutrašnjeg predvojra, pored devojke za stolom, koja je naizgled razgovarala sa samom sobom.

Bio je tamnoput, a žena na koju se oslanjao u hodu još tamnoputija, i visok. Imao bi svih sto devedeset, kad bi mogao da se ispravi u punoj visini, ali je devojka bila još viša, možda čitavih dva metra. Lice joj je odisalo divljom lepotom, lišeno klasičnih crta. Bilo je to lice ratnika.

Lice revolveraša.

9

Da je kičma Mozesa Karvera bila prava, gledao bi Rolanda pravo u oči.

Ovako je morao da malčice podigne pogled, što je značilo da mora iskrenuti glavu, kao ptica. Izgleda da nije mogao da savije vrat, artritis ga je zauvek fiksirao. Imao je kestenjaste oči, i zatamnjene beonjače, tako da je bilo teško razgraničiti ih od zenica. Zračile su veseljem iza zlatom uokvirenih naočara. Još uvek je gajio retke, sede brkove.

„Rolande od Gileada!" rekao je. „Otkad čekam da vas upoznam, gospodine! Mislim da me je samo ta želja držala u životu posle Džonove i Aronove smrti. Pusti me malo, Merien, pusti me. Moram nešto da uradim!„

Merien Karver pusti starca. Odmerila je Rolanda od glave do pete. Nije čuo njen glas u glavi, niti je to bilo neophodno, poruka se jasno odražavala u njenim očima: Prihvatite ga, ako padne, sai.

Muškarac kog je Suzana zvala tata Mos nije pao. Prineo je labavo stisnutu, artritičnu pesnicu čelu i savio desno koleno, premestivši najveći deo težine na drhtavu levu nogu. „Zdravo da si, poslednji revolverašu, Rolande Desčejne od Gileada, sine Stivenov i potomče Artura Elda. Pozdravljam te, kao poslednji pripadnik onog što nekad beše ka-tet ruže."

Roland je prineo pesnicu čelu i učinio daleko više od naklona, pao je na kolena. „Zdravo da si tata Mose, Suzanin kume, dinhu ka-teta ruže, pozdravljam te svim srcem."

„Hvali vi", reče starac. Nasmejao se, zvonko kao dečačić. „Lepo smo sredili Dom ruže! Mesto koje zamalo postade Ružin grob! Ha! Čik reci da nismo! Možeš li?"

„Jok, zato što bi to bila laž."

„Pravo zboriš!" povika starac i ponovo prasnu u taj neodoljivo veseli, idi do đavola smeh. „Zaboravljam na dobre manire, revolverašu. Prirodno je da ovu vraški zgodnu curu pored mene nazoveš mojom unukom. Imao sam sedamdeset kad se rodila daleke iljadu devetsto šeset i devete. Istina je", do Rolandovog uva dospelo je tina je, „da se ponekad najbolje stvari dešavaju kasno, deca su", eca, „po mom mišljenju, jedna od njih. Izokola sam ti reko da je ovo moja kći, Merien Odeta Karver, predsednik Tet korporacije još od moje abdikacije 1997. godine, u osamdeset devetoj godini života. Šta misliš Rolande, da li neki ugledni članovi kantri klubova crkavaju od muke zato što se na čelu kompanije vredne desetak milijardi dolara nalazi crnkinja?" Njegov akcenat se pojačavao u skladu s naraslim uzbuđenjem i zadovoljstvom, pa su poslednje reči zvučale ovako: na čelu kopanije deset ilijadi dolar nalai cccrnkinja?

„Prestani, tata", rekla je visoka žena pored njega. Govorila je sigurnim glasom, osobe navikle da je slušaju bez pogovora. „Oprema za praćenje rada srca tek što nije zapištala, a ovaj čovek nema mnogo vremena."

„Upravlja sa mnom kao mašinovoda!" gnevno je uskliknuo starac. Istovremeno je malčice iskrivio glavu i namignuo Rolandu, okom koje njegova kći nije mogla videti. Beše to lukav i vickast potez.

Misliš da ne zna sve tvoje trikove, starče, pomislio je Roland, s tračkom veselosti. Misliš da ih nije upoznala tokom svih ovih godina, reci delah.

Merien Karver reče, „Uskoro ćemo pregovarati sa vama Rolande, ali prvo moram nešto videti."

„To je suvišno!" rekao je starac, iskreći od negodovanja. „Dobro znaš da za tim nema ni najmanje potrebe! Da li sam odgajio magarca?"

„Verovatno je u pravu", rekla je Merien, „ipak, što je sig..."

„...urno, sigurno je", nastavio je revolveraš. „To je dobro pravilo, jesje. Šta biste hteli da vidite? Nešto na osnovu čega biste zaključiti da sam onaj za kog se izdajem?"

„Pokažite nam vaš revolver", rekla je.

Roland je izvadio bridžtonsku majicu iz kožne torbe i izvukao opasač. Odmotao je opasač s mecima i izvadio revolver s drškama od sandalovine. Čuo je kako Merien Karver zeva od znatiželje, ali je ignorisao taj podatak. Opazio je da mu dva stražara u odelima skrojenim po meri, prilaze razrogačenih očiju.

„Videla si ga!" povikao je Mozes Karver. „To važi za sve prisutne! Recite Bogo moj\ Sad možete praunucima pričati da ste videli eskalibur, Arturov mač, zato što je ovo isto!"

Roland je predao očev revolver Merien. Znao je da ga mora osmotriti da bi potvrdila njegov identitet.

Bez tog rituala neće ga propustiti u meki trbuh Tet korporacije (gde neprijateljski raspoloženi uljez može naneti strahovitu štetu), ali u ovom trenutku nije mogla da obavi tu dužnost. Konačno se pribrala i prihvatila ponuđeno oružje. Razrogačila je oči kad je shvatila koliko je težak. Prinela je cev očima, pazeći da ne dodirne okidač i potražila znak pored burenceta:

„Hoćete li mi reći šta ovo znači, gospodine Desčejn?" pitala ga je.

„Hoću", rekao je, „ako me budete zvali Rolandom."

„Pokušaću, ako vi to tražite."

„Ovo je Arturov znak", rekao je, posmatrajući znamen. „Jedini znak na njegovom grobu, da znate. To je oznaka dinha, znači BELO."

Starac je ispružio drhtave ruke, u nemom ali izražajnom gestu.

„Da li je napunjen?" pitala je Rolanda i nastavila, pre no što je stigao da odgovori: „Naravno da jeste."

„Daj mu ga", rekao je Roland.

Merien ga je sumnjičavo posmatrala, a dva stražara još sumnjičavije, ali je tata Mos nepokolebljivo držao ispružene ruke, tražeći smrtonosno oružje. Roland je klimnuo. Žena je oklevajući pružila revolver ocu.

Starac ga je prihvatio. Držao ga je s obe ruke. Uradio je nešto što je otkravilo i sledilo revolveraševo srce, poljubio je cev, ispucalim usnama.

„Kakav mu je ukus?" pitao je Roland, s iskrenom znatiželjom.

„Ima ukus bezbroj prohujalih godina, revolverašu", rekao je Mozes Karver. „Baš kao i ja." Posle toga pružio je pištolj ženi, držeći ga za cev.

Žurno ga je dodala Rolandu kao da jedva čeka da se ratosilja njegove opresivne, smrtonosne težine.

Revolveraš ga je vratio u opasač pun municije.

„Hajdemo unutra", predložila je. „Nemamo mnogo vremena, ali ćemo pokušati da ga načinimo prijatnim koliko god tvoja tuga dozvoljava."

„Amin u to ime!" rekao je starac i udario Rolanda po ramenu. „Moja Odeta je još uvek živa - ona koju zovete Suzana. Eto toliko. Mislio sam da će ti biti drago da čuješ, gospodine."

Rolandu je bilo drago. Klimnuo je u znak zahvalnosti.

„Hajde, Rolande", rekla je Merien Karver. „Uđi i budi dobrodošao u našoj kući, zato što je ona i tvoj dom.

Znamo da je ovo najverovatnije tvoja poslednja poseta."

10

Kancelarija Merien Karver zauzimala je severozapadni ugao devedeset devetog sprata. Zid se sastojao iz jednog komada stakla, bez pregrada. Revolveraš je ostao bez daha pred fascinantnom panoramom. Stajao je na uglu, gledajući napolje. Imao je osećaj da visi u vazduhu, iznad čudesnog obzora koji nijedan um ne može da pojmi. I pored svega je znao da ga je i ranije video. Prepoznao je stari viseći most, kao i jednu od visokih zgrada sa ove strane. Prepoznao je most, na kom su zamalo izgubili živote, u drugom svetu. Gašer je na njemu oteo Džejka, da bi ga odveo do Tik Taka. Gledao je na grad Lud na njegovom vrhuncu.

„Zove se Njujork?" pitao je. „Je l' tako?"

„Tako je", odgovorila je Nensi Dipno.

„Kako se zove onaj most?"

„Džodrž Vašington", rekla je Merien Karver. „Ili DžVB, za domoroce."

Ne vidi samo most preko kog su prešli u Lud, već i onaj pored njega, kojim je padre Kalahan otišao iz Njujorka i započeo skitalački život. Roland se jako dobro sećao njegove priče.

„Da li ste za neko posluženje?" pitala je Nensi.

Zaustio je da kaže ne, ali se predomislio kad je shvatio da mu se blago vrti u glavi. Prihvatiće ljubaznu ponudu, ali samo nešto što će mu pomoći da izbistri misli. „Popiću čaj, ako ga imate", rekao je. „Hoću vreo, jak čaj sa šećerom ili medom. Imate li ga?"

„Imamo", odgovorila je Merien i pritisnula dugme na radnom stolu. Rekla je nešto, nekom kog Roland nije mogao videti. Žena u spoljnjoj kancelariji - ona koja je naizgled govorila sama sa sobom - najedanput mu postade mnogo jasnija.

Merien je završila s naručivanjem vrućih napitaka i sendviča (koje će Roland uvek zvati popkini). Nagnula se napred, privlačeći Rolandovu pažnju. „Dobro došao u Njujork, Rolande. Ali naše vreme ovde nije... nije vitalno. Smatram da znaš zašto."

Revolveraš je klimnuo, posle karaćeg razmišljanja. Postupao je malčice oprezno, što ne treba da čudi, zato što je opreznost tokom godina postala njegova karakterna crta. Drugi, poput Alena Džonsa i Džejmija De Karija, posedovali su urođenu opreznost. On nije imao tu sreću. Prvo je pucao, a tek posle toga postavljao pitanja.

„Nensi mi je rekla da si pročitao tablicu u Vrtu zraka", rekla je Merien. „Dali..."

„Vrt zraka, kaži Bogo!" prekinuo je Mozes Karver. Na putu do kćerkine kancelarije dohvatio je štap iz lažnog slonovskog stopala. Lupao je po skupocenom tepihu naglašavajući značaj svojih reči. Merien je sve to ćutke trpela. „Kaži frogo-bomba!"

„Skorašnje prijateljstvo mog oca sa prečasnim Hariganom, koji drži propovedi ispod nas, nije bio najpametniji potez", rekla je Merien uz uzdah, „ali to sad nije važno. Da li si pročitao tablicu, Rolande?"

Klimnuo je. Nensi Dipno je koristila drugačiju reč - znak ili sigul - ali je shvatio da se radi o istoj stvari.

„Slova su se preobrazila u uzvišeni govor. Lako sam ih pročitao."

„Šta je tamo pisalo?"

„DELO TET KORPORACIJE POSVEČENO USPOMENI NA EDVARDA KANTORA DINA I DŽONA 'DŽEJKA ČEMBERSA." Zastao je. „Zatim je pisalo 'Kam-a-kam-mal, Pria-toi, Gan delah', što se može prevesti kao BELO IZNAD CRNOG, DA VAZDA VLADA GANOVA VOLJA."

„Na našem jeziku piše DOBRO IZNAD ZLA, NEKA VAZDA BUDE VOLJA BOŽJA", rekla je Merien.

„Neka je slavljen Bog!" rekao je Mozes Karver, udarivši štapom o tlo. „Neka se Prim podigne!"

Začuli su stidljvo kucanje na vratima i ugledali ženu iz spoljnje kancalarije. Ušla je, noseći srebrni poslužavnik. Roland je fascinirano posmatrao malo, crno dugme ispred devojčinih usta i tanku crnu žicu koja je nestajala u kosi. To je sigurno neka naprava za daljinski prenos glasa. Nensi Dipno i Merien Karver pomogle su joj da razmesti vrele šolje čaja i kafe, činije sa šećerom i medom i posudicu s kremom.

Donela je i poslužavnik sa sendvičima. Rolandu je zakrčao stomak. Pomislio je na upokojene prijatelje - njima popkini više neće trebati - i na Irinu Tasenbaum, koja sedi u parkiću na drugoj strani ulice i strpljivo čeka njegov povratak. Svaka od tih misli bia je dovoljna da mu ubije apetit, ali se stomak ipak oglasio, nepristojnim krčanjem. Od najranijeg detinjstva znao je da su neki delovi ljudskog tela nesavesni.

Poslužio se popkinom, sipao velikodušnu količinu šećera u čaj i sve zalio zdravom kašikom meda.

Požuriće koliko može i pohitati u parkić, Irini, u međuvremenu...

„Samo vi navalite, gospodine", reče Mozes Karver, duvajući preko šolje za kafu. „Preko zuba, preko desni, preko creva, evo ga! Opaa!"

„Tata i ja imamo kuću na Montauk pointu", rekla je Merien, sipajući krem u kafu. „Sedeli smo u njoj prošlog vikenda. Oko pet i petnaest u nedelju po podne, nas je pozvao jedan od ovdašnjih bezbednjaka.

Rade u udruženju Hamaršeld plaza. Tet korporacija ih dodatno plaća, da bi nas obaveštavali o... izvesnim stvarima, ako znate šta hoću da kažem... čim se dese. Kako se devetnaesti jun približavao, posmatrali smo tablicu u predvorju sa izuzetnom pažnjom, Rolande. Da li bi se iznenadio kad bi znao da je na njoj, sve do petnaest do pet, tog dana, pisalo DELO TET KORPORACIJE, POSVEČENO PORODICI ZRAKA I USPOMENI NA GILEAD?"

Roland je razmišljao o tome, pijuckajući čaj (vreo, jak i dobar), zatim je odmahnuo glavom. „Ne bih."

Nagnula se napred, blistavih očiju. „Zašto to kažeš?"

„Zato što do nedelje po podne između četiti i pet ništa nije bilo sigurno. Zaustavili smo rušioce, ali nismo znali šta će dalje biti, sve dok Stiven King ne bude na sigurnom." Osvrnuo se oko sebe. „Znate li za rušioce?"

Merien je klimnula. „Ne znamo baš sve, ali znamo da je Zrak na čijem su uništenju radili, sad bezbedan. I da nije tako strašno oštećen da se ne može regenerisati." Nastavila je posle kraćeg oklevanja: „Znamo za tvoj gubitak. Za oba gubitka. Jako nam je žao, Rolande."

„Ti dečaci su bezbedni u Isusovom naručju", rekao je Merienin otac. „Ako i nisu, zajedno su na čistini."

Roland je klimnuo, zahvalivši im se. Hteo je da veruje u to. Obratio se Merien. „Pisca smo spasli za dlaku.

Povređen je i to teško. Džejk je poginuo spasavajući ga. Isprečio se između Kinga i kombimobila koji bi ga sigurno usmrtio."

„King će preživeti", rekla je Nensi. „Nastaviće da piše. Sigurni smo u to, na osnovu pouzdanog izvora."

„Kakvog izvora?"

Merien se nagnula napred. „Samo trenutak", rekla je. „Verujemo u to, sigurni smo u to. Osigurali ste Kingovu bezbednost u narednih nekoliko godina, što znači da je vaš posao sa Zrakom gotov: Ves'-Ka Gan."

Roland je klimnuo. Pesma će se nastaviti.

„Ostalo nam je još mnogo posla", nastavila je Merien, „računali smo i došli do brojke od najmanje trideset godina, ali..."

„Ali, to je naš posao, a ne tvoj", rekla je Nensi.

„I to ste doznali iz istog 'pouzdanog izvora'?" pitao je Roland, pijuckajući čaj. Ispio je pola šolje, iako je bio vreo.

„Da. Uspeo si da pobediš snage Grimiznog Kralja. Što se samog Grimiznog Kralja tiče..."

„To nikada nije bio deo njegove misije i vi to znate!" rekao je strac pored zgodne crnkinje. Ponovo je lupnuo štapom po tlu. „Njegova misija..."

„Tata, dosta je bilo." Starac se trgao, iznenađen tvrdoćom kćerkinog glasa.

„Nemoj, pusti ga da govori", rekao je Roland. Svi su pogledali u njega iznenađeni (i pomalo uplašeni) suvim tonom revolveraševog glasa. „Pusti ga da govori, zato što zbori istinu. Ako smo rešili da do kraja otvorimo karte, učinimo to. Uvek sam Zrake smatrao sredstvom za postizanje krajnjeg cilja. Kula bi pala, da su popustili. Ako bi Kula pala, nikada ne bih stigao do nje, niti bih se uspeo na njen vrh."

„Hoćeš da kažeš da više držiš do Mračne Kule nego do postojanja univerzuma", zaključila je Nensi Dipno. Govorila je želim da znam da li sam te dobro razumela glasom. Posmatrala je Rolanda s mešavinom čuđenja i prezira. „Od nastavka postojanja svih univerzuma."

„Mračna Kula jeste postojanje", rekao je Roland, „žrtvovao sam veliki broj prijatelja na putu do nje, uključujući i dečaka koji me je smatrao ocem. Žrtvovao sam sopstvenu dušu u tom procesu, gospo-sai.

Molim te da me poštediš potcenjivačkih primedbi. Učini to što pre, molim te."

Govorio je pristojnim, ali stravično hladnim tonom. Sva boja je iščezla s lica Nensi Dipno. Šolja čaja joj se tako tresla u ruci da je Roland uzeo, da se ne polije vrelom tečnošću.

„Ne želim da me pogrešno shvatiš", rekao je. „Shvati me, zato što je ovo naš prvi i jedini razgovor. Šta je bilo, bilo je, u oba sveta, dobro i loše, u korist i protiv ka. Postoji mnogo toga van granica tebi poznatih svetova, mnogo više no što ćeš ikad pojmiti. Nemam mnogo vremena. Pusti me da nastavim put."

„Dobro rečeno, gospodine!" progunđao je Mozes Karver i udario štapom po tlu.

„Zaista mi je žao, ako sam vas uvredila", rekla je Nensi.

Roland nije odgovorio, zato što je znao da nimalo ne žali. Izjavila je to inspirisana strahom. Zavladala je neprijatna tišina. Prekinula je Merien Karver. „Nemamo svojih rušilaca, Rolande, ali na ranču u Taosu držimo desetak telepata i vidovnjaka. Kad su na okupu daju promenljive rezultate, ali ipak bolje nego da rade pojedinačno. Da li ti je poznat izraz tiobre vibracije'?"

Revolveraš je klimnuo.

„Proizvode tako nešto", rekla je, „iako ne verujem da se po snazi može meriti sa onim što su nekad stvarali rušioci u Zemlji Gromova."

„Tamo ih je bilo na stotine", gunđao je starac. „Bilo ih je više. Kvalitetnije su se hranili."

„Ne treba zanemariti činjenicu da su Kraljeve sluge rado kidnapovale izrazito talentovane osobe", rekla je Nensi, „uvek su, kako mi kažemo, 'skidali kajmak'. I naši prilično dobro rade."

„Ko se setio da uposli takve ljude?" pitao je Roland.

„Iznenadićeš se, kad budeš saznao, partneru", rekao je Mozes, „iza te ideje stoji Kal Tauer. Nije se bogzna kako isticao. Najveći deo vremena provodio je skupljajući knjige i bazajući okolo. Bio je pravi alavi, sebični, beli kučkin sin..."

Kći ga je počastila upozoravajućim pogledom. Roland je na jedvite jade sačuvao ozbiljni izraz lica. Mozes Karver je možda imao blizu sto godina, ali je jednom rečenicom odlično opisao Kalvina Tauera.

„Kako god, čitao je o upotrebi telepata u gomili naučnofantastičnih knjiga. Poznajete li naučnu fantastiku?"

Roland je odmahnuo glavom.

„Pa, nije važno. Najveći deo je ionako sranje, ali čovek tu i tamo nade na nešto vredno. Slušaj me, pa ću ti ispripovedati dobru priču. Shvatićeš o čemu su Tauer i tvoj prijatelj, gosn Din, govorili pre dvadeset dve godine, kad je gosn Din došao da spase Tauera od ona dva mafioza."

„Tata", upozorila ga je kći. „Prestani s tim crnačkim slengom. Star si, al nisi blesav."

Pogledao je. Mutne, staračke oči zaiskriše zlobnom veselošću. Pogledao je Rolanda i ponovo obešenjački namignuo. „Ta dva masna mafioza!"

„Edi mi je pričao o tome", rekao je Roland.

Karver je prestao sa nerazgovetnim izražavanjem. Govorio je jasno i precizno. „Znaš da je govorio o knjizi zvanoj Hogan, Bendžamina Slajtmena. Naslov knjige je pogrešno odštampan, kao i piščevo ime. Starom debeljku je zbog takvih stvari polazila voda na usta."

„Tako je", rekao je Roland. Pogrešno napisani naslov glasio je Dogan. Ta reč će kasnije postati veoma važna Rolandu i njegovom tetu.

„Kal Tauer se zainteresovao za tog tipa, nakon posete tvog prijatelja. Ispostavilo se da je napisao još četiri knjige pod imenom Danijel Holms. Bio je beo kao klanaški čaršav, taj Slajtmen, ali je druge knjige napisao pod imenom Odetinog oca. Kladim se da vas to ne iznenađuje, je 1' tako?"

„Tako je", odgovorio je Roland. To je bio samo još jedan slabašni otkucaj na šifrovanoj bravi ka.

„Sve knjige koje je napisao pod Holmsovim imenom behu naučnofantastične pripovesti o vladi koja iznajmljuje telepate i vidovnjake da bi iščačkala neophodne informacije. Tako smo došli na tu ideju."

Pogledao je Rolanda i trijumfalno lupio štapom. „Priča je mnogo duža, naravno. Znam da nemate vremena. Na to se sve svodi, je I' tako? Na vreme. U ovom svetu ide samo u jednom pravcu." Delovao je zamišljeno. „Dao bih mnogo, revolverašu, da ponovo vidim svoje kumče, ali mi se čini da mi ta sudbina nije pisana, zar ne? Izuzev ako se ne sretnemo na čistini."

„Mislim da pravo zboriš", obratio mu se Roland, „reći ću joj da sam te našao zdravog i punog vrele krvi i vatre..."

„Reci Bog, reci Bogo-bomba!" prekinuo ga je starac, udarivši štapom. „Reci joj, brate! Učini to!"

„Hoću." Roland je iskapio poslednji gutljaj čaja i odložio šolju na sto Merien Karver. Ustao je, držeći se za kuk. Proći će još dosta vremena dok se ne navikne na odsustvo bola, verovatno više nego što je imao na raspolaganju. „Sad moram da idem. Moram da obiđem jedno mesto, nedaleko odavde."

„Znamo gde ideš", rekla je Merien. „Tamo će te neko dočekati. Obezbedili smo ga, za tebe. Ako su vrata koja tražiš još tamo i ako još rade, proći ćeš kroz njih."

Roland se kratko nakloni. „Hvala vi, sai."

„Sedite još malo, ako hoćete. Spremili smo vam poklone, Rolande. To ni izdaleka ne može biti adekvatna nagrada za sve što ste učinili, namerno ili nenamerno, to i nije bitno. Stvaraoci dobrih vibracija iz Taosa šalju vam informaciju. Druga stiže od..." Birala je odgovarajući izraz. „...normalnijih istraživača, raje koja radi u ovoj zgradurini. Izabrali su ime Kalvini, ali ne zbog religioznih sklonosti. Možda su želeli da odaju malo priznanje gospodinu Taueru, koji je pre devet godina preminuo od srčanog udara u novoj radnji.

Možda je reč o običnoj šali."

„Neukusnoj, rekao bih", progunđao je Mozes Karver.

„Tu su još dva... od nas. Od Nensi, mene, mog tate i od onog koji je pošao dalje. Hoćete li ostati još malo?"

Roland je ostao, iako je bio nestrpljiv da krene. Neko je, prvi put od Džejkove smrti, pobudio u njemu nešto drugo sem tuge.

Radoznalost.

11

Prvo, vest od momaka iz Novog Meksika", rekla je Merien kad se Roland vratio u stolicu. „Posmatrali su te najbolje što su mogli. Slika iz Zemlje Gromova je u najboljem slučaju bila mutna, ali veruju da je Edi rekao nešto Džejku Čembersu - možda nešto važno - nedugo pre smrti. Verovatno dok je ležao na zemlji, pre nego što... ne znam..."

„Pre no što je kliznuo u senku?" napomenuo je Roland.

„Tako je", složila se Nensi Dipno. „Tako mislimo. Što će reći, oni tako misle. Naša verzija rušilaca."

Merien se blago namrštila, što je bio gest dame nenavikle na prekidanje. Zatim se usredsredila na Rolanda. „Naši ljudi bolje vide zbivanja s ove strane, nekolicina njih je prilično sigurna - ne u potpunosti, ali su prilično sigurni da je Džejk prosledio poruku pre no što je umro." Zastala je. „Ženi s kojom putujete, gospođi Tanenbaum..."

„Tasenbaum", ispravio je Roland. Uradio je to nesvesno, zato što je intenzivno razmišljao, svom snagom.

„Tasenbaum", složila se Merien. „Ne sumnjamo da vam je rekla nešto od onog što je čula od Džejka, pre smrti, ali je tu sigurno bilo još nečeg. Ne kažu da ona nešto krije, već nešto ne prepoznaje kao važno. Da li biste je zamolili da vam još jednom ispriča sve šta joj je Džejk rekao, pre rastanka?"

„Hoću", rekao je Roland. Naravno da će je pitati, ali nije verovao da je Džejk preneo Edijevu poruku gospođi Tasenbaum. Ne, ne njoj. Shvatio je da nije ni pomislio na Oja, sve otkad je parkirao Irinina kola.

Oj je bio s njima, naravno. Sada verovatno leži pokraj Irininih nogu, dok ona sedi u malom parku preko ulice, obasjana suncem i čeka na njega.

„U redu", rekao je. „Shvatio sam. Idemo dalje."

Merien je otvorila široku centralnu fioku na svom stolu. Iz nje je izvadila debelu, postavljenu kovertu i mali, drveni kovčežić. Koverat je predala Nensi Dipno. Kovčežič je stavila na radni sto.

„Sledeći deo priče pripada Nensi", rekla je. „Zamoliću te da budeš kratka, Nensi, zato što ovaj čovek očigledno jedva čeka da pode."

„Reci šta imaš", rekao je Mozes i lupnuo štapom o pod.

Nensi je pogledala starca, a zatim i Rolanda... ili negde blizu njega. Boja joj se lagano vraćala u obraze.

Bila je zbunjena. „Stiven King", rekla je. Pročistila je grlo i ponovila piščevo ime. Izgleda da nije znala kako da nastavi. Počela je da crveni duboko ispod kože.

„Duboko udahni", rekao je Roland, „i zadrži dah."

Poslušali ga je.

„Izbaci ga iz sebe."

Opet ga je poslušala.

„Reci mi ono što si htela, Nensi, Aronova nećako."

„Stiven King je napisao gotovo četrdeset knjiga", rekla je. Glas joj je bio mirniji, iako se boja zadržala na njenim obrazima (Roland je pretpostavio da će uskoro saznati šta to znači). „Čudesan broj njih, čak i najranija dela, na neki način dodiruju Mračnu Kulu. Stiče se utisak da je stalno razmišljao o njoj, još od prvog spisateljskog koraka."

„Mislim da je to istina", rekao je Roland, sklopivši ruke, „blagodarim."

Ovo je još više smirilo. „Prema Kalvinima", rekla je. „Znajte da tri muškarca i dve sjajno obrazovane žene od osam ujutru do četiri po podne ne rade ništa drugo, već čitaju dela Stivena Kinga."

„Ne samo da ih čitaju", rekla je Merien. „Upoređuju ih po mestima, junacima, temama, pa čak i po pominjanju popularnih marki proizvoda."

„Deo njihovog rada posvećen je ljudima koji žive ili su živeli u Ključnom svetu", nastavila je Nensi.

„Drugim rečima, stvarnim ljudima i referencama na Mračnu Kulu, naravno." Pružila mu je debelu kovertu. Roland je napipao uglasti predmet, koji je mogao biti knjiga i ništa drugo. „ Ako je King ikada napisao ključnu knjigu, Rolande, izvan serijala o Mračnoj Kuli, onda je to ova."

Spajalica je zatvarala kovertu. Roland je pogledao Merien i Nensi. Klimnule su. Revolveraš je otvorio kovertu i izvukao izuzetno debelu knjigu, crvenobelog omota. Na njoj nije bilo slike, samo Kingovo ime i jedna reč.

Crveno za Kralja. Belo za Artura Elda, pomislio je. Belo iznad crvenog, neka zauvek vlada Ganova volja.

Možda je to puka slučajnost.

„Koja je ovo reč?" pitao je Roland, iupkajući po naslovu.

„Insomnija", rekla je Nensi. „To znači..."

„Znam šta to znači", rekao je Roland. „Zašto si mi dala knjigu?"

„Zato što se priča vrti oko Mračne Kule", rekla je Nensi, „i zato što u njoj postoji junak po imenu Ed Dipno. On je zlikovac u ovom komadu."

Zlikovac u komadu, pomislio je Roland. Nije ni čudo što je tako pocrvenela.

„Imaš li nekog rođaka s tim imenom?" pitao je.

„Imala sam", rekla je. „U Bangoru, gradu o kom King piše kad pripoveda o Deriju, baš kao u ovoj knjizi.

Pravi Ed Dipno je umro 1947. kad se King rodio. Bio je sakupljač knjiga, bezazlen kao jagnje. Lik u Insomniji je ludak koji potpada pod uticaj Grimiznog Kralja. Planira da pretvori avion u leteću bombu, da ga slupa o zgradu i pobije hiljade ljudi."

„Molite boga da se tako nešto nikad ne dogodi", turobno je prozborio starac, posmatrajući Menhetn načičkan oblakoderima. „Dobri bog zna da je to moguće."

„Avion iz priče pada", rekla je Nensi. „Iako neki ljudi ginu, glavni junak, starac po imenu Ralf Roberts, sprečava najgore."

Roland je intenzivno posmatrao mladu rođaku Arona Dipnoa. „U toj knjizi se pojavljuje Grimizni Kralj?

Imenom i prezimenom'

„Tako je", rekla je. „Ed Dipno iz Bangora, pravi Ed Dipno, beše očev rodak u četvrtom ili petom kolenu.

Kalvini ti mogu pokazati porodično stablo ako hoćeš, ali i bez toga je jasno da nije bio u bogzna kakvom srodstvu s čika Aronom. Mislimo da je King upotrebio njegovo ime u knjizi da bi privukao tvoju ili našu pažnju, ne znajući šta radi."

„Misliš da je to poruka iz njegovog poduma", glasno je razmišljao revolveraš.

Nensi se oraspoložila. „Iz njegove podsvesti, tako je! Da, to je naše mišljenje!"

Roland nije mislio baš na to. Revolveraš se sećao kako je 1977. godine hipnotisao Kinga. Rekao mu je da sluša Ves'-Ka Gan, pesmu kornjače. Da li je Kingov podum, deo njega koji nikad nije prestao da se povinuje hipnotičkoj komandi, zaslužan za umetanje dela kornjačine pesme u knjigu? U roman koji su Kraljeve sluge zanemarile zato što nije bila deo „Ciklusa o Mračnoj Kuli"? Roland je mislio da je to najverovatnija verzija događaja i da ime Dipno može biti sigul. Ali...

„Ne mogu da čitam ovo", rekao je. „Razabirem tek pokoju reč, ništa više."

„Ti ne možeš, ali moja cura može", rekao je Mozes Karver. „Moja cura Odeta, koju ti zoveš Suzana."

Roland je polako klimnuo. Iako su se u njemu rodile sumnje, njegov um je projektovao sjajnu sliku. Njih dvoje sede pored velike vatre, u hladnoj noći, sa Ojem između njih. Vetar urla među stenama. Peva jetku, zimsku pesmu, ali oni ne haju za nju. Imaju pune trbuhe, toplo im je u odeći od koža životinja koje su usput pobili. Imaju priču koja će ih zabaviti.

Priču Stivena Kinga o insomniji.

„Čitaće ti je na putu", rekao je Mozes. „Na poslednjoj etapi puta, reci Bože!"

Tako je, pomisli Roland. Saslušače još jednu priču. Proputovače poslednju etapu. Onu što vodi do Kan'- Ka No Reja i Mračne Kule. To je divna pomisao.

Nensi reče, „U toj priči, Grimizni Kralj koristi Eda Dipnoa da bi ubio jedno dete, dečaka po imenu Patrik Danvil. Nešto pre napada, dok Patrik i njegova mati čekaju da žena održi govor, dečak crta sliku koja pokazuje tebe Rolande i Grimiznog Kralja, očigledno zatvorenog na vrhu Mračne Kule."

Roland je burno reagovao. „S vrha? Zatočen je na vrhu?"

„Polako", rekla je Marien. „Smiri se, Rolande. Kalvini godinama analiziraju Kingova dela, svaku reč i svaku referencu. Šta god pronadu biva poslato raji s dobrim vibracijama u Novom Meksiku. Iako se dve grupe nikad nisu srele, može se s punim pravom reći da rade zajedno."

„Ne slažu se po svim pitanjima", rekla je Nensi.

„To je sigurno!" progovorila je Merien jetkim tonom osobe navikle da presuduje u bezbrojnim prepirkama. „Slažu se da su Kingova spominjanja Mračne Kule gotovo uvek prikrivena, a ponekad ništa ne znače."

Roland je ldimnuo. „Spominje je zato što njegov podum stalno misli na nju, ali ponekad tone u besmisao."

„Tako je", složila se Nensi.

„Očigledno je da ne mislite da je čitava knjiga lažni trag, inače mi je ne bi dali."

„Naravno da ne mislimo", rekla je Nensi. „Ali to ne znači da je Grimizni Kralj obavezno zatočen na vrhu Kule. Iako je to moguće."

Roland se seti svog uverenja da je Grimizni Kralj zaključan u Kuli, na nekoj vrsti balkona. Da li je reč o pouzdanoj intuiciji, ili o njegovim željama?

„U svakom slučaju, treba da paziš na tog Patrika Danvila", rekla je Merien. „Svi veruju da je on stvarna osoba, ali nismo uspeli da ga pronademo s ove strane. Možda ćeš ga naći u Zemlji Gromova."

„Ili u predelima iza nje", napomenuo je Mozes.

Merien je klimala glavom. „ Ako je suditi po Kingovoj priči iz Insomnije, što ćete videti i sami, Patrik Danvil gine u ranoj mladosti. Ali to ne mora biti istina. Shvatate li?"

„Nisam siguran."

„Kad nadete Patrika Danvila, ili kad on vas pronađe, možda će biti nalik detetu opisanom u ovoj knjizi", rekla je Nensi, „ili će biti star kao ujka Mos."

„Teško njemu, ako ovo poslednje bude tačno!" rekao je starac uz kratku provalu veselog smeha.

Roland je podigao knjigu, zagledavši se u crvenobeli omot. Prešao je pogledom preko blago ispupčenih slova. Oblikovala su reč koju nije mogao pročitati. „Sigurni ste da je to samo obična priča?"

„Od proleća 1970, kad je otkucao rečenicu 'Čovek u crnom bežao je kroz pustinju, a revolveraš ga je pratio"', odgovorila je Merien Karver, „mali broj dela koje je Stiven King napisao jesu 'obične priče'. On možda u to ne veruje, ali mi verujemo."

Godine borbe sa Grimiznim Kraljem možda su vas naterale da se trzate od najblede senke, blagodarim, razmišljao je Roland. Rekao je, „Šta su, ako nisu priče?"

Dobio je odgovor od Mozesa Karvera. „Smatramo ih porukama u boci." Roland je u načinu na koji je starac izrekao ove reči uočio Suzanin eho. Najedanput je poželeo da je vidi i da se uveri da je s njom sve u redu. Želja je bila tako jaka, da je osetio gorčinu u ustima.

„...to veliko more."

„Oprostite", rekao je revolveraš, „odlutao sam."

„Kažem da verujemo da je Stiven King bacao boce u to veliko more. Ono koje zovemo Prim. Nadao se da će stići do tebe i da će poruke u njima omogućiti mojoj Odeti i tebi da ostvarite cilj."

„To nas dovodi do poslednjih darova", rekla je Merien. „Pravih darova. Prvo..." Predala mu je kovčežić.

Poklopac je stajao na šarkama. Revolveraš ga je levom rukom uhvatio za vrh, s namerom da ga otvori.

Zastao je da bi pažljivije osmotrio sabesednike. Posmatrali su ga s nadom i suspregnutim interesovanjem, što ga je činilo nervoznim. Pade mu na pamet luda (ali iznenađujuće uverljiva) ideja: da ima posla s agentima Grimiznog Kralja i da će po otvaranju kovčežića ugledati zujalicu koja odbrojava poslednjih par sekundi na crvenom elektronskom brojčaniku. Poslednje što će čuti pre no što svet oko njega ne odleti u vazduh, biće njihov ludački smeh i poklič Živeo Crveni Kraljl To nije nemoguće, ali se ljudima ponekad mora verovati, alternativa tome je ludilo.

Ako ka nešto kaže, nek tako i bude, pomislio je i otvorio kutiju.

12

Unutra je, na tamnoplavom baršunu (možda su, a možda i nisu znali da je to boja kraljevskog doma Gileada), počivao sat obmotan dugim lancem. Na zlatnom poklopcu imao je tri izgravirana predmeta: kijuč, ružu i - između i malo iznad njih - kulu sa majušnim prozorima, raspoređenim u obliku silazne spirale.

Roland se, na sopstveno iznenađenje, ponovo rasplakao. Kad je pogledao sabesednike - dve mlade žene i starca, srce i um Tet korporacije - isprva je video šestoro umesto troje ljudi. Treptanjem je oterao utvare.

„Otvorite poklopac i pogledajte unutra", rekao je Mozes Karver. „Ne krijte suze u ovom društvu, sine Stivenov, mi nismo mašine s kojima bi nas drugi rado zamenili, kad bi im se za to ukazala prilika."

Roland je uvideo da starac govori istinu. Suze su potekle niz njegove, vetrom i suncem opaljene obraze.

Nensi Dipno je zaplakala bez zazora. Čak se i u očima Merien Karver, koja se s razlogom ponosila reputacijom čvrste osobe, ugnezdio sumnjivi sjaj.

Poklopac se otvorio kad je pritisnuo dugmence na vrhu sata. Ugledao je rafinirano izrađene kazaljke koje su nesumnjivo pokazivale tačno vreme. Ispod njih je, u manjem krugu, manja kazaljka užurbano hitala, odbrojavajući sekunde. Na unutrašnjoj stran poklopca stajala je izgravirana posveta:

ROLANDU DESČEJNU

Od

MOZESA ISAKA KARVERA

MERIEN ODETE KARVER

NENSI REBEKE DIPNO

U znak zahvalnosti Belo iznad crvenog,

Nek vazda bude volja BOŽJA.

„Hvala vi, sai", rekao je Roland hrapavim i ponešto drhtavim glasom. „Zahvaljujem se, baš kao što bi to učinili i moji prijatelji, da su ovde."

„Zbore oni u našim srcima, Rolande", rekla je Merien. „Vidimo ih jako dobro na tvom licu."

Mozes Karver široko se osmehnuo. „Poklanjanje zlatnog sata ima posebno značenje u našem svetu, Rolande."

„Kakvo značenje?" pitao je Roland i prineo sat uvu. Beše to verovatno najbolja sprava za merenje vremena koju je imao u životu. Osluškivao je kuckanje precizne i delikatne mašinerije.

„Znači da je završio posao i da je vreme da se posveti pecanju ili igri s unučićima", rekla je Nensi Dipno.

„Poklonili smo ti ga iz drugog razloga. Otkucavaće sate na tvom putu. Na osnovu njega moći ćeš da zaključiš kad se put bliži kraju."

„Kako ću to učiniti?"

„Imamo izuzetno darovitog momka u Nju Meksiku", rekla je Merien. „Zove se Fred Tauni. Vidi mnogo toga i retko, gotovo nikad, ne greši. Ovaj sat jefilip patek, Rolande. Košta devetnaest hiljada dolara.

Proizvođač vraća novac ako ikad bude žurio ili kasnio. Ne treba da se navija, zato što radi na bateriju, koja nije delo Nort Central Pozitroniksa ili nekog njihovog ogranka, uveravam te. Fred tvrdi da će sat prestati da radi kad stigneš nadomak Mračne Kule."

„Ili će početi da ide unazad", rekla je Nensi. „Vodi računa o tome."

Mozes Karver reče, „Verujem da hoćeš, je l' da?"

„Jesje", složio se Roland. Pažljivo je odložio sat u jedan (nakon još jednog dugog pogleda na gravure na zlatnom poklopcu), a kutiju u drugi džep. „Čuvaću ovaj sat veoma dobro."

„Moraš se čuvati", rekla je Merien. „Od Mordreda."

Roland je čekao nastavak priče.

„Imamo razloga da verujemo da je ubio osobu koju ti znaš pod imenom Valter." Zastala je. „Vidim da te to ne iznenađuje. Smem li da pitam zašto?"

„Valter je konačno iščezao iz mojih snova, baš kao što se bol povukao iz glave i kuka", rekao je Roland.

„Poslednji put sam ga sanjao u Kala Brin Stardžisu, u noći zrakotresa." Nije im govorio o strašnim snovima u kojima je lutao izgubljen i sam, po vlažnim hodnicima zamka, češući se licem o paučinu, niti o pretećem zvuku nečeg što mu se približavalo u tami iza (ili možda iznad) njega. Trenutak pre budenja suočio bi se sa blistavim crvenim očima i šapatom neljudskog bića: „Oče."

Sabesednici su ga posmatrali s nelagodom. Konačno se Merien odvažila da kaže: „Čuvaj ga se, Rolande.

Fred Tauni, momak kog sam spomenula, kaže, 'Mordred biti gladan' Tumači to kao doslovnuglad. Fred je hrabar čovek, ali se plaši tvog... neprijatelja."

Mog sina, zašto to ne kažeP. Pomisli Roland, iako je verovao da zna razlog. Izbegavala je da povredi njegova osećanja.

Mozes Karver je ustao i naslonio štap na kćerkin sto. „Imam još nešto za tebe", rekao je, „nešto što ti pripada i što ćeš odneti sve do cilja kojim si opsednut."

Roland beše iskreno zbunjen. Nelagodnost se pojačala kad je starac počeo da otkopčava košulju. Merien pođe ka njemu s namerom da mu pomogne, ali je starac odlučno odgurnuo od sebe. Ispod poslovne košulje imao je staromodnu potkošulju, štofjanku u revolveraševom rečniku. Ispod nje nazirao se oblik koji je Roland odmah prepoznao. Srce mu je za trenutak stalo u grudima. U trenu se našao u prošlosti, u brvnari pored jezera -u Bekhardtovoj vikendici, u Edijevom društvu - slušao je samog sebe: veži Tetkin krst oko vrata. Pokažiga sai Karveru, kad se sretnete. Umnogome će ti pomoći da ga ubediš da si na pravoj strani. Ali prvo...

Krst je sad visio na lancu od zlatnih alki. Mozes Karver je povukao lančić i izvukao krst ispod štofjanke.

Pogledao ga je i uz blag osmejak osmotrio revolveraša, da bi se vratio krstu. Dunuo je na njega. Naježio se po rukama kad je čuo slabašni Suzanin glas:

„Sahranili smo Pimsija ispod jabuke..."

Umukao je. Ništa se nije događalo, dok namrgođeni Karver nije udahnuo vazduh da bi ponovo dunuo.

Nije bilo potrebe. Preduhitrio ga je glas Džona Kelama. Govorio je otegnutim, jenkijevskim naglaskom ne iz krsta, već iz vazduha iznad njega.

„Dali smo sve od sebe, ortak" - ortaak - „nadam se da je to dovoljno. Ovaj krstić sam oduvek smatrao pozajmicom. Sad se vraća svom vlasniku. Znaš gde će završiti, ja..." Ovde su reči koje su se već posle oduvek utišale, postale neuhvatljive čak i za Rolandovo osetljivo uvo. Dovoljno je čuo. Uzeo je tetka Talitin krst. Nekada davno obećao je da će ga položiti na prag Mračne Kule. Vratio mu se i zašto ne bi.

Zar ka nije točak?

„Zahvaljujem vam se, sai Karvere", rekao je. „U moje ime, u ime mog ka-teta i u ime žene koja mi ga je poklonila."

„Nemoj mi se zahvaljivati", rekao je Mozes Karver. „Zahvali se Džonu Kelamu. Predao mi ga je na samrtnoj postelji. Taj čovek je zbilja bio žilav."

„Ja..." zaustio je Roland, ali je za trentak onemeo. Srce mu je bilo prepuno. „Zahvaljujem se svima", konačno je prozborio. Pognuo je glavu, zatvorio oči i dodirnuo čelo desnom pesnicom.

Otvorio ih je, da bi se suočio sa ispruženim, artritičnim šakama starog Mozesa Karvera. „Vreme je za rastanak i da svak pođe svojim putem", rekao je. „Zagrli me, Rolande. Poljubi me u obraz na oproštaju, ako želiš. Misli na moju devojčicu dok to radiš, hteo bih da se i od nje oprostim."

Roland je učinio ono što je od njega traženo. Suzana je, na drugom svetu, dremala u vozu. Prinela je ruku obrazu, zato što joj se učinilo da je došao tata Mos. Zagrlio je. Oprostio se od nje, poželevši joj sreću u životu i na putovanju.

13

Roland je izašao iz lifta u predvorju. Nije bio iznenađen što vidi ženu X u sivozelenom puloveru i pantalonama boje mahovine pored vrta, u društvu nekolicine tihih, smernih ljudi. Pored njene leve cipele sedela je životinja slična, ali različita od psa. Irina Tasenbaum se okrenula ka njemu, razrogačenih očiju.

„Da li je čuješ?" pitala je. „Liči na pesmu koju čusmo u Lovelu, samo što je stoput slađa."

„Čujem je", rekao je. Sagnuo se i podigao Oja. Zagledao se u bamburove blistave, zlatom obrubljene oči, dok su glasovi pojali oko njih. „Džejkov prijatelju", rekao je, „kakvu poruku ti je dao?"

Oj je pokušao, ali je uprkos najvećem trudu, proizveo nešto što je zvučalo kao Dendio, reč koje se Roland nejasno sećao iz stare vinske pesme gde se rimovala sa Adelinaje rekla da je gotovo.

Roland je naslonio čelo na Ojevo i zatvorio oči. Omirisao je bamburov topli dah i još više od toga.

Namirisao je aromu zapretenu u dubini krzna, miris slame u koju su Džejk i Beni Slajtmen, ne tako davno, na smenu skakali. Poslednji put čuo je glas Džejka Čembersa u glavi, pomešan sa slatkim pojanjem:

Reci mu da mi je Edi rekao, „Čuvaj se Dandela." Ne zaboravi!

Oj nije zaboravio.

14

Silazili su stepenicama ispred Hamaršeld plaze broj 2, kad im se X Aneko obratio upečatljivim glasom,

„Gospodine? Gospođo?"

Obratio im se čovek u crnom odelu i crnoj kapi od mekog platna. Stajao je pored najdužih i naicrnjih kola koje je Roland ikada video. Revolveraš se osećao nelagdno u bli zini te limuzinčine.

„Ko nam je poslao pogrebna kola?" pitao je.

Irina Tasenbaum se nasmeja. Ruža je osvežila, uzbudila i razveselila, ali umor nije sasvim nestao. Htela je da što pre stupi u kontakt s Dejvidom, koji je dosad verovatno pobenavio od sekiracije.

„Nisu to pogrebna kola", rekla je. „To je luksuzna limuzina. Automobil za važne osobe... ili za one koje misle da su važni." Obratila se vozaču: „Možeš li, dok voziš, zamoliti nekog u kancelariji da proveri izvesne informacije o avionskim letovima?"

„Naravno, madam. Hoćete li mi reći ime željene kompanije i odredište?"

„Odredište je Portland, Mejn. Htela bih da putujem kompanijom Raberbend, ako imaju let ovog popodneva."

Limuzina je imala prozore od zatamnjenog stakla. Unutrašnjost je bila polumračna, osvetljena raznobojnim svetiljkama. Oj je skočio na jedno od sedišta. S interesovanjem je posmatrao uzavreli grad.

Roland je s izvesnim čuđenjem konstatovao postojanje solidno snabdevenog minibara u putničkom odeljku. Hteo je da popije pivo. Predomislio se u strahu da makar i jedno pivo ne zamrači njegova svetla.

Irina nije imal sličnih briga. Nasula je nešto što je ličilo na viski iz male boce. Pružila mu je čašu.

„Nek te put vazda vodi gore i nek ti vetar vazda duva u leđa dragi moj", rekla je.

Roland je klimnuo. „Dobra zdravica. Hvala vi, sai."

„Upravo sam proživela tri najčudesnija dana u životu. Hoću da se hvala vi, sai tebi, zato što si me odabrao." I zato što si me kresnuo, pomislila je. Poslednju misao sačuvala je za sebe. Još bi se ponekad povaljala s Dejvidom, ali se to nije moglo porediti s onim od sinoć. Nikad nije bilo tako. Kako bi tek bilo da Roland nije tako potresen? Verovatno bi načisto otkačila, kao petarda dinamitara.

Roland je kimnuo. Posmatrao je velegradsku vrevu, mlađe i vitalnije izdanje Luda. „Šta je s tvojim kolima?" pitao je.

„Ako nam zatrebaju pre no što svratimo do Njujorka, neko će nam ih doterati do Mejna. Dotad ćemo se zadovoljiti Dejvidovim bemvejcem. To je jedna od privilegija koje donosi bogatstvo. Što me tako gledaš?"

„Imaš kočiju bez konja po imenu bemvejac?'

„To je sleng", rekla je. „Radi se o BMV-u. To je skraćenica od Bavarian Motor Werke."

„Aha", Roland se pretvarao da razume.

„Rolande, mogu li da te nešto pitam?"

Vrteo je prstom, što je značio da može da nastavi.

„Kad smo spasli pisca, spasli smo svet? Jesmo, je 1' tako?"

„Tako je", rekao je.

„Kako je moguće da od pisca, i to ne bogzna kakvog - mogu to da kažem pošto sam pročitala tri-četiri njegove knjige - zavisi sudbina sveta ili svih svetova?"

„Što ga se nisi manula posle prve knjige, kad je toliko loš?"

Gospođa Tasenbaum se nasmeja. „Našo si me. Čitljiv je, to moram priznati. Ume da pripoveda, ali ima tvrdo uvo za jezik. Odgovorila sam na tvoje pitanje, sad ti odgovori na moje. Bog sveti zna da ima pisaca koji umišljaju da se čitav svet okreće oko njihovih pisanija. Prvo pomislim na Normana Majlera. Ni Širli Hazard i Džon Apdajk nisu daleko od toga. Izgleda da je to ovaj put tačno. Kako je to moguće?"

Roland je slegnuo ramenima. „Čuje prave glasove i peva prave pesme. Jednom rečju ka."

Na Irinu Tasenbaum je došao red da se pretvara kako je razumela.

15

Limuzina se zaustavila ispred zgrade sa zelenom tendom. Pored 1 vrata je sedeo još jedan čovek u dobro skrojenom odelu. Žuta, plastična traka blokirala je prilaz stepenicama. Na njoj su bile, Rolandu nečitljive, reči.

„Na njoj piše SCENA ZLOČINA, NE ULAZI", objasnila mu je gospođa Tasenbuam. „Reklo bi se da je odavno tu. Mislila sam da je skidaju čim završe s fotografisanjem, uzimanjem otisaka i sličnim radnjama. Sigurno imaš moćne prijatelje."

Roland je znao da je traka odavno tu, oko tri nedelje. Toliko je prošlo otkad su Džejk i padre Kalahan ušli u Diksi Pig. Jurnuli su unutra, iako su znali da ih tamo čeka smrt. Opazio je da Irinina čaša nije prazna. Iskapio je, mršteći se nad oštrim ukusom alkohola. Goreo mu je u grlu, na svom putu ka stomaku.

„Da li ti je sad bolje?" pitala je.

„Jesje, hvala." Zabacio je torbu oriza na rame i izašao napolje, s Ojem za petama. Irina je u razgovoru s vozačem saznala da je s uspehom ugovorio avionski let. Roland se podvukao ispod trake. Neko vreme je stajao pred ulazom, osluškujući automobilske sirene i vrevu tog divnog, sunčanog junskog dana. Uživao je u adolescentskoj vitalnosti metropole. Bio je siguran t da više nikad neće videti nijedan grad. To možda i nije loše. Imao je utisak da bi, posle Njujorka, svi bili korak unazad.

Prišao mu je stražar. Očigledno da nije radio za gradske vlasti, već za Tet korporaciju. „Morate mi nešto pokazati, gospodine, ako želite da uđete unutra."

Roland je ponovo izvukao opasač s revolverom iz torbe. Ponovo je odmotao opasač s mecima i ponovo izvadio očevo oružje iz futrole. Ovaj put ga nije pružio, niti je stražar hteo da ga uzme. Pregledao je rezbarije, naročito onu na kraju cevi. Klimnuo je s poštovanjem i odstupio. „Otključaću vrata. Unutra ćete biti prepušteni sami sebi. Znate šta mislim, zar ne?"

Roland je klimnuo, najveći deo života bio je prepušten samom sebi.

Irina ga je uhvatila za lakat pre no što je pošao napred. Okrenula ga je i zagrlila. Kupila je cipele s niskom potpeticom. Morala je da malo zabaci glavu da bi ga pogledala u oči.

„Vodi računa o sebi, kauboju." Poljubila ga je u usta. Beše to kratki, prijateljski poljubac. Kleknula je da poljubi Oja. „Povedi računa i o malom kauboju, molim te."

„Daću sve od sebe", rekao je Roland. „Hoćeš li održati obećanje u vezi sa Džejkovim grobom?"

„Misliš na ružu", rekla je. „Održaću ga."

„Hvala vi." Posmatrao je još jedan trenutak, konsultujući unutrašnje instinkte - predosećaje - pre donošenja odluke. Iz torbe s orizama izvukao je ojačanu kovertu s debelom knjigom... Suzana je nikad neće čitati na putu. Gurnuo je kovertu u Irinine šake.

Posmatrala je, mršteći se. „Šta je to? Reklo bi se da je knjiga."

„Jašta je. Delo Stivena Kinga. Zove se Insomnija. Da li si je čitala?"

Blago se nasmejala. „Ne, nisam. Da li si je ti čitao?"

„Nisam. I neću. Nekako je varljiva."

„Ne razumem."

„Nekako je... tanka." Mislio je na kanjon Čivije u Mehisu.

Odvagala je u ruci. „Meni izgleda prilično debelo. To je prava knjiga Stivena Kinga. Bije ga glas da prodaje na metar. Amerikanci ga kupuju na kilo."

Roland je samo odmahnuo glavom.

Irina je nastavila, „Nije važno. Pokušavam da zvučim pametno zato što Ri nikad nije znala da se oprašta.

Hoćeš da je zadržim, je 1' tako?"

„Tako je."

„U redu. Možda ću sačekati Velikog Stiva ispred bolnice. Tražiću da mi je potpiše. Duguje mi autogram, koliko ja znam."

„Ili poljubac", rekao je Roland i spustio usne na njene. Bez knjige se osećao lakše. Slobodnije.

Bezbednije. Uzeo je u naručje i privukao sebi. Irena mu je uzvratila istom merom.

Roland je pustio. Lako je dodirnuo čelo pesnicom i pošao ka vratima Diksi Piga. Otvorio ih je i kliznuo unutra bez osvrtanja. To je uvek bio najlakši način.

16

Hromirano postolje koje je stajalo ispred restorana kad su Džejk i padre Kalahan stigli do njega beše sklonjeno unutra, sigurnosti radi. Roland se sapleo o njega. Refleksi su mu bili tako brzi da je uspeo da ga zgrabi pre no što je palo. Lagano je pročitao natpis na vrhu. Sporo je sricao reči, ali je razumeo samo jednu: ZATVORENO. Narandžaste, električne baklje koje su nekad osvetljavale trpezariju su zgasle, ali je svetlost dolazila od pomoćnog sistema, vezanog za akumulatore. Bar i oblast iza predvorja behu osvetljeni škrtom svetlošću. Levo je ugledao luk, a iza njega još jednu trpezariju. Tamo nije bilo pomoćnih svetiljki. U tom delu Diksi Piga bilo je mračno kao u pećini. Svetlost iz velike trpezarije stidljivo je prodirala u nju, ne više od jednog metra. Dovoljno da osvetli početak dugog stola, i ni makac dalje.

Gnusna tapiserija iz Džejkove priče je nestala. Možda je kupila prašinu u sobi za dokaze najbliže policijske stanice ili je već krasila neku zbirku čudnovatih umetnina. Roland je namirisao slabu i neprijatnu aromu zagorelog pečenja.

Zatekao je par prevrnutih stolova u velikoj trpezariji. Roland je opazio mrlje na crvenom tepihu, nekoliko tamnijih, gotovo sigurno od krvi, i žućkastu sluz, očigledno... drugačijeg porekla.

Sklanjaj to! Taj grozni znak pastirskog Boga! Sklanjaj ga ako smeš!

Padreov glas jedva je čujno odjekivao u Rolandovim ušima. U njemu nije bilo ni trunke straha: Ne moram da stavljam na probu svoju veru u sukobu s gnusobom poput tebe, sai.

Padre. Još jedan od onih koje je ostavio za sobom.

Roland je razmišljao o kornjačici skrivenoj u platnenoj postavi torbe koju su pronašli na praznom placu, ali nije gubio vreme tražeći je. Da je ovde, odavno bi čuo njen glas. Dozvala bi ga u tišini. Nema je. Ko god da je uzeo tapiseriju s gozbom vampirskih vitezova, najverovatnije je odneo i skoldpadu, ne znajući šta je, ubeđen da se dočepao nečeg čudesnog, što ne pripada ovom svetu. Šteta. Dobro bi mu posiužila.

Revolveraš je krenuo dalje. Klizio je između stolova, s Ojem za petama.

17

Zastao je u kuhinji, dovoljno dugo da se zapita šta su njujorški stražari pomislili kad su videli ovaj rusvaj.

Smeo je da se kladi da nikad nisu videli ništa slično, ne u ovom gradu čistih mašina i sjajnog neona. U ovoj bi se kuhinji Haks, kuvar kog se sećao iz detinjstva, (ispod čijih mrtvih stopala je, nekad davno, u društvu najboljeg prijatelja, namrvio hleba za ptice) osećao kao kod kuće. Kuhinjske vatre su zgasle pre nekoliko nedelja, ali je miris mesa koje se ovde peklo, od vrste poznate kao duga svinjetina, još uvek bio snažan i otužan. U kuhinji je još bilo mnogo zlokobnih tragova (prevrnuti lonac, sa skorelim ostacima hrane na zelenim pločicama, pocrnela krv na ploči šporeta. Roland je zamišljao Džejka koji se pod borbom probija kroz kuhinju. Nije paničio. Ne, ne taj dečak. Umesto toga, zastao je da se raspita za pravac kod kuvarskog pomoćnika.

Kako se zoveš, momak?

Jokabim, to samja, sin Hosov.

Džejk ih je upoznao s tim delom priče, ali Roland nije čuo glas iz sećanja, već glas mrtvaca. I ranije je čuo slične glasove, znao je da ih prepozna.

18

Oj je preuzeo vođstvo, baš kao što je učinio prilikom posiednje posete ovom mestu. Još uvek je osećao blagi, tužni Džejkov miris. Ejk je otišao daleko ispred njih, ali ne preterano daleko, bio je dobar, Ejk je bio dobar, Ejk će čekati i kad kucne čas kad posao koji mu je Ejk poverio bude obavljen - Oj će požuriti da mu se pridruži. Poći će s njim baš kao nekad. Imao je dobar, pouzdan nos. Lako će slediti i mnogo slabiji miris od ovog kad kucne čas. Ejk ga je izbavio od smrti, što i nije bilo tako važno. Ejk ga je izbavio od samoće i stida nakon što je izopšten iz svog teta, što je bilo mnogo važnije.

U meduvremenu je morao da obavi povereni mu posao. Poveo je čoveka Olana put ostave. Tajna vrata stepeništa su zatvorena, ali je čovek Olan strpljivo pipao duž polica punih konzervi i kutija, sve dok ih nije našao i otvorio. Sve je bilo isto kao i pre, poniruće stepenice, slabe sijalice na visokoj tavanici, vlažni i plesnjivi miris. Namirisao je pacove u šupljim zidovima, pacove i druga stvorenja, među kojima su i bube koje je pobio kad je s Ejkom prolazio ovuda. To je bilo slatko ubijanje, rado bi potamanio još koju, kad bi se pokazale. Oj je iz sveg srca navijao da se pojave i navale na njega, ali one to neće učiniti. Plašile su ga se, s punim pravom. Stvorenja njegove vrste odvajkada behu njihovi neprijatelji.

Krenuo je niza stepenice. Čovek Olan išao je iza njega.

19

Prošli su pored napuštenog kioska sa požutelim znacima (NJUJORŠKI SUVENIRI, POSLEDNJA ŠANSA i POSETITE NAS JEDANAESTOG SEPTEMBRA 2001. godine). Roland je, petnaest minuta kasnije, proverio novi sat da bi se uverio u njegovu tačnost. Stigli su do dela hodnika sa mnogo razbijenog stakla na prašnjavaom podu. Roland je podigao Oja da ne bi posekao osetljive šape. Na oba zida video je skrhane ostatke nekakvih staklenih niša. Bacio je pogled iza njih i ugledao ostatke komplikovane mašinerije.

Umalo što nisu stigli Džejka na ovom mestu, zahvaljujući podmukloj misaonoj zamci. Dečak se po ko zna koji put pokazao dovoljno pametnim i hrabrim da savlada i tu prepreku. Preživeoje sva iskušenja izuzev čoveka odveć nemarnog da radi jednostavni posao, upravljanje kočijom po praznom putu, jedio se Roland. Ne treba zaboraviti ni onog ko ga je tamo odveo, njega nikako. Oj je zalajao. Tek tada je shvatio da je, obuzet gnevom na Brajana Smita (i sebe samog), prejako stisnuo jadnička.

„Izvini, Oje", rekao je, pre no što je spustio bambura na pločice.

Oj je kasao napred, ne trudeći se da odgovori. Roland je uskoro naišao na razbacana tela zlikovaca koji su jurili njegovog dečaka iz Diksi Piga. Tu su, utisnuti u prašini drevnog koridora, bili i tragovi koje su on i Edi načinili kad su stigli. Ponovo je čuo glas duha, ovaj put pokojnog vođe nitkova.

Poznajem tvoje ime, na osnovu tvog lica, i tvoje lice na osnovu tvojih usta. Ista su kao usta tvoje majke, s kojimaje meraklijski sisala Džonu Farsonu.

Roland je okrenuo zlikovčevo telo vrhom čizme (humić po imenu Flaeri, otac mu je napunio glavu strahom od zmajeva, revelveraš niti je za to znao... niti ga je za to bilo briga. Zagledao se u mrtvačevo lice, na kom se več uhvatilo nešto budi. Pored njega je ležao tahin, lasičje glave, čiji su poslednje reči bile Proklet da si, u tom slučaju, Čarika. Iza nagomilanih tela ove dvojice i njihovih kolega nalaze se vrata koja će ga zauvek odvesti sa Ključnog sveta.

Pod pretpostavkom da još uvek rade.

Oj je dokasao do njih i seo na prag, pre no što se okrenuo ka Rolandu. Revolveraš je stigao do vrata i naslonio šake na gusto tkanje sablasnog drveta. Duboko u njemu je osetio tihe, obespokojavajuće vibracije. Vrata još rade, ali neće još dugo.

Zatvorio je oči i pomislio na majku, nadnesenu nad njegov krevetac (koliko će još čekati na veći krevet nije znao, ali je taj čas svakako bio veoma blizu). Na njenom licu ogledalo se šarenilo s vitražnog prozora.

Gabrijela Desčejn će kasnije poginuti od ruke koju je sad s mnogo ljubavi i pažnje milovala. Gabrijela Desčejn kći Kendora od Tala, žena Stivenova, majka Rolandova, pesmom ga je uspavljivala i slala u zemlje koje samo deca pohode.

Bebice mila, bebice draga,

Bebice, donesi bobice

šesit, šisit, šasitl

Ne vračaj se dok ne napuniš korpice!

Predoh daleke pute, pomislio je, pritiskajući vrata od sablasnog drveta. Predoh daleke pute i toliko ljudi povredih, povredih ili ubih. Neke spasoh, ali nenamerno, a ne mogadoh spasti dušu svoju, ako sam je uopšte i imao. Ne beše sve uzalud. Evo me na poslednjoj etapi puta. Nadam se da je neču preći sam, da ću uspeti da ubedim Suzanu da pođe sa mnom. Možda sam skupio dovoljno da napunim korpicu.

„Šasit", reče Roland i otvori oči, baš kad su se vrata otvorila. Video je kako Oj hrabro đipa kroz njih.

Oslušnuo je prodorni vrisak praznine izmedu svetova i zakoračio. Vrata su se zalupila za njim. Nije se osvrnuo za sobom.

ČETVRTO POGLAVLJE
FEDIK (DVA POGLEDA)

1

Koliko svetlosti s ove strane!

Fedik je prilikom poslednje posete bio tupo mesto bez senki, ali s dobrim razlogom: to nije bio istinski Fedik, već samo njegova kopija iz Todaša. Mija ga je dobro poznavala i dobro ga se sećala (baš kao što se sećala bedema zamka, koje je često pohodila pre no što je usud, u liku Valtera O'Dima obdario fizičkim telom) pa ga je lako stvorila. Danas je napušteno selo bilo toliko svetlo da se jedva moglo posmatrati (iako ćemo nesumnjivo videti mnogo bolje kad nam se oči na njega priviknu posle tame Zemlje Gromova i hodnika ispod Diksi Piga). Svaka senka je imala jasne konture: kao da su isečene od crnog filca i položene na ogan. Nebo je jetko i plavo bez oblačka, a vazduh leden. Vetar jeca ispod streha praznih zgrada. Bedemi zamka Nesklada tužni su i samoispitivački. Na Fedičkoj stanici je atomska lokomotiva - stari narod je to zvao vrelim pogonom - sa natpisom DUH TOPEKE, zaobljena s obe strane, slična metku. Tanki prozori nalik onima na pilotskoj kabini gotovo su potpuno zamućeni vekovnim dobovanjem pustinjskog peska o stakla. To sad nije bilo važno. Duh Topeke je obavio poslednju vožnju.

Humići od krvi i mesa nisu njime upravljali čak i dok je redovno saobraćao. Lokomotiva je vukla svega tri vagona. Kompozicija je na poslednje putovanje sa stanice Zemlje Gromova krenula sa dvanaest vagona.

Toliko ih je imala i kad je stigla nadomak grada duhova, ali...

Na Suzani je da ispriča tu priču. Čućemo je kad je ispripoveda čoveku kog je nazivala dinhom dok je postojao ka-tet čiji je predvodnik bio. Suzana sedi na istom mestu kao i pre, ispred Džin Papi saluna, nedaleko od hromiranog pastuva kog je Edi nazvao Suzin krstareći tricikl. Sedi na hladnoći, bez džempera koji bi mogla prebaciti preko sebe, ali joj srce kaže da će čekanju uskoro doći kraj. Koli ko se samo nada da srce ne greši, zato što je ovo ukleto mesto. Jecaji vetra je podsećaju na zbunjene krike otete dečice, dovedene ovamo, da bi im se umovi uništili, a tela oskrnavila.

Pored zardale limene barake niz ulicu (Eksperimentalne stanice luka 16, da li je se sećate) stoje sivi kiborški konji. Još par konja se prevrnulo od njene poslednje posete. Neki su nervozno tresli glavama napred-nazad kao da pokušavaju da vide jahače koji dolaze da ih uzjašu. Do toga neće doći, zato što su rušioci pušteni da lutaju, pa nema potrebe za decom koja bi hranila njihove talentovane mozgove.

Vidi ga samo! Konačno stiže ono što je gospa čekala čitavog bogovetnog dana i jučerašnjeg dana, nakon što se oprostila od Teda Bratigana, Dinkija Ernšoua i nekolicine bivših rušilaca (ali ne i od Šimija, on je otišao na čistinu na kraju puta, reci žao mi je). Otvoriše se doganska vrata, propuštajući vitkog muškarca. Prvo je primetila da više ne šepa. Zatim je registrovala nove farmerke i košulju. Lepe stvarčice, ali slaba zaštita od ovdašnje hladnoće. Bili su podjednako nepripremljeni za fedičko zubato sunce. U naručju je držao krznatu životinju, zabačenih ušiju. To je u redu, ali gde je dečak koji ga je obično nosio? Srce joj se ispuni tugom zbog njegovog odsustva. Iznenadenja nije bilo. Znala je da neće doći, baš kao što bi ovaj čovek (taj smotreni čovek) znao da je ona, kojim slučajem, napustila stazu.

Kliznula je sa stolice dočekavši se na ruke i patrljke nogu. Bacila se sa verande na ulicu. Tamo je podigla ruku i mahnula. „Rolande!" povikala je. „Hej, revolverašu! Ovde sam!"

Video je i odmahnuo. Sagnuo se i spustio životinju. Oj je potrčao ka njoj kao mahnit, spuštene glave i ušiju priljubljenih uz lobanju. Trčao je pognut, graciozno manevrišući, kao lasica na vrhu snežnog nanosa.

Skočio je u vazduh, kad je stigao na dve metra od nje (bar dva metra), senka ga je pratila po utabanoj zemlji fedičke ulice. Zgrabila ga je kao što duboki primač hvata dugi pas. Udario je u nju, isteravši joj sav vazduh iz pluća. Pali su na tlo, podižući zamašni oblak prašine. Uprkos tome, prvi dah joj izlete iz grudi u obliku smeha. Smejala se, iako joj je on zdepastim prednjim nogama stajao na grudima i jednako zdepastim zadnjim nogama na stomaku. Lizao joj je obraze, nos i oči podignutih ušiju i razmahana repa.

„Prestani!" povikala je. „Prestani, dušo, ili ćeš me ubiti!"

Prestala je da se smeje kad je čula sopstveni glas, kako izgovara laki prekor upućen Oju. Bambur je sišao sa nje. Seo je, nakrivio glavu i pogledao u prazno plavo nebo. Ispustio je otegnut krik. I da nije unapred znala, iz njega bi saznala sve što je trebalo da zna. Oj je umeo da se izražava i bez reči.

Ustala je, sejuči čestice prašine, baš kad je nečija senka pala preko nje. Podigla je glavu, ali isprva nije mogla videti Rolandovo lice. Jarko sunce je pravilo moćnu koronu oko revolveraševe glave. Njegove crte nestadoše u tami. Videla je da pruža ruke.

Jedan deo nje nije hteo da ih prihvati, i znate šta? Jedan deo nje je hteo da okonča druženje s njim i da ga pusti u Pustare samog samcijatog. Nije važno šta bi Edi poželeo. Nije važno šta bi Džejk, nesumnjivo, poželeo. Ovaj tamni oblik, oivičen sjajnom koronom izvukao je iz krajnje udobnog bivstvovanja (o, da, imala je svojih duhova i bar jednog čovekomrzačkog demona, ali ko ih nema?). Njegovom zaslugom je spoznala ljubav, zatim bol, užas i gubitak. Kad se stvari tako poređaju, izgleda da joj je posle početnog uzleta stalno išlo nizbrdo. Njegova beskrajno talentovana ruka joj je donela tugu. Prašnjavi vitez je došao iz starog sveta u prastarim čizmama sa sejačima smrti na kukovima. Ovo su melodramatične misli, raskošne slike, zbog kojih bi se stara Odeta, zaštitnica Gladnih, i neumorna umiljata mačkica, nesumnjivo nasmejala. Tako bi i bilo da se nije promenila, njegovom zaslugom. Ako je iko imao pravo na melodramatične misli i purpurne slike to je Suzana, kći Danova.

Jedan deo nje hteo bi da ga natera da okrene leđa, da ne završi svoj pohod, da mu slomi duh (samo smrt to može garantovati), da oduzme svetlo što prebiva u njegovim očima i da ga kazni za nepokolebljivu i nenamernu okrutnost. Ali, ka je točak za koji smo svi vezani i kad se on okrene mi se moramo okrenuti s njim, prvo glavama ka raju, a odmah zatim ka paklu, kada nam se čini da mozak gori. Tako da je, umesto da mu okrene leđa...

2

Umesto da mu okrene leđa, što je jedan deo nje hteo, Suzana uhvati Rolanda za ruke. Povukao ju je, ne na noge (pošto ih nije imala, iako je neko vreme koristila pozajmljene) već u naručje. Okrenula je glavu kad je pokušao da je poljubi u obraz i pritisla usne na njegove. Nek shvati da ovo nije polovična stvar, pomislila je, dišući u njega i prihvatajući njegov, izmenjeni dah. Nek shvati da sam s njim, da sam s njim do kraja. Bože pomozi mi, s njim sam do kraja.

3

Pronašla je odeću u fedičkoj prodavnici za dame i gospodu, ali se ona raspadala na prvi dodir. Postala je neupotrebljiva tokom dugog stajanja, usled kombinovanog dejstva moljaca i vremena. Roland je u fedičkom hotelu (TIHE SOBE, UDOBNI KREVETI) pronašao orman sa ćebadima, koja će ih zaštiti od popodnevne studeni. Umotali su se u njih.

Podnevni povetarac je bio dovoljno snažan da odnese najveći deo gotovo nepodnošljivog zadaha.

Suzana je pitala za Džejkovu sudbinu, rešena da se što pre suoči s bolom.

„Opet taj pisac", gorko je prozborila po okončanju pripovesti. Brisala je suze. „Proklet bio."

„Kuk me je izdao... a Džejk nije oklevao." Roland ga je zamalo nazvao dečakom, zato što se naviko da tako misli o Elmerovom sinu, još dok su stizali Valtera. Dobio je drugu šansu i obećao sebi da to više nikad neće uraditi.

„Ne, naravno da nije", rekla je uz osmeh. „Nije taj časio ni časa. Imao je metar petlje, naš Džejk. Da li si se pobrinuo za njega? Da li si uradio sve kako valja? Volela bih da čujem i taj deo."

Nastavio je s pričom, ne preskačući obećanu ružu iz usta Irine Tasenbaum. Klimnula je i rekla: „Volela bih da smo mogli isto učiniti za tvog prijatelja Šimija. Umro je u vozu. Žao mi je, Rolande."

Roland je klimnuo. Želeo je duvan, ali ga nije imao. Imao je oba pištolja i sedam oštrih poslužavnika, to mu je bio gotovo sav prtljag.

„Da li je morao da se napreže, kad ste putovali ovamo? Pretpostavljam da jeste. Znam da bi ga još jedan pokušaj verovatno ubio. Sai Bratigan je to znao, kao i Dinki."

„Nije stradao zbog toga, Rolande, već zbog stopala."

Revolveraš je zbunjeno zurio u nju.

„Posekao se na parče slomljenog stakla tokom borbe za Plavo nebo. Vazduh i prašina na tom mestu su otrovni!" Deta je gotovo ispljunula poslednju reč. Revolveraš je jedva razumeo zbog teškog akcenta.

„Prokleto stopalo se nadulo... prsti su bili ko kobaje... obrazi i grlo su poplaveli, ličili su na velike modrice... dobio je groznicu..." Duboko je udahnula, stiskajući par ćebadi čvršće uz sebe. „Buncao je, ali mu se glava razbistrila pred smrt. Pričao je o tebi i Suzan Delgado. Govorio je s toliko ljubavi i kajanja..."

Reči su potekle posle kraće pauze: „Idemo tamo Rolande, idemo. Ako se ispostavi da tvoja Kula nije vredna truda, zapećemo i preokrenuti situaciju. Načinićemo je vrednom!"

„Idemo", rekao je. „Pronaći ćemo Mračnu Kulu. Ništa nam neće stati na put. Pre no što uđemo u nju izrecitovaćemo njihova imena. Imena svih izgubljenih."

„Tvoj spisak je duži", rekla je, „ali je i moj dovoljno dug."

Roland nije odgovorio na ovu opasku, što se ne može reći za reklamnog robota, koji se prenuo iz dugog sna, možda zahvljujući njihovim glasovima. „Devojke, devojke, devojke!" razdrao se iza leptir vrata na Veselom baru i ašćinici. „Neke su humići, neke su kubići, ali ko još za to mari, ko ih može razlikovati, ko još za to mari, daju, šta god tražite, devojke kažu, vi kažete..." Usledila je pauza, posle koje je reklamni robot urliknuo poslednju reč -„ZADOVOLJSTVO!" - i zaćutao.

„Bogova mu, al' je ovo tužno mesto", rekao je. „Prenoćićemo i zauvek otići odavde."

„Nije tako strašno, sunce je izašlo, to je pravo olakšanje posle Zemlje Gromova. Strašno je hladno!"

Klimnuo je i pitao za ostale.

„Produžili su dalje", rekla je, „iako sam u jednom trenutku pomislila da niko od nas neće nigde stići i da ćemo završiti na dnu ambisa."

Pokazala je na kraj fedičke glavne ulice, nasuprot zidu zamka.

„U vagonima još ima televizora koji rade. Kad smo stigli nadomak grada, na njima se lepo videla oštećena mostovna konstrukcija. Zevala je iznad rupe, praveći jaz od stotinu metara. Možda i širi. Videli smo i šine. Pružale su se preko provalije u jednom komadu. Voz je kočio, ali nedovoljno da bi iskočili.

Skok iz voza bio bi avantura sa smrtonosnim ishodom. Išao je brzinom od osamdesetak kilometara na sat. Jebena skalamerija je počela da krcka i škripi kad smo izašli na ostatke mosta. Ili da kuka i zapomaže, ako ste čitali Džejmsa Tarbera, u šta sumnjam. Voz je puštao svoju muziku. Baš kao Blejn, sećaš li se toga?"

„Jakako."

„Ni ta buka nam nije smetala da čujemo da će ostatak mosta popustiti svakog časa. Voz je počeo da se ljulja levo-desno. Glas, veoma pribran i utešan, reče, 'Prolazimo kroz manje teškoće, molimo vas da ostanete na svojim mestima.' Dinki je držao Ruskinjicu, Dani. Ted me je uhvatio za ruke i rekao, 'Želim da znate, madam, da sam srećan što sam vas upoznao.' Usledio je đavolski snažan trzaj. Na jedvite jade sam ostala u stolici. Izletela bih iz nje, da me Ted nije zadržao. Pomislila sam 'To je to. Gotovi smo. Molim ti se, Bože, da umrem pre no što ono ispod nas zarije zube u mene.' Par sekundi smo išli nazad. Unazad, Rolande! Iz vagona iza lokomotive sam gledala kako se zadnji vagon diže i čula cepanje metala. Zatim je dobri stari Duh Topeke dodao gas. Znam da se svašta priča o starom narodu, znam da su mnogo grešili, ali su pravili mašine s petljom.

„Nedugo potom, osvanuli smo na stanici. Čuli smo utešni glas od malopre. Posavetovao nas je da se osvrnemo oko sebe i pokupimo sve stvari - prtljag, razumeš li, kao da smo na prokletom Pan Amerikenovom avionu koji je upravo aterirao na Edelvajd! Tek na peronu smo videli da je kompozicija kraća za devet vagona. Hvala Bogu što su bili prazni." Bacila je zlokobni (i uplašeni) pogled na donji kraj uli ce. „Nadam se da se ono u ambisu zadavilo njima."

Zatim se oraspoložila.

„Nije sve tako crno. Pri brzini od pet stotina kilometara na sat, ako je verovati ajmo svi rukegore glasu Duha Topeke, njegovo veličanstvo, paukoliki dečak, ostao je daleko za nama, gutajući prašinu."

„Ne bih računao na to", rekao je Roland.

Sumnjičavo je zakolutala očima. „Ne lupaj."

„Ne lupam. Sve u svoje vreme, Mordred će svakako doći na red. Nešto mi govori da to neće biti danas."

„Dobro je."

„Da li si opet silazila ispod Dogana? Kladio bih se da jesi."

Suzana je razrogačila oči. „Zar nije impresivan? Grand Central u poređenju s njim izgleda kao stanica u američkoj palanci. Koliko ti je trebalo da izađeš?"

„Da sam bio sam, još uvek bih iutao tim lavirintom", priznao je Roland. „Oj je pronašao izlaz.

Pretpostavljam da je pratio tvoj miris."

Suzana je razmišljala o ovom. „Možda i jeste. Ipak, mislim da je pratio Džejkov. Da li si naišao na ukrštanje s širim hodnikom sa natpisom SAMO NARANDŽASTE PROPUSNICE, PLAVE PROPUSNICE NEPOŽELJNE?"

Roland je klimnuo, iako mu izbledeli znak na zidu nije mnogo značio. Prepoznao je prolaz kojim su se kretali Vukovi na svojim pohodima, na osnovu dva nepomična siva konja i iskeženoj masci. Video je i mokasinu. Dobro se sećao improvizovane obuće rušilaca od isečene gume. Pripadala je Tedu ili Dinkiju.

Šimi Ruiz je sigurno sahranjen sa svojom obućom.

„Pa", rekao je. „Iskrcali ste se iz voza. Koliko vas je bilo?"

„Petoro, ako ne računam i Šimija", rekla je. „Ja, Ted, Dinki, Dani Rostov i Fred Vortington. Sećaš li se Freda?"

Roland je klimnuo. Čovek u bankarskom odelu.

„Upriličila sam im turu po Doganu", rekla je. „Pokazala sam im onoliko koliko sam mogla. Videli su krevete na kojima su krali mozgove otetoj dečici i onaj na kom je Mija porodila svog monstruma. Pokazala sam im i jednosmerna vrata između Fedika i Diksi Piga, koja još uvek rade, kao i Najdželov stan."

„Ted i njegovi prijatelji zevnuli su od čuda pred rotundom sa mnoštvom vrata, naročito pred vratima što vode u Dalas iz 1963. godine. Tamo gde je ubijen predsednik Kenedi. Dva sprata ispod toga našli smo još jedna vrata. Na tom nivou ima najviše prolaza. Otvarala su se na Fordov teatar, u kom je 1865. godine ubijen predsednik Linkoln. Videli smo i poster za predstavu koja se igrala kad ga je But ustrelio, Rođak iz Amerike. Kakav svet želi da posećuje slična mesta?"

Roland je smatrao da takvih ima kao pleve, ali je zadržao mišljenje za sebe.

„Mesto je veoma staro", rekla je. „I veoma toplo. I jebeno zastrašujuće, ako mene neko pita. Najveći broj mašina je crko. Tamo dole ima barica vode, ulja i bog te pita čega. Neke barice sjaje u mraku. Dinki reče da su možda radioaktivne. Ne želim da mislim na ono što možda raste u mojim kostima ili na kosu koja će mi opasti. Iza nekih vrata smo čuli gnusnu zvonjavu... od koje trnu zubi."

„Zvona Todaša."

„Jašta. Čuli smo i kretanje siuzavih stvorenja iza nekih od njih. Da li sam od tebe ili Mije čula da u tami Todaša prebivaju monstrumi?"

„Verovatno od mene", rekao je. Bogovi znaju da ih i te kako ima.

„U toj pukotini nadomak grada ima svega i svačega. Mija mi je pričala. 'Tamo ima monstruma koji se muvaju, bore, rastu i planiraju bekstvo' Ted, Dinki, Dani i Fred uhvatili su se za ruke. Načinili su ono što je Ted nazvao 'malim dobrim umom'. Osetila sam ga, iako sam bila van kruga. Bilo je to prijatno osećanje, iako je dole zbilja jezivo." Stisnula je ćebad uza se. „Zbilja mi se ne žuri tamo."

„Ipak, jasno ti je da moramo otići u podzemije."

„Duboko ispod zamka postoji prolaz koji izlazi u Neskladu. Pronašao ga je Ted sa prijateljima. Hvatali su stare misli. Ted ih zove sablasnim mislima. Fred je imao kredu u džepu. Obeležio ga je, ali njegovo pronalaženje neće biti lak posao. Predeo ispod Dogana liči na lavirint iz grčke mitologije. Njegovim hodnicima lutalo je čudovište s glavom bika. Pretpostavljam da ćemo ga naći..."

Roland se sagnuo da pomazi Ojevo grubo krzno. „Naći ćemo ga. Ovaj momak će nas povesti tvojim tragom. Je l' tako, Oje?"

„Bilo kako bilo", nastavila je, „Ted i njegovi su dodirnuli umove stvorenja što prebivaju u pukotini nadomak grada. Nisu hteli da ih dodirnu, ali su ih dodirnuli. Ta stvorenja nisu ni za ni protiv Grimiznog Kralja. Ona vode svoju politiku. Razmišljaju.

Raspolažu telepatskim moćima. Bivši rušioci su nas upozorili da već dugo probijaju tunel prema katakombama ispod Eksperimentalne stanice. Nadomak su uspeha. Kad to ućine, moći će da slobodno švrljaju, gde god im je volja."

Roland je kratko razmišljao o novostima, ljuljajući se napred-nazad na izlizanim petama. Nadao se da će Suzana i on biti daleko kad do tog proboja dođe... Možda će nahrupiti pre no što Mordred stigne ovamo, pa će kopile morati da se suoči s njima, ako još uvek bude želeo da ih sledi. Beba Mordred protiv drevnih monstruma iz podzemlja - to je slatka misao.

Konačno je klimanjem glave dao znak Suzani da nastavi.

„Iz nekih hodnika dopirala su zvona Todaša. Ne samo iza vrata, već iz samih hodnika, bez vrata koja bi ih blokirala! Shvataš li šta to znači?"

Shvatao je. Ako krenu pogrešnim prolazom ili ako su Ted i njegovi pogrešili crtajući mapu, Suzana, Oj i on će najverovatnije zauvek nestati, umesto da izadu iza zamka Nesklada.

„Nisu hteli da me ostave dole. Odneli su me do bolnice, pre no što su pošli svojim putem. Bilo mi je davolski drago što nisam morala sama da se vraćam, iako mislim da bih uspela i bez njihove pomoći."

Roland je zagrilio i privukao sebi. „Planirali su da iskoriste vrata kojima su se služili Vukovi?"

„Uh-uh, ona na kraju hodnika s NARANDŽASTIM PROPUSNICAMA. Izaći će tamo gde i Vukovi i pronaći put do reke Vaj i preko nje u Kala Brin Stardžis. Raja Kale će ih prihvatiti, zar ne?"

„Tako je."

„Kad čuju čitavu priču, neće ih... neće ih linčovati ili tako nešto?"

„Siguran sam da neće. Henčik će znati da govore istinu. Zauzeće se za njih, čak i ako niko drugi neće."

„Nadaju se da će preko Pećine vrata stići na američku stranu." Uzdahnula je. „Nadam se da će uspeti, iako gajim ozbiljne sumnje."

Roland se slagao s njom. Ipak, četiri bivša rušioca nisu snaga za potcenjivanje. Ted je bio izuzetno odlučan i dovitljiv čovek. Maniji raspolažu brojnim moćima. To su veliki putnici među svetovima.

Smatrao je da će, pre ili kasnije, Ted i njegovi kompanjoni stići do Amerike. Hteo je da kaže Suzani da će tako biti ako ka bude htela, ali se predomislio. Ka u ovom trenutku nije bila njena omiljena reč. Nije je krivio zbog toga.

„Poslušaj me veoma dobro, Suzana. Da li ti ime Dandelo išta znači?"

Oj je podigao glavu, sjajnih očiju.

Razmišljala je o tome. „Zvuči mi malčice poznato", rekla je, „ali ne mogu reći ništa određeno. Zašto?"

Roland joj je rekao da veruje kako je Edi na samrtnoj postelji dobio neku vizuju stvorenja... mesta... ili osobe, nečeg što se zove Dandelo. Edi je prosledio Džejku, Džejk Oju, a Oj Rolandu.

Suzana se sumnjičavo mrštila. „Vizija je možda predugo putovala. Kao deca smo igrali jednu igru, pokvarene telefone. Jedno dete bi nešto izmislilo, reč ili frazu. Zatim bi je prošaptalo sledećem detetu.

Imao si pravo da je čuješ samo jednom, bez ponavljanja. Svako dete mora da prenese ono što je čulo od onog do sebe i tako ukrug. Do poslednjeg deteta bi stigla sasvim iskrivljena poruka, što bi redovno izazvalo srdačan smeh. Mislim da se nećemo smejati, ako se to i ovaj put desi."

„Pa", rekao je Roland, „bićemo oprezni. Nadam se da sam lepo čuo. Možda je reč besmislena." Nije verovao u to.

„Šta ćemo da radimo s odećom, ako bude još hladnije?" pitala je.

„Napravićemo sami ono što nam treba. Znam kako. Sad imamo prečih briga. Moramo pronaći nešto za jelo. Ako ne nađemo ništa drugo, na raspolaganju nam je Njadželova ostava..."

„Ne želim da silazim ispod Dogana, ako to nije neophodno", rekla je Suzana. „Kuhinja je sigurno blizu bolnice. Morali su da hrane onu jadnu dečicu."

Roland je klimnuo posle kraćeg razmišljanja, to je bila dobra ideja.

„Hajdemo", rekla je. „Ne želim da budem na gornjem spratu tog užasnog mesta kad padne mrak."

4

Na Tartlbek Lejnu, meseca avgusta 2002. godine, Stiven King se pr\1\2udio iz alarmantnog sna o Fediku. Otkucao je „Ne želim da budem na gornjem spratu tog užasnog mesta kad padne mrak." Reči su zaigrale na ekranu kompjutera. Bio je to kraj onog što naziva potpoglavljem, ali to ne znači da je završio s poslom za ovaj dan. To je zavisilo od onog što bude čuo. Ili tačnije, od onog što ne bude čuo. Osluškuje Ves'-Ka Gan, pesmu kornjače. Učinilo mu se da je ponekad slaba, a ponekad jaka i zaglušujuće glasna, muzika prestala. Vratiće se sutra. Dosad je uvek tako bilo.

Odjedanput je pritisnuo dugmad kontrol i S na tastaturi. Kompjuter je odgovorio kratkom zvonjavom, što je značilo da je sve što je uradio tog dana sačuvano. Ustao je, mršteći se zbog bola u kuku. Odšetao je do prozora kancelarije s kog se pruža pogled na prilazni put koji se strmo uzdiže ka lokalnom drumu. Sad retko šeta njime (više ne izlazi na glavni drum, put broj 7). Kuk ga, od jutros, mnogo boli. Dugi mišići u butini gore. Gleda kroz prozor, trljajući kuk.

Rolande, kopilanu, prosledio si mi bol, pomislio je. Muka se spuštala niz desnu nogu kao usijano uže. Zar ne mogu reći Bogo, zar ne mogu reći Bogo-bomba. Na kraju je njemu zapala. Prošlo je tri godine od saobraćajne nesreće koja ga je zamalo koštala života, a bol nije prestajao. Sad je bio manji. Ljudsko telo raspolaže čudesnim potencijalom samoisceljenja (vrelim potencijalom, pomislio je uz osmeh), ali ponekad zna da bude gadno. Retko misli o tome dok piše. Pisanje je neka vrsta odlaska u Todaš. Uvek se ukoči, nakon par sati provedenih u stolici.

Razmišlja o Džejku. Strašno mu je žao zbog Džejkove pogibije. Zna da će čitaoci podivljati posle objavljivanja poslednje knjige. Kako i ne bi? Neki od njih se već dvadeset godina druže s Džejkom Čembersom, gotovo dvostruko duže od dečakovog života. Biće besni, nego kako, ali da li će mu verovati ako napiše da mu je žao koliko i njima i da je iznenađen baš koliko i oni? Ni u ludilu, rekao bi njegov deda. Setio se Mizeri - Eni Vilkis koja Polu Šeldonu kaže da je pompezni ništak zato što se drznuo da eliminiše luckastu, praznoglavu Mizeri Česten. Eni urla da je Pol pisac i da je pisac bog za svoje likove.

Ne mora da ubije nekog od njih ako to ne želi.

Ali on nije bog. Bar ne u ovom slučaju. Prokleto dobro zna da Džejk Čembers nije prisustvovao njegovoj nesreći, kao ni Roland Desčejn, uostalom. Ali je i te kako svestan da pesma koju sluša dok sedi za skupocenom mekintoš pisaćom mašinom postaje Džejkova pesma smrti. Izgubio bi dodir sa Ves'-Ka Ganom, ako bi to zanemario, a to ne sme učiniti. Ne, ako želi da završi posao do kraja. Ta pesma je jedina nit. To je trag od mrvica hleba koji mora pratiti ako želi da ikad izmili iz zbunjujuće šume od zapleta koju je sam posadio, i...

Siguran si da sije posadio?

Pa... nisam. Uistinu nije. Vreme je za čike u belim mantilima.

Da li si u potpunosti siguran da Džejk tog dana nije bio tamo? Ako ćemo pravo, koliko se sećaš same nesreće?

Sećanja su veoma oskudna. Seća se prednjeg dela kombija Brajana Smita na horizontu. Ne vozi po asfaltu, kako bi trebalo, već pored puta. Seća se Smita koji sedi na kamenom zidu i odozgo gleda na njega. Kaže mu kako je prebio nogu na šest mesta, najmanje, možda i svih sedam. Između ta dva događaja, kombija i zidića, film sećanja kao da je izgoreo u crvenom plamenu.

Gotovo crvenom.

Ponekad noću, kad se probudi iz snova kojih se ne seća...

Ponekad... pa...

„Ponekad čujem glasove", kaže. „Zašto to ne kažeš?"

„Upravo sam to učinio."

Čuo je kuckanje noktiju u hodniku. Marlou je gurnuo dugu njušku u kancelariju. To je velški korgi, kratkih nogu i velikih ušiju. Prilično je mator, opterećen sopstvenim tegobama i bolovima, da i ne spominjemo oko, izjedeno rakom prošle godine. Veterinar je procenio da se od toga neće oporaviti. Očigledno da se prevario. Dobar je to momak. Žilav je to momak. Podigao je glavu, zbog prirodne, niske perspektive, da bi odmerio pisca s iskrenim, prijateljskim osmejkom. Kao da je hteo da kaže Kako je, stari moj? Da li si upecao neku dobru reč danas? Kako si?

„Dobro mi ide", rekao je Marlou. „Borim se. Šta ti radiš?"

Marlou (ponegde znan i kao Majstor laveža) odgovori ljuljanjem reumatične pozadine.

„Opet ti." Eto šta sam mu rekao. Pitao me je, „Da li me se sećaš?" Ili je rekao „Sećaš li me se?" Rekao sam mu da sam zedan. Rekao tnije da mu je žao i da nema ništa za piće. Nazvao sam ga lažovom i to s punim pravom, zato što mu nije bilo žao. Nimalo. Nije davao nipetpara za moju žedzato što je Džejk poginuo. Pokušavao je da to menipripiše, da mene okrivi...

„Ništa od toga se nije dogodilo", rekao je King, gledajući kako Marlou ljulja ka kuhinji, gde će proveriti stanje u hranilici pre no što odrema, jednu od sve dužih partija sna. U kući nema nikog izuzev njih dvojice. U takvim okolnostima često priča sam sa sobom. „Hoću reći, znaš to, zar ne? Znaš da se ništa od toga nije dogodilo?"

Pretpostavlja da je tako bilo, ali je Džejk umro na tako čudnovat način. Dečko je prisutan u svim razradama. To ne treba da čudi, zato što je očekivao da će stići do samog kraja. Istu sudbinu je, ako ćemo pravo, namenio i ostalima. Naravno, nijedna priča izuzev loše, one koja počinje smrtnim ishodom, nije u potpunosti pod piščevom kontrolom. Ali se ova otela kontroli preko svake mere. Ponekad mu se čini da posmatra stvarne događaje ili sluša pesmu umesto da piše izmišljenu priču.

Odlučio je da spremi sendvič od kikiriki putera i džema za ručak i da bar na jedan dan zaboravi na prokletu stvar. Noćas će ići u bioskop. Gledaće novi film Klinta Istvuda, Krvavi posao. Drago mu je što ide negde, što nešto radi. Sutra će sesti za radni sto, pa će nešto iz filma možda naći put do knjige. Za početak, Roland dosta duguje Klintu Istvudu, Čoveku bez imena Serđa Leonea.

I... mi o knjigama...

Na stolu za kafu je jedna koja je jutros pristigla pod oznakom hitno iz kancelarije u Bangoru: Sabrana poetska dela Roberta Brauninga. Tu je i „Čajld Roland Mračnoj Kuli stiže", narativna poema, ugrađena u temelje Kingove duge (i zamorne) pripovesti. Iznenada mu je sinula ideja. Na licu mu je osvanuo izraz jako blizak srdačnom osmehu. Marlov prijateljski osmeh se proširio, kao da mu čita misli (verovatno to i čini, King je oduvek sumnjao da su psi skorašnje izbeglice iz velike znam kako tije zemlje Empatike).

„Jedno mesto za poemu, staro momče", reče King i baci knjigu na stočić za kafu. Debela knjiga je aterirala uz zaglušujući tresak. „Jedno mesto i samo jedno mesto." Zavalio se dublje u stolicu i sklopio oči. Presedeću ovde par minuta, pomislio je. Znao je da se zavarava, znao je da će sigurno zaspati. Tako je i bilo.

ČETVRTI DEO
BELE ZEMLJE EMPATIKE DANDELO

PRVO POGLAVLJE
STVORENJE POD ZAMKOM

1

Našli su poveću kuhinju i pripadajuću ostavu u prizemlju Eksperimentalne stanice luka 16. Bila je nedaleko od bolnice, baš kao što su i pretpostavili. Pronašli su još nešto, kancelariju saija Ričarda P.

Sajra, nekadašnjeg glavnog operativca Grimiznog Kralja, a sadašnjeg putnika po čistini na kraju puta, zahvaljujući brzoj desnici Suzane Din. Nasred Sajrovog stola behu njihova četiri, čudesno sadržajna dosijea. Uništili su ih aparatom za sečenje papira. U njima je bilo dosta fotografija Edija i Džejka. Nisu ih mogli gledati. Uspomene ponekad ujedaju za srce.

Na zidu Sajrove kancelarije pronađoše dva uramljena ulja na platnu. Jedno je prikazivalo snažnog i zgodnog dečaka. Smešio se bez košulje, bos, ćubaste kose, u farmerkama, sa futrolom ispod pazuha.

Reklo bi se da je Džejkovih godina. Slika je odisala ne baš prijatnom senzualnošću. Suzana je imala utisak da slikar, sai Sajr, ili možda obojica, pripadaju bandi sa Lavander hila, kako su ponekad zvali homoseksualce u Vilidžu. Dečak je imao tamnu kosu, plave oči i rumene usne. Imao je bledi ožiljak na slabinama i beleg na levoj peti, grimizan koliko i pune usne. Leš snežnobelog konja prostro se ispred njega. Na iskeženim zubima bilo je krvi. Dečakovo upečatljivo levo stopalo odmaralo se na konjskim slabinama. Iskrivio je usne u trijumfalnom osmehu.

„To je Lamrei, konj Artura Elda", rekao je Roland. „Njegova slika je krasila bojne stegove Gileada. To je bio sigul Unutrašnjeg sveta."

„Grimizni Kralj pobeduje, ako je suditi po ovoj slici?" pitala ga je. „On ili Mordred, njegov sin?"

Roland je podigao obrve. „Nekada davno ljudi Grimiznog Kralja, zahvaljujući Džonu Farsonu, zagospodariše zemljama Unutrašnjeg sveta."

Stephen King rekao je. Zatim se nasmejao. Sunčani osmeh je toliko odudarao od revolveraševog uobičajenog izraza da bi se Suzani od njega uvek zavrtelo u glavi. „Ali, ja mislim da smo dobili odsudnu bitku, jedinu koja je važna. Slika je samo prikaz nečije neostvarene ambicije." Potom je, sa divljom energijom, slomio staklo i iščupao platno iz rama, pokidavši ga po sredini. Zaustavila ga je pre no što ga je iskidao na komadiće, što je neosporno nameravao da uradi, i pokazala na dno slike, na neupadljivi potpis umetnika, izveden kaligrafskim rukopisom: Patrik Danvil.

Na drugoj slici bio je prikaz Mračne Kule, prljavog sivocrnog cilindra usmerenog ka nebu. Uzdizao se na kraju Kan'-Ka No Reja, polja ruža. Kula je u njihovim snovima bila viša od najvišeg oblakodera u Njujorku (za Suzanu je to bio Empajer stejt bilding). Na slici nije bila viša od dvesta metara, ali je to nije lišilo snene veličanstvenosti. Uski prozori dizali su se u spirali oko građevine, baš kao u snovima. Na vrhu je bio šareni balkonski prozor. Roland je znao da svaka boja odgovara posebnom Čarobnjakovom staklu. Na obodu je bila ružičasta boja kugle koja je izvesno vreme provela pod starateljstvom izvesne veštice Ree.

Središnjim prostorom dominiralo je smrtonosno crnilo Crne trinaestice.

„Idem u sobu iza šarenog stakla", rekao je Roland, kuckajući po staklu iznad slike. „To će biti kraj moje potrage." Govorio je tiho i sa strahopoštovanjem. „Ova slika nije rezultat snovidenja, Suzana. Čini mi se da osećam teksturu svake cigle. Slažeš li se sa mnom?"

„Slažem se." Ništa drugo nije mogla reći. Slika na zidu pokojnog Ričarda Sajra ostavila je bez daha.

Najednom je sve bilo moguće. Kraj pohoda joj je dosiovce bio pred nosom.

„Slikar je sigurno obišao Kulu", razmišljao je Roland. „Postavio je platno posred ruža."

„Patrik Danvil", rekla je. „Potpis je isti kao na slici Mordreda i mrtvog konja, je l' vidiš?"

„Vidim veoma dobro."

„Vidiš li stazu izmedu ruža što vodi do stepenica u podnožju kule?"

„Da. Ne sumnjam da ima tačno devetnaest stepenica. Šasit. A oblici iznad nje..." .

I ona ih je zapazila. Pravili su neku vrstu vrdoga, pre no što bi se otisnuli od Kule ka Mestu kornjače, na drugom kraju Zraka kog su dotad sledili. Zapazila je još nešto, balkone sa ogradom od kovanog gvožda, na svakih petnaestak metara valjkaste gradevine. Ograda bi dopirala odraslom čoveku do pasa.

Na drugom nivou opazi jednu crvenu i tri majušne bele mrlje. Beše to lice, premaleno da bi se razaznalo, i dve visoko uzdignute ruke.

„Da li je to Grimizni Kralj?" pitala ga je, pokazujući na neobične mrlje. Nije se usuđivala da prisloni vrh prsta na staklo iznad majušne prilike. Kao da strepi da će ista oživeti, ščepati je i uvući u dvodimenzionalni prostor slike.

„Jeste", rekao je Roland. „Zatvoren je nadomak jedine stvari koju je ikada želeo."

„U tom slučaju, možda možemo da prođemo stepenicama pored njega. U prolazu bi ga mogli počastiti svežim kupinama." Roland očigledno nije shvatao šta želi da kaže. Proturala je jezik između usana i izvela demonstraciju.

Revolveraš joj je odgovorio bledim i odsutnim osmehom. „Mislim da neće biti tako lako", rekao je.

Suzana je uzdahnula. „Pravo da ti kažem, ni ja."

Našli su ono što su tražili i još više od toga, ako ćemo pošteno, ali nisu žurili. Nije im se išlo iz Sajrove kancelarije. Slika ih je opčinila. Suzana je pitala Rolanda da li bi hteo da je ponese. Lako bi je isekli iz rama nožem za otvaranje pisama sa Sajrovog stola i još lakše spakovali. Roland je odmahnuo glavom posle kraćeg razmišljanja. Slika je zračila zlokobnom aurom, kadrom da privuče neželjenu pažnju, kao što svetlost privlači leptire. Ako se to ne bi desilo, plašio se da ne provedu previše vremena u posmatranju platna. Slika bi ih mogla odvratiti od glavnog zadatka, a možda i nešto gore. Plašio se da ih ne hipnotiše.

Moglo bi se ispostaviti, da je to samo još jedna misaona zamka, pomislio je. Kao Insomnija.

„Ostavićemo je ovde", rekao je. „Uskoro, za nekoliko meseci, možda i za nekoliko nedelja, gledaćemo original."

„Siguran si?" prozborila je tihim glasom. „Rolande, da li si siguran?"

„Jesam."

„Da li to važi za sve troje ili ćemo Oj i ja ispustiti dušu, da bi ti prokrčili put do Kule? Naposletku, krenuo si sam samcijat, zar ne? Možda ćeš pohod okončati, onako kako si ga i počeo. Zar to nije piščeva želja?"

„Možda je, ali to ne znači da će se i ostvariti", rekao je Roland. „Stiven King nije voda, Suzana. On je samo cev kroz koju ona protiče."

„Shvatam šta hoćeš da kažeš, ali ne mogu da ti verujem u potpunosti."

Ni Roland nije bio u potpunosti siguran. Htede da je podseti da je na pohod krenuo s Kutbertom i Alejnom, u Mehisu. Kad su po drugi put krenuli, ovaj put iz Gileada, pridružio im se i Džejmi de Kari, pa se trio preobrazio u kvartet. Predomislio se, zato što je pohod istinski započeo na Jerihonskom brdu, odakle je pošao sam.

„Krenuo sam sam samcijat, ali neću tako završiti", rekao je. Kretala se samostalno na kancelarijskoj stolici s točkićima, uz priličan trud, sve dok je nije izvukao iz nje i posadio na kuk, onaj koji je nedavno prestao da ga boli. „Oj i ti ćete biti pored mene kad se uspnem stepenicama i uđem na vrata. Bićete sa mnom kad se uhvatim u koštac sa zlim malim goblinom i kad udem u sobu na vrhu."

Suzana nije ništa rekla, iako joj je revolveraševa izjava zazvučala kao laž. Ni on nije drugačije mislio.

2

Poneli su konzerviranu hranu, tiganjče, dva lonca, dva tanjira i dva pribora za jelo iz fedičkog hotela. Roland je prtljagu pridodao baterijsku lampu (iako je odavala slabašnu svetlost; očigledno je crpla poslednje atome energije iz drevnih baterija), mesarski nož i zgodnu sekiricu s gumenom drškom. Suzana je pronašla par mrežastih torbi za nošenje prtljaga. Pronašla je i tri konzerve želatinaste supstance na najvišoj polici bolničke kuhinje.

„To je sterno", odgovorila je na revolveraševo pitanje. „Odlična stvar. Lako se pali, a sporo gori, plavičastim plamenom, dovoljno toplim da se na njemu kuva."

„Hteo sam da zapalim vatricu iza hotela", rekao je. „Siguran sam da to mogu učiniti i bez te smrdljive supstance." Prokomentarisao je s trunkom prezira.

„Pretpostavljam da možeš i bez nje. Ali bi se mogla pokazati korisnom."

„Kako?"

„Ne znam, ali..." Slegnula je ramenima.

Na putu do izlaznih vrata prođoše pored nečega što je ličilo na spremište čistača, prepuno drangulija.

Suzani je bilo preko glave Dogana. Htela je da što pre izađu, ali je Roland insistirao da ga pretraže. Nije obraćao pažnju na metle, kante i sredstva za čišćenje. Zanimali su ga kanapi i trake u uglu. Suzana je na osnovu gomile daščica ispod njih zaključila da je sav taj materijal nekad bio deo improvizovane skele.

Srce joj je sišlo u pete, kad je shvatila zašto se zanima za užad i opute. Sve se vraća na početak.

„Mislila sam da sam se zauvek rešila te bede", gnevno je procedila, sa dosta Dete u glasu.

„Bojim se da nema drugog načina", rekao je Roland. „Nadam se da još mogu da nosim tvoju težinu."

„Da li je taj podzemni prolaz jedini put do tamo? Siguran si u to?"

„Pretpostavljam da postoji put kroz zamak" počeo je, ali je Suzana već odmahnula glavom.

„Ne zaboravi da sam stajala na bedemima zamka s Mijom. Od Nesklada ga deli ambis dubok najmanje sto pedeset metara. Verovatno i više. Nekad su do dna vodile stepenice, ali su odavno propale."

„U tom slučaju, zreli smo za prolaz", rekao je, „prolaz je zreo za nas. Možda ćemo na drugoj strani naći neko prevozno sredstvo za tebe, u nekom gradu ili selu."

Suzana je opet odmahnula glavom. „Mislim da stojimo na ivici civilizacije, Rolande. Predlažem da se natrontamo što bolje možemo, zato što će s one strane biti hladno."

Ispostavilo se da vlada oskudica odeće, što na svu sreću nije važilo za hranu. Nikom nije palo na pamet da uskladišti par džempera i neku jaknu postavljenu vunom u vakuumiranim konzervama. Pronašli su ćebad, propalu još na skladišnim policama. Od njih neće imati velike vajde.

„Dala bih sve što imam", rekla je slabašnim glasom, „da što pre odem odavde."

3

Suzana je u Central parku. Hladnoje, tako da može videti svoj dah. Nebo iznad nje je skroz belo, s kraja na kraj skraćenog horizonta. To je snežno nebo. Gleda dole, na polarnog medveda (valja se po stenovitom ostrvu, njemu hladnoća ne smeta.) U tom času oseti nečije ruke oko pojasa i vrele usne na hladnom obrazu. Okrenula se i našla pred Edijem i Džejkom. Nosili su gotovo identične osmehe i crvene kape. Na Edijevoj je pisalo SREĆAN, a na Džejkovoj BOŽIĆ. Zaustila je da im kaže „Momci ne možete biti ovde, mrtvi ste", ali nije stigla. S golemim, fantastičnim olakšanjem shvatila je da je to samo san. Zaista, otkud joj ideja. Ne postoje bamburi, životinje koje govore. Nema ni tahina, stvorenja s telom čoveka i glavama životinja, niti mesta kao što su Fedik ili zamak Nesklada.

Prvo i prvo, nema revolveraša. Njen šofer Endru je imao pravo, Džon Kenedi je bio poslednji od te vrste.

„Doneo sam ti toplu čokoladu", rekao je Edi. Pružao joj je čašicu savršene tople čokolade, mit schlag na vrhu, poprskane ljuspicama badema. Divna aroma golica je po nozdrvama. Prihvata ponudenu čašu.

Toplina joj oživljava prste, dok se snežne pahulje tope na rukavicama. Pade joj na pamet kako je divno biti živ u starom dobrom Njujorku. Kako je divno što je stvarnost baš ovakva, što su zajedno leta gospodnjeg...

Kog leta gospodnjeg?

Namrštila se. Ovoje ozbiljno pitanje, zar ne? Ne treba smetnuti s uma da je Edi čovek osamdesetih, a da je ona napustila svet 1964. godine (ili to beše 1965.). Što se Džejka, Džejka Čembersa sa natpisom BOŽIČ na kapi tiče, zar on nije dete sedamdesetih? Ako njih troje predstavljaju tri decenije drugog dela dvadesetog veka, šta im je zajedničko? Kojaje ovo godina?

„DEVETNAESTA", začuo se bestelesni glas (možda je to glas velikog izgubljenog junaka, Banga Tvora), „ovo je DEVETNAESTA, ovo je ŠASIT. Svi tvoji prijatelji su mrtvi."

Svet je sa svakom rečju postajao sve nestvarniji. Edi i Džejk postadoše providni. Pogledala je dole na polarnog medveda. Ležao je mrtav na stenovitom ostrvu, šapa izvrnutih uvis. Bledeo je i divni miris tople čokolade. Ustupio je mesto buđavom zadahu starog maltera i drevnog drveta. Beše to miris hotelske sobe u kojoj niko godinama nije spavao.

Ne, zavapio je njen um. Ne, hoću Central park, hoću gospodina SREĆAN i gospodina BOŽIĆ. Hoću miris tople čokolade i retke decembarske pahulje. Dosta mi je Fedika, Unutrašnjeg sveta, Srednjeg sveta i Kraja sveta. Hoću Moj svet. Baš me briga za Mračnu Kulu.

Edijeve i Džejkove usne kretale su se u savršenom skladu, kao da pevaju nečujnu pesmu, ali to ne beše pesma. Trenutak pre no što se san raspršio, pročita sledeče reči s njihovih usana.

4

Čuvaj se Dandela."

Probudila se s tim rečima na usnama. Drhtala je pod ranim svetlom, nagoveštajem zore. Bar je onaj deo s gledanjem sopstvenog daha bio tačan. Obrisala je vlagu s obraza. Nije bilo dovoljno hladno da se suze zalede na obrazima, ali nije mnogo falilo.

Ogledala se po turobnoj sobi u fedičkom hotelu. Iz sveg srca želela je da san o Central parku bude istinit.

Kao prvo, morala je da spava na podu. Krevet nije bio ništa drugo do sldulptura od rđe gotova da se raspadne na prvi dodir. Leđa su joj se ukočila. Kao drugo, od ćebadi ispod i oko nje, tokom noći ostadoše samo krpice. Vazduh je bio pun trunja. Otpaci od ćebadi golicali su je u nosu, oblažući joj unutrašnjost grla. Osećala se kao žrtva najgore prehlade na svetu. Kad već govorimo o hladnoći, drhtala je.

Morala je da piški, što zahteva povlačenje po hodniku na patrljcima i utrnulim rukama.

Ništa od toga nije jutros tištilo Suzanu Odetu Holms Din, je l' jasno? Mučilo je što se upravo probudila iz divnog sna u svetu (ovoje DEVETNAEST, svi tvoji prijatelji su mrtvi) u kom je bila tako usamljena, da se teturala na ivici ludila. Mučilo je što mesto na kom se razdanjivalo nije nužno istok. Problem je što je umorna, tužna, nostalgična, depresivna i pritisnuta čemernom tugom.

Problem je što se u praskozorje, u muzejskoj hotelskoj sobi iz doba Divljeg zapada, okružena vazduhom punim otpadaka iz ćebadi, osećala do kraja isceđenom i izmoždenom. Stremila je povratku u san.

Želela je Edija.

„Vidim da si i ti ustala", oglasi se neko iza nje. Okrenula se tako brzo da joj se oštra cepka zabila u dlan.

Revolveraš je stajao naslonjen na vrata između sobe i hodnika. Upleo je opute u njoj tako poznat am.

Prebacio ga je preko levog ramena. Sa desnog je visila kožna torba puna preostalih oriza. Oj je sedeo pored Rolandovih nogu i turobno gledao u nju.

„Prestrašio si me na smrt, sai Desčejne", rekla je.

„Plakala si."

„Ne vidim šta ti, jebeno, imaš s tim."

„Biće ti bolje kad napustimo ovo mesto", rekao je. „Fedik je posednut."

Znala je šta misli. Vetar je divlje zavijao u pomrčini. Vrištao je ispod streha hotela i obližnjeg saluna, podsećajući Suzanu na vriske otete dečice, izgubljene u vremenu i prostoru bez trunke nade da će ikad pronaći put kući.

„U redu, ali Rolande - hoću da mi nešto obećaš pre no što predemo ulicu i zađemo u Dogan."

„Kakvo obećanje tražiš?"

„Ako ti se učini da će nas se nešto dočepati - neki monstrum ispuzao iz đavoljeg dupeta ili nešto iz oblasti između ovog sveta i Todaša - prosviraj mi metak kroz glavu, pre no što se to desi. Što se tebe tiče, radi kako znaš, ali... šta? Zašto ga vadiš?" Mislila je na njegov revolver.

„Zato što mi u poslednje vreme ne trebaju dva, već samo jedan i zato što ne želim da te ubijem. Ako se pak rešiš da to sama učiniš..."

„Rolande, neprestano me iznenađuješ svojim nazorima", rekla je i prihvatila revolver. Drugom rukom pokazala je amove. „Što se toga tiče, mora da si blesav kad misliš da ću se u to uvući, pre no što me nužda ne natera."

Tanki osmejak mu zaigra na usnama. „Bolje je putovati u paru, zar ne?"

Uzdahnula je i klimnula glavom. „Možda malčice, ali daleko od savršenstva. Hajde, momčino. Vreme je da brišemo odavde. Dupe mi se preobrazilo u ledenu kocku, a zadah mi rastura sinuse."

5

Položio je u kancelarijsku stolicu na točkiče kad su ušli u Dogan. Gurao je sve do prvih stepenica. Suzana je nosila prtljag i torbu s orizama u krilu. Revolveraš gurnu stolicu preko prvog basamaka. Stajao je sa Suzanom na kuku. Slušali su prodorni eho lomatanje stolice po dugačkim stepenicama.

„Toliko, što se stolice tiče", rekla je kad je buka konačno minula. „Možda bi bilo bolje da si je ostavio ovde, sumnjam da će nam posle pada niz stepenice biti od velike koristi."

„Videćemo", rekao je Roland i krenuo niza stepenice. „Možda ćeš se izenaditi."

„Oboje znamo da će se ta stvar zakotrljati, al na kukovo leto", rekla je Deta. Oj ispustio kratki, oštri lavež kao da hoće da kaže U pravu si.

6

Stolica je preživela pogibeljni silazak niza stepenice. Ne jedan, već dva.

Kad se Roland sagnuo da prouči nesrećnu stolicu posle silaska niz treće (i izuzetno dugo) stepenište, vide da je jedan točkić popustio. Stolica je sad već malčice podsećala na napuštena invalidska kolica, napuštena pored izvesne staze ka planinama, posle bitke s Vukovima na Istočnom drumu.

„Evo, šta sam ti rekla?" brecnula se i zacerekala. „Čini mi se da je vreme da te upregnem, Rolande!"

Zagledao se u nju. „Možeš li da je oteraš?"

Preneraženo ga je pogledala. Ponovila je revolveraševe reči u glavi i pocrvenela. „Mogu", rekla je čudesno tihim glasom. „Izvini, Rolande."

Podigao je i vezao u am. Nastavili su dalje. Suzani je bilo drago što ostavljaju Fedik za sobom, uprkos gnusnom Doganu, uprkos jezivom podzemnom lavirintu. To je značilo da za sobom ostavljaju i Lud, Kale, Zemlju Gromova, Algul Sjento, Njujork i zapadni Mejn, takođe. Ispred njih je bio zamak Grimiznog Kralja.

Nešto joj je govorilo da ne treba suviše da brine zbog toga i da je njegov najmoćniji stanar poblesavio, digao sidro i otperjao u pravcu Mračne Kule.

Banalnosti su iščezavale. Približavali su se kraju dugog putovanja. Imali su sve manje razloga za brigu. To je bilo dobro. Šta ako padne na putu ispunjenja Rolandove opsesije? Pa, ako je na drugoj strani postojanja (u šta je, u odraslom dobu, ugiavnom verovala) čeka isključivo tama, onda ništa nije izgubljeno, izuzev ako ne dopadne tami Todaša, mesta krcatog gmizavim monstrumima. Hej! Možda postoji život posle smrti, raj, reinkarnacija, možda čak i uskrsnuće na čistini na kraju puta. Poslednja ideja joj se naročito dopala. Videla je trista čuda, neće joj biti teško da poveruje u još jedno. Možda je Edi i Džejk tamo čekaju, lepo natrontani, s retkim zimskim pahuljama na obrvama. Gospodin SREĆAN i gospodin BOŽIĆ ponudiće joj toplu čokoladu. Mit schlag.

Topla čokolada u Central parku! Šta je Mračna Kula u poredenju s tim?

7

Prošli su preko rotunde sa vratima što vode na sve strane. Stigli su do širokog prolaza s natpisom na zidu SAMO NARANDŽASTE PROPUSNICE, PLAVE PROPUSNICE NISU DOVOLJNE. Uskoro su, pod oskudnom svetlošću malobrojnih ispravnih fluorescentnih cevi (i pored zaboravljene gumene mokasine), videli natpis na zidu od cigala i skrenuli s puta da ga pročitaju.

Rolande, Suzana, krenuli smo svojim pute!

Poželite nam sreću.

Nek sreća i vas prati!

Nek vas Bog blagoslovi!

Nećemo vas zaboraviti!

Potpisali su se ispod poruke, imenom i prezimenom: Fred Vortington, Dani Rostov, Ted Bratigan i Dinki Ernšou. Ispod imena su opazili još dva reda, ispisana drugačijim rukopisom. Suzana je pomislila da je u pitanju Tedov. Pročitala ga je i osetila peckanje suza u očima:

Krenuli smo u potragu za drugim svetom

Želimo da i vi nađete jedan.

„Bog ih blagoslovio", muklo procedi Suzana. „Molim se da ih voli i čuva."

„Čuva", čuli su tihi i prilično stidljivi glas pokraj Rolandovih nogu. Pogledali su dole.

„Rešio si da progovoriš, dušice?" pitala je Suzana, ali je Oj ostao nem. Ćutaće sledećih nekoliko nedelja.

8

Dvaput su se izgubili. Oj je jednom pronašao put kroz lavirint tunela i prolaza. Iz nekih je duvala slaba promaja, dok su iz drugih dopirali mnogobrojni, preteći, bliži ili dalji zvuci. Drugi put ih je izbavila Suzana. Opazila je odbačeni omot Daninog omiljenog slatkiša maunds čokoladica. U Alguiu nije falilo slatkiša. Devojka je ponela pregršt čokoladica sa sobom. „I ništa od preobuke", prokomentarisala je Suzana smejući se i odmahujući glavom.) Jedanput su čuli neprijatni zvuk žvakanja, ispred drevnih vrata od gvozdenog drveta, koja su Rolanda podsećala na one na plaži.

Suzana je pokušala da zamisli ono što pravi takvu buku. Na pamet joj nije palo ništa izuzev diva razjapljenih usta punih žutih, prljavih očnjaka. Na vratima je bio nerazgovetni simbol. Budio je nelagodnost u posmatraču.

„Znaš li šta tu piše?" pitala je Rolanda. Revolveraš je samo odmahnuo glavom iako je tečno govorio pola tuceta stranih jezika i poznavao mnogo veći broj. Pade joj na pamet da bi onaj ko zna značenje simbola osetio neodoljiv poriv da ih glasno pročita. Morao bi da ih pročita. Vrata bi se otvorila. Da li bi hteo da pobegne, kad bi video žvakača s druge strane vrata? Verovatno. Da li bi bio u stanju da to izvede?

Verovatno ne bi.

Prošli su pored vrata i nedugo potom stigli do još jednog, kraćeg stepeništa. „Mislim da sam previdela ova, kad smo juće razgovarali, ali ih se sad sećam", rekla je i pokazala na tragove u prašini. „Vidi, evo naših tragova. Fred me je nosio dole, a Dinki kad smo se peli. Skoro smo stigli, Rolande, sigurna sam."

Ponovo se izgubila u zbrci različitih hodnika na podnožju stepeništa. Oj im je pomogao. Jurnuo je duž mračnog prolaza nalik tunelu, niske tavanice. Revolveraš je morao da ga sledi pognute glave, sa Suzanom o vratu.

„Ne znam..." počela je Suzana, baš kad ih je Oj poveo u svetliji koridor (svetliji u poređenju s prethodnim; polovina fluorescentih svetiljki je zgaslo, a veliki broj pločica otpao je sa zidova, otkrivajući tamnu, vlažnu zemlju). Bambur je seo dole, zbunjen obiljem tragova. Zagledao se u njih, kao da želi da kaže, Da li ste ovo tražili?

„Jašta", relda je, s vidnim olakšanjem. „U redu. Vidi ovamo, sve je baš kao što sam ti rekla da će biti."

Pokazala je na vrata s natpisom FORDOV TEATAR, 1865. PRISUSTVUJTE LINKOLNOVOM UBISTVU. Pored njih bio je staklom pokriveni poster za Američkog rođaka. Izgledao je kao da je juče odštampan. „Naše odredište je malo dalje. Dva skretanja levo, a zatim desno -čini mi se. Bilo kako bilo, poznaću to mesto kad stignemo do njega."

Roland je pokazao mnogo strpljenja. Po glavi mu se motala gnusna ideja, koju nije hteo da podeli sa Suzanom: da je lavirint tunela i koridora promenljiv, baš kao i strane sveta na kompasima u oblastima o kojim su već mislili kao o „svetu iznad". Ako je u pravu, u grdnoj su nevolji.

U podzemlju je uilo toplo. Ubrzo ih je oblio znoj. Oj je neprestano i teško dahtao, kao slabi motor pod opterećenjem. To mu nije smetalo da bodro kaska pored revolveraševe leve noge. Na podu nije bilo prašine. S njom su nestali i tragovi koje su ponekad viđali. Buka s druge strane vrata se pojačala. Nešto je lupilo o neka vrata, dok su prolazili pokraj njih, tako snažno da su se zaljujaju u okviru. Oj je zalajao, priljubivši uši uz lobanju. Suzani se oteo vrisak.

„Polagačke", rekao je Roland. „Ne može ovamo. Nijedno od tih stvorenja ne može da se probije."

„Da li si siguran?"

„Jesam", odlučno je odgovorio revolveraš. Ustinu nije bio, ni najmanje. Setio se Edijeve uzrečice: A jedan poziv menja sve.

Obilazili su barice. Naročito su pazili da ne dodirnu svetleća podzemna jezerca. Svetlela su zbog radijacije ili veštičjeg svetla. Prošli su pored slomljene cevi. Puštala je mlitave pramenove zelenkaste pare. Suzana je predložila da zadrže vazduh dok je ne ostave daleko za sobom. Roland je to pozdravio kao izuzetno dobru ideju.

Zamolila ga je da stane posle trideset-četrdeset metara. „Ne znam, Rolande", rekla je. Čuo" je kako se bori da savlada paniku. „Mislila sam da smo nadomak cilju kad smo stigli do Linkolnovih vrata, ali ovo... ovo ovde..." Glas joj je zadrhtao. Osetio je kako duboko udiše vazduh i kako se bori da uspostavi kontrolu nad sobom. „Ovo izgleda mnogo drugačije. Ti zvukovi... kako samo prodiru u glavu..."

Znala je o čemu govori. Levo od njih su neoznačena vrata koja vise na labavim šarkama. Iz pukotine na vrhu dopire fascinantni, užasavajući zvuk, disharmonična zvonjava zvona Todaša. Zvonjava plovi na postojanoj struji smrdljivog vazduha. Roland pomisli da će njegova saputnica svakog časa predložiti da se vrate otkud su došli, dok ne bude kasno. Strepeo je da će predložiti novo razmatranje ove hajdemo ispod zamka ideje, zbog čega je rekao, „Hajde da vidimo šta leži u tom pravcu.

Malo je svetli je, ako ništa drugo."

Osetio je kako se pribija uz njega i uzdiže, dok su se približavali mestu s kog su se hodnici i popločani tuneli račvali u svim pravcima. „Tamo!" povikala je. „Ona gomila šuta! Obišli smo je! Obišli smo tu gomilu đubreta, Rolande, sećam se toga!"

Deo tavanice obrušio se nasred raskrsnice, stvarajući gomilu izlomljenih pločica, smrskanog stakla, spletova žice i običnog dubreta. Na rubu gomile opazila je tragove.

„Tamo dole!" povikala je. „Pravo napred! Ted je rekao, 'Mislim da ovu zovu glavnom ulicom. Dinki je rekao to isto.' Dani Rostov reče kako je nekad davno, u vreme kad je Grimizni Kralj uradio ono što je uradio i zacrneo Zemlju Gromova, gomila ljudi pobegla ovim putem. Ipak su ostavili nešto misli za sobom. Pitala sam je kakav je to osećaj. Rekla mi je da liče na prljave mrlje od sapuna koje ostaju na ivicama kade, kad posle kupanja ispustite vodu. 'Ne izgledaju nimalo lepo', rekla je. Fred ga je označio, nakon čega smo krenuli nazad, do bolnice. Ne želim da se hvališem i dižem sebi cenu, ali mislim da će sve biti u redu."

I bilo je, bar zasad. Osamdesetak koraka posle gomile đubreta naišli su na zasvođeni otvor. Na tavanici iza njega sijale su bele kugle. Hodnik je ponirao pod blagim uglom. Na zidu je stajala poslednja poruka oslobođenih rušilaca, načinjena sa četiri oštra poteza kredom. Vlaga u zidovima probijala se kroz prostor između pločica, načevši nevešto nacrtani putokaz:

Ostali su tu neko vreme i pojeli nekoliko šaka grožda iz vakuumirane konzerve. Oj je progutao par zrna, iako se iz načina na koji je to učinio, dalo zaključiti da mu do hrane uopšte nije stalo. Napunili su stomake. Roland je vratio konzervu u kožni džak koji je pronašao negde usput. Pitao je: „Da li si spremna da kreneš dalje?"

„Da. Krenula bih odmah, mislim, pre no što izgubim - Bože, Rolande, šta je to?"

Odnekud iza njih, verovatno iz jednog od prolaza što vode dalje od šutom zakrčenog rasrkšća, odjeknu tiha tutnjava. Imala je specifičnu vlažnu dimenziju, kao da je div u bušnim gumenim čizmama načinio korak u dubokoj bari.

„Ne znam šta je to", rekao je.

Suzana je bacila nervozni pogled preko ramena, ali je videla samo senke. Neke su se kretale, ali se to moglo pripisati treperavim svetlima.

Moglo se pripisati.

„Znaš šta", rekla je, „imam sjajnu ideju. Da zbrišemo odavde što je pre moguće."

„Delim tvoje mišljenje", rekao je. Spustio se na koleno i položio raširene prste na tlo, kao trkač na kratke staze koji čeka zvuk startnog pištolja. Vratio je u amove, ustao i krenuo u pravcu strele na zidu, brzim korakom, bliskom kasu.

9

Posle petnaestak minuta trčkaranja u istom tempu, naiđoše na sleket odeven u ostatke budave vojne uniforme. Na goloj lobanji održalo se ostrvce skalpa sa oskudnim pramenom crne kose. Vilica se osmehivala kao da im želi dobrodošlicu u podzemni svet. Na podu, pored gole karlice, opaziše prsten. Skliznuo je sa nekog od budavih prstiju na mrtvačevoj desnici. Suzana je zamolila Rolanda da ga pogleda izbliza. Podigao je prsten. Odbacila ga je nakon što je potvrdila sumnje.

Odskočio je uz jedva čujni zveket. Čuli su samo kapanje vode i zvona Todaša, tiha ali stalno prisutna.

„Baš kao što sam mislila", rekla je.

„A šta si mislila?" pitao je, pojačavajući ritam.

„Momak je bio Los. Moj otac ima isti prsten."

„Los? Ne razumem."

„To je studentsko bratstvo. Neka vrsta ka-teta dobrih dečaka. Ali šta bi jedan Los radio u ovom podzemlju?" Nasmejala se, pomalo nekontrolisano.

Viseće, svetleće kugle behu pune nekog sjajnog gasa koji je pulsirao, ali ne sasvim pravilnim ritmom.

Suzana je shvatila da kugle kriju neku tajnu, uskoro je i pronikla u nju. Pulsiranje u svetiljkama bi se ubrzalo, kad god bi Roland požurio. Kad bi usporio (nikad nije stajao, ali je nastojao da sačuva snagu), pulsiranje sfera bi se usporilo. Učinilo joj se da kugle ne slede isključivo ritam njihovih srca, ali je on svakako imao veze s tim. (Da je poznavala izraz bioritam, upotrebila bi ga). Svetlost u glavnoj ulici prestajala je na pedeset koraka ispred njih. Kugle su se, jedna po jedna, palile kad bi im se primakli.

Pojava je imala hipnotičko dejstvo. Okrenula se da baci pogled unazad. Učinila je to samo jednom, zato što nije htela da mu remeti korak, i videla da se magična svetla gase, pedesetak metara iza njih. Svetla su bila mnogo jača od treperavih kugli na ulazu u glavnu ulicu, pa je zaključila da se napajaju iz drugog izvora, koji je (baš kao i sve na ovom svetu) počeo da gubi snagu. Jedna od kugli nije reagovala na njihovo približavanje. Kad su prošli ispod nje, videla je da nije potpuno zgasla. Još uvek je pravila gotovo nevidljivu auru, koja je reagovala na ritam njihovih umova i srca. Setila se davnašnje neonske reklame sa pokvarenim slovima koja menjaju sadržaj poruke MOTEL u OTEL ili POŠTA u ŠTA. Posle stotinak metara naišli su na sledeću svetiljku na izdisaju, pa na još jednu. Uskoro su koračali ispod niza tamnih kugli.

„Uskoro ćemo hodati po mraku", smrknuto je prokomentarisala.

„Jasno mi je", rekao je Roland. Učinilo joj se da mu polako nestaje daha.

Dole je bilo zagušljivo. Hladnoća je postepeno potisnula vrućinu. Na vratima je bilo postera. Većina je istrulila, toliko da behu nečitljivi. Na suvom delu zida videla je jedan koji prikazuje čoveka koji je izgubio bitku s tigrom u velikoj areni. Vrištao je dok mu je golema mačka kidala utrobu. Gomila je zaneseno urlala. Prošla je pored niza kopija s tekstom na različitim jezicima. Engleski je bio drugi po redu. POSETITE CIRKUS MAKSIMUS! NAVIJAĆETE DO BOLA! pisalo je.

„Hriste Bože", rekla je Suzana. „Svemogući Hriste, kakvi su to ljudi?"

Roland nije odgovorio, iako je znao istinu: to je poludela raja.

10

Na svakih stotinu metara naišli bi na kratko stepenište od kojih je najduže imalo desetak stepenika. Tako su neosetno silazili sve dublje u utrobu zemlje. Posle pola kilometara stigli su do istrgnute kapije, izlomljene na komadiće. Pretpostavila je da je to delo nekog vozila. Iza nje su naišli na gomilu skeleta. Bilo ih je tako mnogo da je Roland morao da stane na neke od njih u prolazu. Nisu krckali, ulegli bi se uz vlažni, tupi zvuk, koji je grozno odjekivao u njenim ušima. Odavali su kiselkast i vlažni miris. Pločice su uglavnom otpale sa zidova iznad skeleta, na nekolicini preostalih bilo je mnogo rupa od metaka. Ovde je došlo do razmene vatre, zaključila je Suzana. Zaustila je da to prokomentariše, ali je u tome sprečio nov nalet mukle tutnjave. Samo što je ovaj put bila nešto bliža. Osvrnula se, ali nije videla ništa. Svetla na pedesetak metara od njih već su se zamračila.

„Ne želim da zvučim paranoično, Rolande, ali mislim da nas prate."

„Odavno sam svestan toga."

„Hoćeš li da opalim neki metak na to? Ili poslužavnik? To zviždanje zna biti jako jezivo."

„Nemoj."

„Zašto da ne?"

„Možda ne zna s kim ima posla. Ako zapucamo... shvatiće."

Nije ga odmah razumela. Jednostavno nije siguran da li će meci ili oriza zaustaviti ono što vreba u tami iza njih. Još gore, možda je siguran.

Progovorila je, upinjući se da zvuči pribrano. Imala je prilično uspeha. „Misliš li da je to jedno od onih stvorenja iz pukotine, zar ne?"

„Moglo bi biti", rekao je Roland. „Možda je ispuzalo iz Todaša. Ćuti, molim te."

Revolveraš je pojačao ritam. Isprva je lagano trčkarao, da bi ubrzo prešao u kas. Divila se novostečenoj pokretljivosti svog saputnika. Junački je grabio s oporavljenim kukom. Osluškivala je revolveraševo disanje i pratila dizanje i spuštanje njegovih grudi, brze udisaje praćene grubim izdisajima, na granici ropca Dala bi sve da može da trči pored njega na sopstvenim nogama, na pouzdanim udovima bez kojih je ostala zahvaljujući Džeku Mortu.

Viseće kugle pulsirale su brže. Pulsiranje je bilo uočljivije zato što su svetiljke bile ređe. Senke bi se izdužile daleko ispred njih, kad bi zakoračili u meduprostor između svetiljki. Smanjile bi se kad bi se približile sledećem svetlu. Vazduh je bivao sve hladniji, a keramički pod sve neravniji. Pločice su na pojedinim mestima popustile. Bilo je smrskanih, dok su neke ležale sa strane. Njihovo prisustvo upozoravalo je prolaznike na potencijalne zamke. Oj ih je s lakoćom zaobilazio, što je, bar dosad, i Rolandu polazilo za rukom.

Htela je da kaže kako već odavno nije čula progonioca, kad je nešto iza njih bučno udahnulo. Vazduh oko njih pohrli natraške. Htela je da vrisne zbog zaglušujuće balave buke. Šta god da je bilo iza njih, bilo je veliko.

Ne.

Bilo je ogromno.

11

Spuštali su se niz još jedno kratko stepenište. Tri pulsirajuće kugle titrale su na pedesetak metara ispred njih, ali je posle njih počinjalo carstvo neprozirne tame. Proređene pločice na zidovima prolaza i grbavi, izgužvani pod stapali su se, praveći duboku prazninu koja je imala gotovo opipljiva svojstva. Podsećala je na gusti oblak prljavštine. Naleteće na nju, pomislila je, isprva će napredovati zahvaljujući inerciji, ali će ih tamna supstanca odbaciti nazad, kao gigantska opruga, pa će ih se ono iza njih dočepati. Ugledaće to ćudo u magnovenju. Biće tako gnusno i neverovatno da njen um neće moći da ga pojmi. To će biti pravi blagoslov. Navaliće na njih i...

Roland je utrčao u tamu, ne smanjujući brzinu. Nisu odskočili nazad. Isprva je bilo još malo svetla, dopiralo je iz kugli ispred i iza njih (nekolicina je trošila poslednje atome energije). Bilo je taman dovoljno svetla da vide sledeće kratko stepenište, čiji su gornji deo štitili skeleti pokriveni ostacima odeće. Roland se stuštio niza stepenice, bez zaustavljanja. Ovaj put ih je bilo devet. Našli su se u mrklom mraku.

„Laj, Oje, da te ne bih nagazio!" ciknuo je Roland. „Laj!'

Bambur ga je poslušao. Tridesetak sekundi kasnije ponovio je naredbu, pa je Oj ponovo zalajao.

„Rolande, šta ćemo ako naidemo na sledeće stepenište?"

„Naići ćemo", rekao je, što se i dogodilo posle devedesetak sekundi. Osetila je kako se naginje napred i kako noge popuštaju pod njim. Osetila je kako mu mišići u ramenima igraju kad je ispružio ruke ispred sebe, ali nisu pali. Divila se revolveraševim refleksima. Nastavio je da odlučno grabi u tami. Da li su savladali dvanaest ili četrnaest stepenica? Izbili su na ravan deo hodnika pre no što ih je mogla izbrojati.

Shvatila je da je u stanju da se spusti niz stepenice po mraku i to u punom trku. Šta će biti ako stane u rupu? Bog sveti zna da je to i te kako moguće, s obzirom na jadno stanje poda. Šta ako naiđu na prepreku od nagomilanih skeleta? Ako im se to desi u ravnom delu hodnika, pri sadašnjoj brzini, gadno će pasti. Šta će biti ako nalete na gomilu kostiju pri vrhu kraćeg stepeništa? Pokušala je da skloni viziju Rolanda koji leti kroz mračnu prazninu kao obogaljeni skakač u vodu s velikih visina, svestan da ovaj put neće uspeti valjano da doskoči. Koliko kostiju će slomiti kad bubnu o pod? Sranje, dušice, izaberi broj, rekao bi Edi. Trčanje kroz tamu bio je suludi potez očajnika.

Nisu imali izbora. Lepo je čula stvorenje iza njih, ne samo njegov balavi dah, vec i grubo šmirglanje po jednom ili oba zida, rezultat kretanja golemog tela kroz, za njega, uski prolaz. Povremeno bi čula udarac pločice o pločicu, znak da je neka od njih popustila. Bilo je nemoguće ne konstruisati sliku na osnovu grozomornih zvukova. U glavi joj se oblikovao golemi crni crv. Člankovito telo ispunilo je hodnik s kraja na kraj. Želatinasta telesina ljuštla je i mrvila keramičke pločice. Gladni monstrum je hitao za njima u tami, proždirući rastojanje.

Rastojanje između njih sve se brže smanjivalo. Suzana je mislila da zna zašto. Ranije su se kretali ispod pokretnog ostrva svetla. Tajanstveno stvorenje iza njih nije volelo svetlost. Pomislila je na baterijsku lampu koju je Roland u poslednji čas dodao prtljagu, ali od nje neće imati koristi. Prokletinja će najverovatnije crći dvadesetak sekundi nakon aktiviranja.

Osim ako... čekaj malo.

Njena drška.

Dugačka drška.

Suzana je gurnula ruku u kožnu torbu o Rolandovom ramenu. Napipala je konzerve hrane, ali nije za njima tragala. Konačno je napipala pravu. Prepoznala je po kružnom žlebu oko poklopca. Nije imala kad da se čudi zašto joj se konzerva čini tako neobjašnjivo i intimno poznatom. Deta je imala svojih tajni, jedna od njih je po svoj prilici imala neke veze sa sternom. Prnela je konzervu nosu. Oinirisala je za svaki slučaju. Dobro se opalila po nosu zato što je Roland baš u tom trenutku zapeo za nešto u tami, za parče pločice ili skeiet. Žestoko se batrgao da bi povratio ravnotežu. Odneo je još jednu pobedu, ali će pre ili kasnije pasti, što će stvorenju u tunelu iza njih omogućiti da ih se dočepa, pre no što mu pođe za rukom da ustane. Potekla joj je krv iz rane na licu. Monstrum je sigurno namirisao, zato što je baš u tom času ispustio nemoguć, vlažni krik. Pomislila je na gigantskog aligatora iz močvara Floride, koji diže glavu obraslu krljuštima ka punom mesecu. Bio je tako blizu.

Dobri Bože molim ti se, daj mi vremena, pomislila je. Ne želim da odem ovako. Pasti od metkaje jedna stvar, ali biti pojeden živ u mraku...

To je nešto sasvim drugo.

„Potrči brže!" zarežala je. Udarila je butinama po Rolandovim slabinama, kao jahač koji tera umornog konja.

Roland je našao snage da je posluša. Dah mu se preobrazio u agonični urlik. Tako nije disao ni posle komale u Kali. Srce će mu pući u grudima, ako ovako nastavi.

„Brže, Tekse! Pruži noge, prokletstvo! Možda imam trik u rukavu, ali te molim da daš sve od sebe, dok ga ne potegnem!"

Roland je upravo to i činio u vlažnoj, gustoj tami ispod zamka Nesklada.

12

Gurnula je slobodnu ruku u torbu i zgrabila baterijsku lampu. Izvukla je i gurnula pod ruku (iako je znala da im nema spasa, ako je ispusti). Zatim je povukla otvarač na konzervi sterna. S olakšanjem je slušala šištanje vakuumskog poklopca, iako je to nije iznenadilo. Da je poklopac popustio, želatinasti sadržaj konzerve odavno bi ispario, pa bi konzerva bila znatno lakša.

„Rolande!" povikala je. „Rolande, daj šibice!"

„Džep na... košulji!" prostenjao je. „Dohvati ih!"

Prvo je spustila baterijsku lampu u procep između svog medunožja i srednjeg dela revolveraševih leđa, pritisla je telom da ne bi skliznula. Zatim je gurnula u konzervu sterna. Bez treće ruke nije mogla dohvatiti šibice, dok drži baterijsku lampu i konzervu. Zato je odbacila sterno. Imala je još dva komada u torbi, ali neće imati prilike da ih upotrebi ako ne uspe da aktivira improvizovanu baklju.

Stvorenje iza njih je zaurlalo, kao da je tik iza njih. Namirisala ga je. Mirisalo je na gomila ribe ostavljene da danima trune na jarkom suncu.

Pružila je ruku preko Rolandovog ramena i uzela jednu šibicu iz džepa na košulji. Možda će imati vremena da kresne jednu, nikako dve. Roland i Edi su znali da ih kresnu o nokat na palcu. Deta Voker je znala trik koji je prevazilazio njihove sposobnosti. Često ga je koristila, po neuglednim svratištima, da bi impresionirala svoje žrtve, bele dečake. Iskezila se u pomrčinu i ogolila zube. Postavila je šibicu između dva prednja zuba. Edi, ako si tu, pomozi mi, srculenee - pomozi mi da ovo uradim kako treba.

Kresnula je šibicu. Nešto vrelo zapeklo je po usnama. Osetila je miris sumpora na jeziku. Vrh šibice gotovo je zaslepio njene, na tamu sviknute oči, ali je uspela da je prinese želatinastoj masi na dršci baterijske lampe. Sterno je odmah reagovao. Preobrazio je baterijsku lampu u improvizovanu baklju.

Svetlost je bila slaba, ali nezanemarljiva.

„Okreni se!" vrisnula je.

Roland se ukipio u mestu, bez pogovora ili roptanja. Okrenuo se na petama. Isturila je plamteću baklju ispred sebe, što im je omogućilo da, na trenutak, vide glavu sluzavog stvorenja, obdarenog ružičastim, albino očima. Ispod njih zjapila su usta, veličine tavanskih vrata, puna migoljećih pipaka. Sterno nije odavao sjajnu svetlost, ali je bilo dovoljno da u tmini natera stvorenje na uzmak. Videla je kako se mnoštvo očiju zatvara, pre no što je monstrum nestao u tami. Zaključila je da su oči stvorenja beskrajno osetljive, ako je i ovako slabašni plamen mogao...

Na podu s obe strane hodnika behu hrpe kostiju. Prednji kraj baterijske lampe već se grejao u njenoj ruci. Oj je frenetično lajao. Gledao je u tamu iza sebe, pognute glave i raširenih nogu. Svaka dlaka na bamburovom telu beše prkosno nakostrešena.

„Čučni, Rolande, čučni!"

Poslušao je. Dodala mu je improvizovanu baklju, koja je već počela da se gasi. Žuti plamen preobrazio se u plavi. Stvorenje u tami ispustilo je novi zaglušujući urlik. Golema telesina ljuljala se u hodniku. Prilazilo im je, ohrabreno kolebljivim plamenom.

Akoje pod na ovom delu hodnika vlažan, najverovatnije smogotovi, pomislila je. Uhvatila je bedrenu kost i osetila da nije. Možda je u pitanju lažna informacija prenesena sluđenim čulima, zar nije čula kapanje vode s tavanice u neposrednoj blizini. Zbog nečeg, nije verovala u to.

Gurnula je ruku u torbu. Tražila je novu konzervu sterna. Ova isprva nije htela da se otvori. Stvorenje je napredovalo, sad je videla i mnogobrojne, kratke, gnusne nožice ispod uzdignute glave. Nisu imali posla s crvom, već s nekom vrstom gigantske stonoge. Oj je stao ispred nje. Lajao je, pokazujući sve zube. Prvo će zgrabiti bambura, ako ne uspe da...

Njen prst slučajno je napipao prsten, gotovo priljubljen uz poklopac konzerve. Čula je pop-hsss zvuk.

Roland je mahao baterijskom lampom, pokušavajući da udahne nešto života u umiruće plamenove (možda bi i uspeo u tom naumu da je na njoj bilo ičeg što je moglo da gori). Gledala je kako njihove izbledele senke delirično plešu napred-nazad po oljuštenim zidovima.

Kost je bila predebela za otvor konzerve. Ležala je u neprijatnom položaju. Zamalo što nije ispala iz amova. Gurnula je ruku u konzervu, izvadila nešto želea i namazala kosku. Ako je vlažna, produžiće im agoniju za par sekundi. Ako je suva, onda možda... možda...

Stvorenje se lagano primicalo. Prišlo je dovoljno bli zu da iza uskomešanih pipaka nazre očnjake. Ubrzo će moći da skoči na Oja. Smazaće ga brže nego što gušter smaže muvu u vazduhu. Stvorenje je odavalo zadah trulog mesa od kog joj se okretalo u stomaku. Šta li se tek šunja iza njega? Kakve se gnusobe komešaju u tami dugačkog hodnika?

Nije bilo vremena za razmišljanje.

Prinela je baklju od bedrene kosti umirućim plamenovima na dršci baterijske lampe. Vatra se rasplamsala žešće nego što je očekivala, mnogo žešče. Stvorenje je ispustilo urlik bola i iznenađenja. Čula je gnusni, gnjecavi zvuk, kao da neko gnječi gomilu žitkog blata u plastičnoj kišnoj kabanici. Monstrum je snažno ustuknuo.

„Pokupi još kostiju", rekla je Rolandu, dok je bacao baterijsku lampu u stranu. „Biraj samo suve."

Nasmejala se sopstvenoj mudroliji, perverznim Detinim glasom.

Zadihani Roland je poslušao.

13

Nastavili su bekstvo duž hodnika. Suzana ga je jahala otpozadi. To je bila teška, ali ne i nemoguća pozicija. Leda će je boleti par dana, ako izvuku živu glavu. Uživaću u svakom talasu bola, pomislila je. Roland je sačuvao staru bridžtonsku majicu, dar Irine Tasenbaum. Dodao je Suzani. Obmotala je oko podnožja bedrene kosti. Podigla je koliko god je mogla. Revolveraš nije imao snage za trčanje. Sigurno bi ispala iz amova, ako bi to pokušao. Uspevao je da održi solidan ritam. Često je zastajkivao da bi podigao pogodnu, dugu kost, s ruke ili noge. Oj je brzo shvatio šta revolveraš radi. Počeo je da donosi znalački odabrane kosti. Nosio ih je u zubima. Stvorenje se i dalje vuklo za njima. Suzana bi povremeno ugledala odsjaj sluzave kože. Iako se monstrum povukao van domašaja plamena s improvizovane baklje, i dalje su čuli karakteristične gnjecave zvuke džina u bušnim i vlažnim gumenim čizmama. Odurni zvuk ispunjavao je užasom. Panični strah joj je ozbiljno nagrizao um. Strahovala je da ne izgubi razum.

To čudo sigurno ima rep urlao je njen um. Rep koji kao da je pun vode ili želea ili poluzgrušane krvil Hriste! Moj Bože! Moj Hriste.

Stvorenje se nije ustezalo da ih napadne samo zbog svetlosti, smatrala je. Zaziralo je od vatre. Pratilo ih je na odstojanju, dok su napredovali hodnikom sa ispravnim svetlosnim kuglama, misleći (ako je za tako nešto bilo sposobno) da ja najbolje da čeka da stignu do tamnog dela. Tamo bi ih zaskočilo. Da je znalo da imaju pristup vatri, zatvorilo bi oči i jurnulo na njih, u mračnijem delu hodnika sa dosta pregorelih sfera. Sreća ga je, bar privremeno, napustila. Kosti su se pokazale kao izuzetno dobre baklje (zanimljivo je da joj nije palo na pamet da deo uspeha pripiše novooporavljenom Zraku). Pitala se da li će biti dovoljno sterna. Mogla je štedeti na dragocenoj materiji, zato što su zapaljene kosti gorele same, izuzev par vlažnih komada. Sa žaljenjem ih je odbacila nakon što bi potpalila novu baklju. Ipak, morala ih je namazati da bi se zapalile, pa je uskoro i treća konzerva bila na izmaku. Gorko je žalila zbog one koju je odbacila, kad ih je stvorenje stizalo, ali u tom trenutku nije imala drugog izbora. Želela je da Roland bude brži, iako je znala da ne može, čak i ako bi se okrenula na pravu stranu. Možda bi uspeo da iscedi kratki sprint, ali ništa više od toga. Osećala je drhtanje njegovih mišića pod košuljum. Trošio je poslednje rezerve snage.

Pet minuta kasnije, prstima je dotakla dno kozerve sterna. Iz tame iza njih čuo se vlažni, tupi zvuk. Naš prijatelj maše repom, insistirao je rastreseni um. Drži priključak i čeka da im nestane goriva i da podzemlje utone u tamu. Tada će kidisati.

Tada će se najesti.

14

Neophodan im je odbrambeni položaj. Shvatila je to čim je vrhovima prstiju dodirnula dno konzerve.

Deset minuta i tri baklje kasnije, Suzana se spremala da kaže revolverašu da stane, kada i ako dodu do veće gomile kostiju. Napraviće lomaču od krpa i kostiju. Kad se rasplamsa i razgori daće petama vetru.

Trčaće kao da ih sam davo goni. Kada - i ako - ponovo čuju stvorenje na drugoj strani plamene prepreke, Roland može olakšati svoj položaj tako što će je ostaviti za sobom. To nije smatrala žrtvovanjem, već logičnim izborom. Nije bilo razloga da se monstruozna stonoga domogne dvostrukog obroka, ako se to može izbeći. Što se nje tiče, neće mu dopustiti da je se dočepa. Neće je dobiti živu. Ima pištolj. Upotrebiće ga. Pet metaka za sai Stonogića. Šesti će sačuvati za sebe, ako ga onih pet ne zaustave.

Htela je da progovori o tome kad je Roland preduhitrio. S tri reči zaustavio je lavinu njenih. „Svetlost", prostenjao je. „Ispred nas."

Okrenula se, ali isprva nije ništa videla, verovatno zbog visoko podignute baklje. Ipak je nazrela daleki tračak svetlosti.

„Još svetlećih sfera?" pitala je. „Niz ispravnih kugli?"

„Možda. Iako ne mislim tako."

Pet minuta kasnije je, s poslednjom bakljom u ruci, počela da razaznaje pod i zidove tunela. Na podu je bio sloj prašine i kamenčića iz spoljneg sveta. Podigla je ruke iznad glave i ispustila trijumfalni krik, osvetljena plamtećom koskom, umotanom u majicu. Stvorenje je odgovorilo urlikom gneva i razočaranja. Naježila se od jezivog zavijanja, ali je duboko u srcu likovala zbog njegove ozlojeđenosti.

„Zbogom, šećeru!" vrisnula je. „Zbogom, buljavi mamojepcu!"

Stvorenje je riknulo i kidisalo ka njima. Na trenutak je jasno videla golemu, oblu grudva koja se, uprkos razjapljenim ustima, nije mogla nazvati licem. Ugledala je i rastegnuto i ljigavo, člankovito telo, među grubim zidovima, i kvartet zdepastih izraštaja sličnih rukama, po dve sa svake strane. Završavali su se oštrim kleštima. Vrisnula je i bacila baklju na njega. Stvorenje se povuklo uz zaglušujući urlik.

„Zar te mama nije naučila da nije lepo maltretirati životinje?" pitao je Roland. Govorio je hladno, tako da nije znala da li se šali.

Posle pet minuta, izašli su iz tunela.

DRUGO POGLAVLJE
NA PUSTOŠNOJ AVENIJI

1

lzbili su na brdsku padinu iza limene barake. Bila je istog oblika ali znatno manja od Eksperimentalne stanice luka 16. Rda je prekrila krov omanje zgrade, opkoljene grubim prstenom nagomilanih kostiju.

Okolno stenje izgiedalo je čudno, pocrnelo i iskrzano po rubovima. Opazila je kamenčinu veliku kao kuća u stilu kraljice Ane, dom rušilaca. Nepoznata sila raspolutila je gigantski kamen. Poprečni presek otkrio je unutrašnjost, punu sjajnih minerala. Vazduh je bio hladan. Slušali su večitu jadikovku vetra, ali je stenje sprečavalo da osete punu snagu vazdušne struje. Upravili su poglede ka kristalnoplavom nebu, s nemom porukom zahvalnosti. „Ovde se bio boj, zar ne?" pitala je.

„Tako je. To je i moje mišljenje. Velika bitka, u davna vremena." Zvučao je iscrpljeno.

Neka tabla ležala je naopako u prašini, ispred poluotvorenih ulaznih vrata limene barake. Suzana je tražila da je spusti dole da bi je podigla, okrenuia i pročitala. Roland je poslušao i seo. Leđima se oslonio o kamen i zagledao u zamak Nesklada, koji im se sad našao iza leđa. Dva tornja parala su nebesko plavetnilo. Jedan je bio čitav, ali se drugi slomio, pri vrhu. Svu energiju je usmerio na ovladavanje dahom. Sedeo je na veoma hladnom tlu. Znao je da će put preko Pustošnih zemalja biti veoma težak.

Suzana je, u međuvremenu, podigla tablu. Držala je i brisala drevni sloj prljavštine. Postepeno se ukazao natpis na engleskom. Sledila se, pročitavši ga:

OVO STRAŽARSKO MESTO JE ZATVORENO. 

ZAUVEK

Ispod natpisa bilo je izbuljeno, crveno Kraljevo oko.

2

U glavnoj prostoriji nisu našli ništa izuzeve otpadaka opreme, reznete eksplozijom, i još skeleta, od kojih nijedan nije bio čitav. U pokrajnjem skladištu nabasali su na senzacionalni ulov, redove i redove polica prepunih konzervirane hrane. Bilo je mnogo više no što su mogli poneti. Kao da to nije bilo dovoljno, našli su i sterno. (Pade joj na pamet da se Roland više ne mršti na konzerviranu hranu. Imala je pravo).

Provirila je iza zadnjih vrata skladišta, ne očekujuči ništa osim ponekog leša. Nije se razočarala, pronašla je gomilicu kostiju na glavnom zgoditku dana: kolicima na dva točka. Na sličnim je sedela na bedemu zamka, tokom pregovora s Mijom. Ova su bila manja i u mnogo boljem stanju. Točkovi nisu bili od drveta, već od metala, presvučeni tankim slojem sintetičke supstance. Sa strane je bilo ručki za držanje.

Brzo je shvatila da nema posla s kolicima već s nekom vrstom sofisticirane rikše.

Spremi se da vučeš, magarče!

Još jedna perverzna, tipično Detina misao. Ipak se nasmejala. „Vidim da si natrčala na nešto zabavno?" oglasio se Roland. „Strpljenja, videćeš", odazvala se, upinjući se da Deti ne prepusti kontrolu nad glasnim žicama. Izvojevala je samo delimičnu pobedu. „Videćeš uskoro, ušati."

3

Rikša je imala mali motor sa zadnje strane, ali su već na prvi pogled ocenili da je poslednji put radio pre nekoliko vekova. Roland je pronašao nešto osnovnog alata u skladištu, uključujući i papagajke. Bile su širom razmaknute i smrznute, ali su uz malo ulja (iz Suzani veoma poznetog crvenocrnog 3 u 1 pakovanja) brzo proradile. Roland je uz pomoć papagajki odšrafio i skinuo neupotrebljivi motor s rikše.

Dok je on olakšavao rikšu, a Suzana radila ono što bi tata Mos nazvao češljanjem terena, Oj je sedeo na četrdeset koraka od otvora kroz koji su izašli. Bilo je jasno da ih čuva od stvorenja koje ih je gonilo u tunelu.

„Ne teži više od sedam kilograma", rekao je Roland, brišući ruke o farmerke. Gledao je odšrafljeni motor, „ipak, mislim da će mi biti jako drago što smo ga se ratosiljali kad stignemo na kraj puta." „Kad krećemo?" pitala je.

„Čim spakujem svu hranu koju mogu poneti", rekao je, uz tegobni uzdah. Bio je bled i natečen. Imao je krupne, tanke podočnjake. Nove bore zasekle su put preko vilice, sa uglova usana. Izgledao je tanušno i ispošćeno. „Rolande, ne smeš! Ne smeš da podeš tako brzo! Izmožden si!"

Pokazao je na Oja. Bambur je strpljivo sedeo, usredsređen na četrdesetak koraka udaljeni tamni otvor.

„Hoćeš da kažeš da želiš da zanoćiš nadomak ove rupe?"

„Zapalićemo vatru..."

„Naš poznanik možda ima prijatelje", rekao je, „koji ne zaziru od vatre. U tunelu, ta stvar nije htela da nas deli, zato što je mislila da ne mora. Možda je promenio mišljenje, naročito ako je željan osvete."

„Takvo stvorenje ne ume da misli. Sigurna sam u to." U to je bilo lakše poverovati na otvorenom. Ne bi je začudilo da u prisustvu prvih večernjih senki promeni mišljenje.

„Ne želim da se igram s takvom opasnošću", rekao je Roland.

Složila se s revolverašem, ne bez izvesnog oklevanja.

4

Sreća ih je poslužila, pa je uska staza što vijuga ka Pustošnim zemljama bila uglavnom ravna. Kad su stigli do uzbrdice Roland nije pokušao da odgovori Suzanu od namere da siđe s kolica i živahno odskakuće do vrha brda pored vozila kog je, u naletu inspiracije, nazvala Ho Fatovim luksuznim taksijem. Zamak Nesklada je malo-pomalo iščezavao s vidika. Roland je vukao kolica kad je stenje pokrilo okrnjeni toranj. Kad je zakrililo i drugi, pokazao je na kameni zaklon pored staze i rekao, „Tamo ćemo se utaboriti preko noći, izuzev ako nemaš nešto protiv."

Nije imala primedbi. Poneli su dovoljno kostiju i krpica od uniformi da potpale vatru, ali je Suzani bilo jasno da zalihe goriva neće dugo trajati. Krpice će izgoreti brzo, kao novinski papir. Kosti će sagoreti pre no što se kazaljke Rolandovog luksuznog sata (pokazao joj je časovnik s izvesnim strahopoštovanjem) sretnu oko ponoći. Sutra uveče najverovatnije neće imati vatre. Ješće hladnu hranu ravno iz konzervi.

Bilo joj je jasno da je moglo biti mnogo gore. Dnevna temperatura bila je podnošljiva. Imali su hrane.

Ipak, dala bi dosta toga za jedan džemper, a još više za dugačke gaće.

„Nadam se da ćemo usput pronaći dosta stvari koje se mogu iskoristiti kao gorivo", rekla je s određenom nadom, kad su zapalili vatru (seli su uz vetar, pošto su kosti sagorevale odajući neprijatni miris). „Biće grmlja... šipražja... još kostiju... možda i poneko trulo drvo."

„Ne bih rekao", nabacio je, „bar ne s ove strane zamka Grimiznog Kralja. Ne očekujem ni đavolju travu, koja raste svuda po Srednjem svetu."

„Otkud znaš. Ne možeš biti siguran." Nije mogla da podnese pomisao na dane provedene sred nepodnošljive hladnoće, u odeći prilagođenoj prolećnom danu u Central parku.

„Mislim da je ubio čitavu zemlju kad je zacrneo Zemlju Gromova", glasno je razmišljao Roland. „Sad je sterilna, iako ni ranije nije bila bogzna kako plodna. Okolina je jako nezdrava." Dotakao je bubuljicu koja je nedavno izbila, pored Suzanine donje usne. „Pre sto godina potamnela bi i proširila se. Izgrizla bi ti meso do kostiju. Zlo bi konačno doprlo do mozga. Poludela bi pre no što bi se rastavila s dušom."

„Rak? Radijacija?"

Roland je slegnuo ramenima kao da poručuje, da ime nije važno. „Posle zamka Grimiznog Kralja naići ćemo na pašnjake, možda čak i šume, ali će trava najverovatnije biti pod snegom, zato što smo krenuli u zlo doba godine. Zima se oseća u vazduhu. Vidim da se brzo smrkava."

Htela je da zareži, šale radi. Proizvela je slabašni i otegnuti zvuk od kog se malčice uplašila. Oj je načuljio uši i pogledao na njihovu stranu. „Zašto ne bi pokušao da me oraspoložiš, Rolande?"

„Suoči se s istinom", rekao je. „Izdržaćemo dugo, ovakvi kakvi smo, Suzana, ali neće biti prijatno. Na kolicima imamo dovoljno hrane za mesec dana, ako pripazimo... a Bog zna da hoćemo. Naći ćemo divljač, kad stignemo do žive zemlje, čak i ako bude snega. Divljač nam je neophodna. Ne zato što žudimo za svežim mesom, već zbog koža. Nadam se da nećemo očajnički žudeti za njima, da neće dotle doći, ali..."

„Plašiš se da će baš do toga doći."

„Tako je", rekao je. „Malo iskušenja na duži rok, razara dušu kao izloženost hladnoći, stalno prisutnoj, a nedovoljno snažnoj da ubije. Ona krade životnu snagu i malo-pomalo izjeda masno tkivo. Mislim da nam predstoje tegobni dani. Videćeš."

Tako je i bilo.

5

Malo iskušenja na duži rok, razara dušu kao izloženost hladnoći.

Preko dana nije bilo tako loše. Kretali su se, ako ništa drugo. Vežbali su i održavali telesnu temperaturu.

Ubrzo je, čak i tokom dana, počela da strepi od otvorenih prostora. Vetar je nesputano urlao preko bezbrojnih kilometara izlomljenog stenja, povremeno nailazeći na pobrđa i krupnije stenovite formacije, koje su štrčale u nepokolebljivo plavo nebo, kao rumeni prsti zatrpanih kamenih džinova.

Vetar je duvao sve jače dok su se vukli ispod mlečnobelog vrtloga oblaka duž Staze Zraka. Zaklanjala je lice od njih ispucalim rukama.

Mrzela je što joj se prsti nikad do kraja ne smrznu, već postanu modri, utrnuli štapići, izvor neprolaznog bola. Oči bi joj se prvo napunile vodom. Suze bi joj tek tad potekle niz obraze. Tragovi suza se nikad nisu smrzavali. Nije bilo toliko hladno. Studen je preobražavala put u lagano i sve tegobnije mučenje. Za kakvu nagradu bi prodala besmrtnu dušu tokom tih groznih dana i užasnih noći? Ponekad je mislila da bi džemper bio odgovarajuća cena. Pokatkad bi govorila sebi Ne, draga moja, čak i u ovoj situaciji nisi ostala bez ponosa. Da li bipristala na večnost u paklu ili u tami Todaša zbogjednog džempera? Sigurno da ne bi\

Pa, možda ne bi. Ali, ako bi davo produžio igru i dodao par toplih naušnica.

Najgore od svega je što im je za udobni život falilo jako malo. Stalno je mislila o tome. Imali su hrane.

Imali su vode. Na svakih dvadeset kilometara bi naišli na pumpu i neograničene količine hladne, mineralne vode iz dubina Pustošne zemlje.

Pustošne zemlje. Satima, danima i nedeljama je mozgala o ovom svetu. Da li je zemlja loša? Da li je voda otrovana? Voda u ovim predelima nije slatka, to nikako, ali nije ni otrovna. Da li im nedostaje hrane?

Imali su šta da jedu, iako je i to mogao postati problem, ako ne nađu ništa usput. U meduvremnu se sve teže nosila sa mesnim nareskom od govedine, da i ne pominjemo suvo grožđe za doručak i nezaobilazni dezert od suvog grožda. Ali, to je hrana. Gorivo za telo. Šta Pustošne zemlje čini nepodnošljivim, kad imate hrane i vode? Možda nebo koje prelazi iz zlatne u riđkastu boju na zapadu ili modri, a zatim i crni na istoku. Posmatrala je smiraj dana s narastajućim strahom. Užasavala se pomisli na još jednu beskrajnu noć koju će njih troje provesti zbijeni jedno uz drugo, dok vetar zavija oko njih, probijajući se između stenja obasjanog oskudnom svetlošću dalekih zvezda. Prolazila je kroz beskrajno, hladno čistilište utrnulih stopala i prstiju misleći Kad bih samo imala džemper ipar rukavica, svi bi mi bilo potaman. Samo to mi treba, džemper i par rukavica. Ovde i nije tako hladno.

Koliko je temperatura padala posle zalaska sunca? Znala je da temperatura ne silazi ispod nule zato što se voda koju je davala Oju nikad ne ledi. Pretpostavljala je da temperatura pada nešto niže od ponoći do zore. Par puta bi noću stegao jači mraz. Znala je to zahvaljujući slani na Ojevom tanjiru.

Počele je da merka bamburovo krzno. Spočetka je govorila sebi da je to obična misaona igra, bezazlena zanimacija, razmišljanje na temu brzine njegovog metabolizma i topline koje mu krzno (to gusto, luksuzno gusto, čudesno gusto krzno) omogućava? Malo po malo je spoznala istinsku prirodu svojih osećanja. Reč je o ljubomori oličenoj u Detinom glasu. „Mali vašljivko ne trpi kad sunce zade, jel tako?

Jok, bratac! Od njega bi se dalo napraviti dva para grubih rukavica?

Odbacila bi ove misli, ojadena i uplašena. Pitala se da li čovek može pasti niže od tog samoživog, proračunatog i gnusnog stava? Ako je bilo nečeg goreg, za to nije htela da zna.

Hladnoća se iz dana u dan, iz noći u noć, sve dublje uvlačila u kosti. Prodirala je kao cepka u meso.

Spavali su zbijeni jedno uz drugo, sa Ojem u sredini. Povremeno su se okretali, izlažući drugu stranu noći.

Pravi, okrepljujući san, nikad nije dugo trajao, bez obzira na umor. Mesec je počeo da se nadima, osvetljavajući tamu. To im je omogućilo da sledeće dve nedelje putuju noću i spavaju danju. Život je postao za nijansu snošljiviji.

Jedina živa bića s kojima su se susretali behu velike crne ptice. Letele su preko jugoistočnog horizonta ili su organizovale konvencije iznad brda i stenovitih uzvišenja. Kad je vetar duvao na pravu stranu, putnici su mogli čuti njihovu piskavu, grubu konverzaciju.

„Misliš da bi bile dobre za jelo?" pitala je Suzana revolveraša. Mesec je iskopneo pa su se vratili na predašnji način putovanja. Kretali su se danju, da bi opazili potencijalne opasnosti (nekoliko puta su nailazili na duboke pukotine, a jedanput na jamu bezdanicu).

„Šta ti misliš?" Roland je odgovorio pitanjem.

„Verovatno nisu, ali ne bi imala ništa protiv da probamo jednu i prosudimo." Zastala je. „Šta misliš, od čega žive?"

Roland je samo odmahnuo glavom. Staza je vijugala kroz fantastični okamenjeni vrt igličastih, oštrih stenovitih formacija. Stotinak crnih ptica sličnih vranama je kružilo iznad kamenčine pljosnatog vrha ili sedelo duž njenih ivica. Motrile su Rolanda i Suzanu, kao radoznala porota.

„Možda bi mogli da skrenemo s puta", rekla je. „I potražimo odgovore na pitanja."

„Možda nećemo naći stazu ako jednom s nje siđemo", rekao je Roland.

„To je sranje! Oj će -"

„Suzana, nema više rasprave o tome!" Govorio je gnevnim, oštrim tonom koji ranije nije čula. Što se gneva tiče, mnogo puta je slušala besnog Rolanda. Ovaj put je zapazila sitničavost i zlovoljnost koje su je zabrinule i malčice uplašile.

Sledećih pola sata su napredovali u tišini. Roland je gurao Ho Fatov luksuzni taksi. Suzana se vozila. Tako je bilo sve dok uska staza (Pustošna avenija, tako je zvala) nije počela da se penje uzbrdo. Skočila je na tle, stiga kolica i skakutala pored njih. Za takve poduhvate je koristila staru bridžtonsku majicu.

Pocepala je na dvoje i obmotala oko ruku. Krpe su je štitile od oštrog kamenja i malo grejala prste.

Pogledao je na nju, a zatim na stazu ispred njih. Izbacilo je donju usnu. Suzana je pomislila da sigurno ne zna da ostavlja apsurdno tvrdoglav utisak. Ličio je na trogodišnjaka kome je zabranjeno da ide na plažu.

Nije znao, a ona nije htela da mu kaže. Kasnije, jednog dana, sa osmehom će se sećati ove noćne more.

Dotad će zaboraviti šta je tako strašno u noći na temperaturi od pet stepeni celzijusovih, u kojoj ležiš budan na hladnom tlu i gledaš kako meteor seje hladnu vatru po nebeskom svodu, dok ti se po glavi mota Samo džemper, to je sve što mi treba. Samo džemper pa bih putovala sretno kao papagaj u vreme hranjenja. Ponekad se pitala ima li dovoljno kože na Oju za dva para gaća i da li bi usmrćivanjem, jadničku učinili uslugu. Tako je tužan, sve otkad je Džejki stupio na čistinu.

„Suzana", rekao je Roland. „Bio sam preoštar prema tebi. Molim za izvinjenje."

„Nema potrebe", rekla je.

„Mislim da ima. Imamo dovoljno problema, pa nije potrebno da stvaramo nove. Ne treba nam zla krv."

Ćutala je. Gledala je kako posmatra kruženje ptica na jugoistoku.

„Vrane", rekao je.

Ćutala je. Čekala je.

„U detinjstvu smo ih ponekad zvali Ganovim crnim pticama. Pričao sam tebi i Ediju kako smo Katbert i ja izmrvili hleb za ptice ispod obešenog kuvara, jel tako?"

„Tako je."

„Namenili smo ga pticama poput ovih, koje neki zovu zamkovne vrane. Nikad ih ne zovu kraljevskim vranama, zato što su strvinari. Pitaš me od čega žive te ptičurine. Verovatno pustoše dvorišta i ulice njegovog napuštenog zamka."

„Misliš na Le Casse Roi Russe, ili Roi Rouge, ili kako god da ga zovu."

„Jesje. Nisam potpuno siguran, ali..."

Roland nije završio rečenicu, niti je to bilo neophodno. Uporno je motrila ptice i da, učinilo joj se da odlaze i dolaze s jugoistoka. Vrane su znak da ipak napreduju. To nije bilo bog zna šta, ali je malčice ogrejalo njen duh tokom preostalog dela dana, i duboko u drhtavu, prokleto hladnu noč.

6

Suzana je, sledečeg jutra, tokom još jednog hladnog doručka u još jednom logoru bez vatre (Roland je obećao da će večeras iskoristiti sterno i pojesti topao obrok), zatražila da pogleda sat, poklon Tet korporacije. Roland joj je dao sat, bez vidljivog oklevanja. Dugo je posmatrala tri sigula na poklopcu, naročito Kulu sa prozorskom spiralom. Otvorila ga je i osmotrila iznutra. Obratila mu se, ne podižući glavu, „Reci mi opet, šta su ti rekli."

„Preneli su mi poruku jednog od njihovih vodovnjaka. Ne sećam se njegovog imena, ali mi je predstavljen kao naročito nadarena osoba. Tvrdi da će sat verovatno stati kad se približimo Mračnoj Kuli.

Kazaljke bi mogle krenuti unazad."

„Teško je zamisliti patek filip koji ide unazad", rekla je. „ Ako je verovati ovoj spravi sad je osam i šesnaest pre ili posle podne u Njujorku. Rekla bih da je ovde pola sedam ujutru, ali to ne znači bog zna šta. Kako ćeš da znaš da li ova bebica žuri ili kasni?"

Roland je prestao sa pakovanjem torbe, zaintrigiran pitanjem. „Vidiš li malu kazaljku na dnu? Onu koja se okreće sama za sebe?"

„Sekundaru."

„Reci mi kad stigne do vrha."

Gledala je kako sekundara žuri oko svoje ose. Kad je stigla do podneva, rekla je, „Evo sada."

Roland je čučao. Bol u kuku je nestao, pa mu to nije teško padalo. Zatvorio je oči i obgrlio kolena.

Izbacio bi mali oblačić pare, na kraju svakog ciklusa disanja. Suzana je pokušala da ne gleda u njega.

Činilo joj se da je mrska hladnoća našla način da se otelotvori pred njima, da postane vidljiva u gnusnom, sablasnom obliku.

„Rolande, šta ra -"

Podigao je ruku, dlanom okrenutu nagore, ne otvarajući oči, da bi je ućutkao.

Sekundara je hitala po maloj kružnici. Prvo se spuštala, zatim je krenula gore, stremeći uspravnom položaju. Kad je tamo stigla - Roland je otvorio oči i rekao, „Prošao je jedan minut. Istinski minut, baš kao moje postojanje ispod zraka."

Zinula je od čuda. „Kako, za ime božje to znaš?"

Roland je odmahnuo glavom. Nije umeo da objasni. Rekao je da ih je Kort naterao da ovladaju veštinom merenja vremena, zbog nepouzdanosti mehaničkih časovnika i odsustva senke u oblačne dane za sunčane satove, koji i inače nisu od velike koristi oko ponoći. Jednog leta ih je, iz večeri u veče, slao u Dečju šumu, zapadno od zamka (u njoj je bilo strašno, bar kad si sam samcijat, iako niko od njih nije smeo da o tome govori naglas, čak ni s drugovima), sve dok se ne bi pojavili u dvorištu iza Velike dvorane tačno u minut, koji bi im Kort odredio. Taj časovnik u glavi je radio na čudan način. Naravno, isprva nije funkcionisao. I nije. I nije. Kort bi spustio žuljevitu ruku, pala bi nemilosrdno na dečačku glavu. Učitelj bi zatim zarežao Auuh crve nazad u šumu sutra uveče! Izgleda da ti se tamo dopada\ S druge strane, kad bi sat u glavi napokon proradio, kucao bi bez greške. Roland je na neko vreme izgubio tu veštinu, baš kao što je svet izgubio strane sveta, ali se sad vratila. To ga je silno oraspoložilo.

„Da li brojiš minute?" pitala je. „Misisipi jedan, Misisipi dva, tako nešto?"

Odmahnuo je glavom. „Jednostavno znam koliko je vremena prošlo. Znam kad prođe minut ili sat."

„Nemoj da serkiš" podsmehnula se. „Nagađaš!"

„Da sam nagađao da li bih progovorio baš kad je kazaljka obrnula pun krug?"

„Možda ti se posrećilo", rekla je Deta. Posmatrala ga je žmireći jednim okom. Što je Roland naročito mrzeo. (Nikad joj to nije rekao. To bi je samo potaklo da ga podbada kad god preuzme kontrolu.)

„Hoćeš da probam ponovo?" pitao je.

„Neću", odgovorila je Suzana i uzdahnula. „Verovaću ti na reč, kad kažeš da tvoj unutrašnji sat besprekorno radi. To znači da se nismo približili Mračnoj Kuli. Ne još."

„Možda nismo dovoljno blizu da se to odrazi na sat, ali sam siguran da joj nikad nisam bio bliži", tiho je prokomentarisao Roland. „Poslužiću se poredenjem, koračamo u susret njenoj senci. Veruj mi, Suzana - znam o čemu govorim."

„Ali -"

Odozgo je dopiralo grubo i prigušeno graktanje: Kroo, kroo, umesto Kau, kau. Suzana je podigla glavu i ugledala golemu crnu pticu, od vrste koju je Roland nazivao zamkovnim vranama. Letela je tako nisko da su čuli teške zamahe golemih krila. Nešto žutozeleno je visilo iz dugog, zakrivljenog kljuna. Suzani je to ličilo na parče morske trave. Kad bolje pogleda i nije delovalo tako mrtvo.

Okrenula se ka Rolandu. Značajno ga je pogledala.

Klimnuo je. „Đavolja trava. Verovatno je nosi da popravi gnezdo. S tim sigurno neće nahraniti mlade. Ne s tim đubretom. Đavolja trava uvek prethodi zemlji Nedođiji. Uvek se pojavljuje na izlasku iz nje, što je naš slučaj. Slušaj me Suzana, kao što sam ja tebe slušao. Molim te potisni tu zamornu kučku, Detu, koliko god možeš. Ne trudi se da mi govoriš kako nije tu. Vidim kako igra komalu u tvojim očima."

Suzana je delovala iznenađeno. Napućila je usne, kao da želi da protestuje. Predomislila se i odvratila pogled, ne progovorivši ni reč. Kad ga je posle nekog vremena ponovo pogledala, nije osećala prisustvo one koju je Roland nazvao „zamornom kučkom", baš kao ni revolveraš, zato što je nastavio.

„Mislim da će nam se uskoro učiniti da napuštamo Pustošne zemlje, ali bih te molio da ne veruješ svojim očima - nekoliko zgrada i nekoliko metara popločanog druma nisu garant bezbednosti ili civilizacije.

Uskoro ćemo stići do njegovog zamka, Le Casse Roi Russe. Gotovo je sigurno da je Grimizni Kralj otišao, ali je najverovatnije ostavio zamku za nas. Hoću da pažljivo gledaš i slušaš. Ako situacija nametne pregovore, prepusti taj posao meni."

„Znaš li nešto što ja ne znam?" pitala je. „Šta kriješ od mene?"

„Ništa", rekao je (sa za njega retkom žestinom). „To je samo predosećaj, Suzana. Približili smo se cilju, ma šta sat govorio. Blizu smo pronalaženju puta do Mračne Kule. Moj učitelj Vanej je neumorno ponavljao da postoji samo jedno pravilo bez izuzetaka: iskušenje prethodi pobedi. Što je veća pobeda, veće je iskušenje kojem valja odoleti."

Suzana je zadrhtala i obgrlila sebe. „Htela bih da se ugrejem", rekla je. „Mislim da će sve biti u redu ako mi neko ne ponudi tovar drva i postavljenu flanelsku odeću, po cenu odricanja od Kule."

Roland se setio jedne od Kortovih najozbiljnijih maksima - Nikad ne spominji najgore zlo! - ali se odlučio da je sačuva za sebe. Bar zasad. Pažljivo je odložio sat i ustao, spreman za pokret.

Suzana je oklevala. „Sanjala sam onog drugog", rekla je. Nije morala da kaže koga. „Tri noći zaredom sanjam kako se prikrada za nama. Misliš da je stvarno tamo?"

„Nego šta je", rekao je Roland. „Mislim da umire od gladi."

„Gladan, Mordred biti gladan", rekla je. Ponavljala je reči koje je čula u snu.

Ponovo je zadrhtala od glave do pete.

7

Staza se širila. Tog popodneva su naišli na prve kamene ploče na stazi.

Proširio se još više. Nešto pre večeri su stigli do raskrsnice s drugom stazom (koja je nekad davno, nesumnjivo bila put). Na raskršću su zatekli zarđalu šipku, na kojoj je nekad stajao putokaz, kog sad nije bilo. Sutradan su stigli do prve zgrade s ove strane Fedika, do jadne udžerice s prevrtnutom tablom na pragu. Iza nje je bio srušeni ambar. Roland je, uz Suzaninu pomoć prevrnuo tablu. Pročitali su natpis: POSTAJA. Ispod njega je bilo dobro poznato crveno oko.

„Mislim da je ova staza nekad bila glavni drum između zamka Nesklada i Le Casse Roi Russe", rekao je.

„To ima smisla."

Sve češće su prolazili pokraj kuća i raskršća. Našli su se na obodu grad ili sela - možda je u naseobini koja se nekad prostirala oko zamka Grimiznog Kralja. Najveći deo ovog mesta je, za razliku od Luda, stradao.

Đavolja trava je rasla među razvalinama. Izuzev nje nije bilo drugih tragova života. Trpeli su sve jaču hladnoću. Četvrte noći od susreta s vranama su pokušali da prenoće u očuvanoj zgradi, pod čvrstim krovom. Čuli su šapat u senkama. Roland ih je identifikovao kao glasove kućnih duhova, takozvanih „stanara." Predložio je da izađu napolje.

„Ne verujem da nam mogu nauditi, ali mogu naškoditi mališi", rekao je Roland i pomilovao Oja, koji mu se stidljivo sklupčao u krilu, što ni najmanje nije ličilo na njega.

Suzana je oberučke prihvatila predlog. Hladnoća u toj kući je prevazilazila uobičajenu studen. Stvari koje su šaptale u mraku su možda stare, ali ih apetit nije sasvim napustio. Troje putnika su se još jednom sklupčali nasred Pustošne avenije, pored Ho Fatovog luksuznog taksija, braneći se od hladnoće. Čekali su da svane i da da temperatura poraste za par stepeni. Pokušali su da zapale vatru, daskama iz srušene zgrade. Nisu postigli ništa izuzev što su upropastili nešto dragocenog sterna. Žele je samo nakratko zatitrao po ivercima slomljene stolice, spremljene za potpalu, pre no što se ugasio. Drvo je odbijalo da gori.

„Zašto?" pitala je Suzana, posmatrajući slabašne pramičke dima. „Zašto?"

„Da li te to iznenađuje, Suzano od Njujorka?"

„Ne, ali bih htela da znam razlog. Da li je isuviše staro? Okamenjeno, ili nešto slično?"

„Neće da gori, zato što nas mrzi", rekao je Roland, kao da saopštava očiglednu istinu. „Ovo je njegovo mesto. Još uvek je njegovo, iako je otišao. Okruženi smo mržnjom. Ali... slušaj me, Suzana. Izbili smo na pravi put, koji će odsad biti najvećma poploćan. Kako bi bilo da se u buduće krećemo noću? Da li bi pokušala?"

„Slažem se", rekla je. „Sve je bolje nego da ležim i drhtim kao mače izvadeno iz hladne vode."

Tako su i uradili te i sledeće dve večeri. Stalno je mislila, Razboleću se. Sigurno ću nešto zakačiti, ali nije.

Nisu se razboljevali. Imala je samo bubuljicu na levoj strani donje usne. Krasta bi ponekad pukla. Iscurelo bi malo krvi. Ubrzo bi se skorela i formirala novi zaštitni sloj. Sveprisutna hladnoća je bila jedina bolest.

Grizla je sebi put do središta njihovog bića. Mesec se ponovo zaoblio. Jedne večeri zaključiše da su iz Fedika krenuli pre gotovo mesec dana.

Opustelo selo je postepeno zamenilo fantastične igličaste kamene vrtove. Suzana je ozbiljno shvatila Rolandov savet: još uvek su putovali Pustošnim zemljama. Iako su prolazili pored znakova, s porukom da se kreću KRALJEVIM PUTEM (s okom, naravno, sa sveprisutnim crvenom okom), znala je da nisu sišli s Pustošne avenije.

Beše to perverzno selo. Bilo joj je teško da zamisli otkačene stanovnike, koji su u njemu živeli. Pokrajne uličice behu kaldrmisane, kuće uske i strmog krova, a vrata uska i nenormalno visok, kao da su pravljena za izduženu raju kakva se da videti u holu krivih ogledala. Behu to lovkraftovske kuće, Klark Ešton Smitove kuće, Vilijam Houp Hodžsonovi graničarski domovi, zgurani ispod Li Braun Kojevog srpastog meseca. Kuće su se naslanjale na brda koja su se blago uzdizala oko staze. Tu i tamo je bilo ruševina.

Izgledali su neprijatno organski, kao da su načinjene od trulog mesa umesto drevnih dasaka i stakla.

Iznova i iznova je viđala mrtva lica, kako gvire iz gomila dasaka i senki. Lica koja su lutala ruševinama i pratila njihov prolazak užasnim, mrtvim očima. Setila se Čuvara vrata na Holandskom brdu i zadrhtala od jeze.

Četvrte večeri na Kraljevom putu stigoše do velikog raskršća na kom je glavni put oštro zavijao ka jugu umesto ka istoku, udaljavajući se od Staze Zraka. Ispred njih, na manje od jedne noći hoda (ili vožnje, ako ste na Ho Fat luksuznom taksiju), beše visoko brdo sa ogromnim crnim zamkom na vrhu. Građevina obasjana varljivom mesečinom je na Suzanu ostavljao orijentalni utisak. Tornjevi su štrčali kao da žele da budu minareti. Spajala su ih fantastična šetališta ukrštajući se visoko iznad dvorišta. Neka od njih su pala, dok su druga još odolevala. Čula je moćnu, tihu tutnjavu. To nisu bile mašine. Zatražila je objašnjenje od Rolanda.

„To je voda", rekao je.

„Kakva voda? Imaš li pojma?"

Odmahnuo je glavom. „Ne bih pio ono što protiče kraj zamka, čak i ako bih umirao od žedi."

„Ovo je zlo mesto", mrmljala je, ne misleći samo na zamak već i na bezimeno selo naherenih (iscerenih) kuća, izraslih svuda oko njih. „I Rolande - nije prazno."

„Suzana, ako osetiš duhove što kucaju tražeći ulaz u tvoju glavu - kucaju ili grizu - oteraj ih."

„Hoće li to upaliti?"

„Nisam siguran" priznao je, „ali sam čuo da takve stvari ne mogu ući ako im se to izričito ne dozvoli, pa se trude da do dozvole dođu silom ili na preveru."

Čitala je Drakulu i čula padre Kalahanovu priču o Jerusalimovu. Dobro je znala šta Roland hoće da kaže.

Nežno je uhvatio za ruke i obrnuo nasuprot zamka, koji možda nije bio crn po svojoj prirodi ili nečijoj nameri. Verovatno je potamneo tokom bezbrojnih godina. Dnevno svetlo će dati odgovor. Zasad je njihov put osvetljavao samo oblacima zastrti, mesečev srp.

Od raskrsnice je vodilo nekoliko staza. Većina beše izvitoperena, poput slomljenih prstiju. Roland je usmerio Suzanu na pravi put. Shvatila je da je to jedina savršeno prava ulica koju su videli, otkad je pusto selo počelo da načujno raste oko njih. Nije bila kaldrmisana, već uredno popločana Pružala se ka jugoistoku, prateći Stazu Zraka. Iznad nje su lebdeli srebrom okupani oblaci kao procesija vazdušnih brodova.

„Vidiš li tamnu mrlju na horizontu, draga?" promrljao je.

„Vidim tamnu mrlju i beličastu traku ispred nje. Šta je to? Da li znaš?"

„Imam ideju, ali nisam siguran," rekao je Roland. „Hajde da se odmorimo. Zora tek što nije svanula.

Ujutru ćemo videti o čemu je reč. Sem toga, ne želim da prilazim zamku po mraku."

„Ako je Grimizni Kralj otišao i ako Staza Zraka vodi na tu stranu..." Pokazala je. „Zašto bi uopšte morali ići u prokleti zamak?"

„Kao prvo, da se uverimo da je otišao", rekao je Roland. „Kao drugo, možda će nam poći za rukom da onog koji nas sledi, uvučemo u zamku. Sumnjam u uspeh tog nauma. Veoma je dovitljiv, ali valja pokušati. Mlad je, a mladež zna biti neoprezna."

„Ubio bi ga?"

Roland se hladno osmehnu na mesečini. Nemilosrdno. „Bez trunke oklevanja", rekao je.

8

Suzana se ujutru probudila iz nemirnog sna. Dremala je medu razbacanim zalihama na rikši. Roland je stajao na raskrsnici i gledao duž Staze Zraka. Spustila se na zemlju. Učinila je to veoma pažljivo, zato što je bila ukočena, i nije htela da padne. Zamislila je smznute, krte kosti obmotane mesom, kadre da svakog časa puknu, kao da su od stakla.

„Šta vidiš?" pitao je. „Razdanilo se, šta vidiš na toj strani?"

Bela traka je bila sneg, što je nije iznenadilo, zato što im predstoji put po pravim visoravnima. Iznenadila se i obradovala, nije ni znala da je sposobna za takvu radost, videvši drveće iza trake snega. Zimzeleno drveće. Živa bića.

„O, Rolande, tako su divna!" rekla je. „Izgledaju bajno, čak i s korenjem u snegu! Šta misliš?"

„Isto što i ti", rekao je. Podigao je visoko i okrenuo u pravcu iz kog su došli. Iza ružnog i tesnog predgrađa od stravičnih kućica, beše Pustošna zemlja kroz koju su prošli, množina igličastih stena, s retkim stenovitim uzvišenjima.

„Razmisli o sledećem", rekao je. „Daleko u tom pravcu je Fedik. Iza Fedika, Zemlja Gromova. Iza Zemlje Gromova, Kale i šuma, zelena granica između Srednjeg i Kraja sveta. Lud leži još dalje u tom pravcu, a Rečni Prelaz još dalje od njega, sledi Zapadno mora i velika pustinja Mohej. Negde daleko, izgubljeni u prostoru i vremenu, leže ostaci Unutrašnjeg sveta. Baronije. Gilead. Tamo i dandanas žive ljudi koji se sećaju ljubavi i svedosti."

„Tako je", rekla je, ne shvatajući šta želi da kaže.

„Grimizni Kralj se okrenuo na tu stranu, kad je bacio prokletstvo", rekao je Roland. „Shvataš li da je planirao da krene na drugu stranu ka Mračnoj Kuli. Ma koliko da je lud, nije hteo da uništi zemlju preko koje mora proći, s probranom svitom." Privukao je sebi i poljubio u čelo, s nežnošću od koje se zamalo rasplakala. „Posetićemo njegov dvorac. Uhvatićemo ga u zamku ako budemo imali sreće i ako ista odluči da mu okrene leđa. Zatim ćemo nastaviti put. Naići ćemo na žive predele. Naći ćemo drvo za vatru i divljač koja će nas snabdeti svežim mesom i kožama za borbu protiv zime. Možeš li izdržati još malo, draga? Možeš li?"

„Mogu", rekla je. „Hvala ti, Rolande."

Zagrlila ga je i pogledala u pravcu crvenog zamka. Pod sve jačim svetlom videla je da je kamen od kog je načinjen, iako potamneo tokom dugih godina, nekad bio boje sveže prolivene krvi. To je podsetilo na razgovor sa Mijom na bedemu zamka Nesklada i na pulsiranje grimiznog svetla u daljini. Otprilike s ovog mesta, kad bolje razmisli.

Hodi k meni, ako ćeš uopšte dolaziti, Suzana. Rekla joj je Mija. Zato što Kralj zna da očara, čak i s velike daljine.

Govorila je o pulsirajućem, crvenom sjaju, ali...

„Nestalo je!" rekla je Rolandu. „Crveno svetlo iz zamka, iz Kraljeve kovačnice, tako je zvala! Nestalo je!

Nismo ga videli usput!"

„Nismo", složio se, uz nešto širi osmeh. „Mislim da su zgasle kad smo osujetili rušioce. Kraljeva kovačnica se ugasila, Suzana, i to zauvek, ako su bogovi dobri. Eto šta smo postigli, iako smo platili visoku cenu."

Tog popodneva stigli su do Le Casse Roi Russe. Ispostavilo se da nije sasvim napuštena.

TREĆE POGLAVLJE
ZAMAK GRIMIZNOG KRALJA

1

Urlik nevidljive reke postade izuzetno snažan na kilometar i po od zamka. Tu su naišli na prve ukrasne zastavice i postere. Zastavice s crvenim, belim i plavim prugama podsetiše Suzanu na parade na Dan palih i glavne uli ce u američkim gradićima na Dan nezavisnosti.

Drečavi ukrasi na fasadama uskih, tajnovitih zdanja i u izlozima davno zatvorenih radnji, praznih od podruma do krova, izgledahu kao rumenilo na obrazima raspadnutih leševa.

Dobro je poznavala lica na posterima. Ričard Nikson i Henri Kabot Lodž pokazivali su znak pobede garniran osmesima prodavaca automobila (NIKSON/LODŽ, ZATO ŠTO POSAO NIJE GOTOV, pisalo je).

Džon Kenedi i Lindon Džonson stajali su prebacivši jedan drugom ruke preko ramena i s visoko podignutim slobodnim rukama. Ispod njih bio je slogan ispisan krupnim slovima STOJIMO NA RUBU NOVE GRANICE.

„Znaš li ko je dobio?" pitao je Roland, preko ramena. Suzana se vozila na Ho Fatovom luksuznom taksiju, upijajući neobični prizor oko sebe (žudela je za džemperom: zadovoljila bi se i tankom bluzom od fine vune).

„O, da", rekla je. Nije sumnjala da su posteri istaknuti zbog nje. „Kenedi je dobio izbore."

„Postao je tvoj dinh?"

„Dinh čitavih Sjedinjenih Država. Džonson je dobio posao kad je Kenedi ustreljen."

„Ustreljen? Stvarno je tako bilo?" Roland je zvučao iskreno zainteresovano.

„Jašta. Kukavica po imenu Osvald smakla ga je iz zasede."

„Tvoje Sjedinjene Države su bila najmoćnija zemlja na svetu."

„Pa, Rusija se trudila da se nametne kao takmac kad si me zgrabio za gušu i cimnuo na ovu stranu, ali si manje-više u pravu."

„Narod tvoje zemlje je sam sebi birao dinha. Na to mesto se nije dolazilo po očinstvu."

„Tako je", rekla je, pomalo nesigurno. Očekivala je da se Roland svom snagom obruši na demokratski sistem ili da ga ismeje.

Iznenadila se kad je rekao, „Citiraču Blejna Jednošinca: To zvuči bajno, sjajno."

„Učini mi uslugu i prestani da ga citiraš, Rolande. Ne citiraj ga sada, niti ikad više. Je 1' važi?"

„Kako hoćeš", rekao je i nastavio bez oklevanja, ali mnogo tišim glasom. „Nek ti moj pištolj bude pri ruci, molim te."

„Biće", složila se u hipu, istim tihim glasom. Jedva je razumeo pošto nije htela da miče usnama. Osetila je da ih posmatraju iz neke od kuća nadvijenih preko Kraljevog puta kao prodavnice i krčme u srednjovekovnom selu (ili filmskim kulisama istog). Nije znala da li ih motre ljudi, roboti ili ispravne TV kamere, ali je osetila da ih neko posmatra još pre Rolandovog upozorenja. Jedan pogled na Ojevu glavu koja se klatila napred-nazad kao klatno na dedinom satu, rekao joj je da i on isto oseća.

„Da li je taj Kenedi bio dobar dinh?" pitao je Roland, normalnim glasom, koji je daleko dopirao u sveopštoj tišini. Suzana je shvatila divnu stvar: najedanput joj više nije bilo hladno, uprkos blizini reke i vlažnom, prohladnom vazduhu. Bila je isuviše usredsređena na okolinu, da bi mislila na hladnoću. Bar zasad.

„Pa, to nije bilo opšte mišljenje. Ludak koji ga je upucao, sigurno nije tako mislio, ali ja jesam", rekla je.

„U kampanji je narodu obećao promene. Manje od polovine mislilo je da govori istinu, zato što političari lažu iz istog razloga zbog kog majmuni mašu repom. Hoću reći, zato što im se može. Nakon izbora počeo je da ispunjava obećanja. Senka se nadvila nad mestom zvanim Kuba. Bio je hrabar kao... pa, recimo da bi sa zadovoljstvom jahao pored njega. Kad su određeni krugovi shvatili koliko je ozbiljan, unajmili su ludaka koji će ga smaknuti."

„Ozvalta."

Klimnula je, ne trudeći se da ga ispravi. Ionako nije mislila da bilo šta treba ispravljati. Ozvalt. Oz. Sve se svodi na isto, zar ne?

„Džonson je preuzeo vlast, kad je Kenedi pao."

„Aha."

„Kakvim se on pokazao?"

„Otišla sam suviše rano da bih donela utemeljeniji sud, ali je on bio od onih koji dobro poznaju pravila igre. 'Ruka ruku mije', kažemo kod nas. Je 1' kapiraš?"

„Da, naravno", rekao je. „Suzana, mislim da smo stigli." Zaustavio je Ho Fatov luksuzni taksi. Držao je ručke, pogleda uprtog u Le Casse Roi Russe.

2

Stigli su na kraj Kraljevskog puta. Razlivao se, praveći široko kaldrmisano prednje dvorište, koje nekad beše pažljivo nadgledano od strane Kraljevih ljudi, baš kao Bakingemska palata, rezidencija kraljice Elizabete pred kojom stražari kraljičina garda. Na kaldrmi je bilo golemo grimizno oko. Boja je samo malo izbledela, uprkos dugogodišnjoj izloženosti atmosferskim prilikama. Sa zemlje su se samo naslućivale njegove konture, ali je oko, gledano s gornjih spratova, dominiralo severozapadnim pravcem.

Neke prokletinje su nacrtale isti sigul na svim stranama sveta, pomislila je.

Sveže omalana zastava vijorila se iznad unutrašnjeg dvorišta, rastegnuta između opustelih stražarskih tornjeva. Na njoj je neko šablonom ispisao poruku (u prepoznatljivom crvenom, belom i plavom koloritu):

DOBRODOŠLICA, ROLANDU I SUZANI!

(i, oju takođe!)

SAMO ROKAJTE U SLOBODNOM SVETU!

Zamak iza unutrašnjeg dvorišta (i zatočene reke što teče oko bedema) beše sagrađen od tamnocrvenih blokova, koji su tokom godina pocrneli. Kule i tornjevi hrlili su u visinu iz oblasti iza bedema, tako hrabro da su pozleđivale oči, opirući se gravitaciji. Sam zamak uokviren gizdavim tornjevima beše strog i lišen ukrasa, izuzev izbuljenog oka iznad luka na glavnom ulazu. Dva šetališta su pala, zasuvši glavno dvorište kamenim krhotinama i odlomcima, ali se šest nebeskih staza još uvek ukrštalo na različitim nivoima, podsećajući na komplikovana saobraćajna čvorišta zemaljskih autoputeva. Vrata i prozori, baš kao na okolnim kućama, bejahu čudnovato uski. Prozori i nebeske staze behu načičkani debelim, crnim vranama. Merkale su pridošlice.

Suzana se spustila s rikše s Rolandovim pištoljem za pojasom, tako da ga je očas mogla dohvatiti.

Pridružila mu se. Posmatrali su glavna vrata s ove strane šanca. Bila su otvorena. Grbavi kameni most spajao je rečne obale. Tamna voda tutnjala je ispod njega kroz trinaest metara široki kameni tesnac. Voda je imala oštar i neprijatan miris. Tukla je po sunđerastom, crnom kamenu, praveći žućkastu umesto bele pene.

„Šta ćemo sad?" pitala ga je.

„Za početak ćemo poslušati ove momke", rekao je i klimnuo u pravcu glavnih vrata na drugom kraju kaldrmisanog dvorišta. Kroz širom otvorena vrata prođoše dva čoveka. Behu to dva savršeno obična čoveka, a ne uske prikaza iz kuća s krivim ogledalima. Kad su stigli do pola dvorišta, pojavio se i treći i pohitao za njima. Izgledalo je da nisu naoružani. Suzana nije bila preterano zatečena kad je shvatila da su prva dvojica identični blizanci. I onaj iza njih izgledao je isto: muškarac kavkaskog tipa, prilično visok, s dugom, crnom kosom. Trojke, znači: blizanci i treća sreća. Nosili su farmerke i teške kapute na kojima im je odmah (i traumatično) pozavidela. Blizanci su nosili velike pletene korpe, sa kožnim ručkama.

„Zamisli ih s naočarima i bradom, pa ćeš videti da izgledaju kao Stiven King, kakav je bio kad smo ga Edi i ja prvi put sreli", rekao je Roland tihim glasom.

„Stvarno? Vaistinu?"

„Da. Pamtiš li šta sam ti rekao?"

„Pustiću te da pregovaraš."

„ Ne zaboravi. Iskušenja prethode pobedi."

„Neću. Rolande, da li ih se plašiš?"

„Mislim da od ove trojice ne treba strepeti. Ali, budi spremna da pucaš."

„Reklo bi se da nisu naoružani." Ipak, nosili su te pletene korpe, u njima se svašta moglo kriti.

„U svakom slučaju, budi spremna."

„Računaj na to", rekla je.

3

Ni urlik vode ispod mosta nije prigušio ravnomerno kuckanje peta po kaldrmi. Dvojac s korpama stigao je do polovine mosta. Zaustavili su se na najvišem mestu. Položili su korpe, jednu pored druge. Treći je zastao na drugoj strani mosta. Dostojanstveno je sklopio ruke na grudima. Suzana je namirisala kuvano meso iz jedne korpe. Nije to bila duga svinjetina. Presrela je rajsku aromu rozbifa i piletine. Pošla joj je voda na usta.

„Zdravo da si, Rolande od Gileada!" reče tamnokosi čovek sa desne strane. „Zdravo da si, Suzano od Njujorka! Zdravo da si, Oje od Srednjeg sveta! Dugi dani i prijatne noći!"

„Dani su ružni a noći još gore", dobacio je njegov kompanjon.

„Ne obraćajte pažnju na njega", reče desni dvojnik §tivena Kinga.

„Ne obraćajte pažnju na njega", podsmehnuo se drugi, mršteći se. Gotovo da ih je nasmejao ružnom grimasom.

„Dabogda doživeli dvostruki broj", rekao je Roland. Obratio se ijubaznijem od dvojice. Iskoraćio je i načinio nehajni naklon. Suzana je raširala nepostojeću haljinu, imitirajući pozdrav uobičajen za Kale. Oj je seo pored Rolandovog levog stopala. Posmatrao je dva identična čoveka na mostu.

„Mi smo ufisi", rekao je onaj s desne strane. „Znaš li šta su ufisi, Rolande?"

„Znam", rekao je. Zatim se obratio Suzani: „To je stara reč... drevna, ako ćemo pravo. Tvrdi da su menjači oblika." Nastavio je, mnogo tišim glasom, koji blizanci sigurno nisu mogli čuti zbog urlika reke:

„Sumnjam u to."

„Istina je", rekao je onaj s desne strane, prilično ljubaznim tonom.

„Lažljivci misle da su svi lažovi", natuknuo je onaj s leve i cinično prevrnuo oko. Samo jedno. Suzana je prvi put videla čoveka kadrog da prevrne samo jedno oko.

Onaj u pozadini nije progovarao ni reč. Posmatrao ih je, s prekrštenim rukama na grudima.

„Kadri smo da preuzmemo bilo koji oblik", nastavio je onaj s desne, „ali nam je naloženo da to bude neko koga poznajete i kom verujete."

„Ne verujem sai Kingu mnogo dalje no što bih mogao baciti njegovog najtežeg dedu", rekao je Roland.

„Taj tip je problematičan, kao proždrljiva koza, ako mene neko pita."

„Dali smo sve od sebe", rekao je desni Stiven King. „Mogli smo preuzeti oblik Edija Dina, ali smo se plašili da bi gospa to teško podnela."

„Meni se čini da bi gospa' zajašila konopac, kad bi samo mogla da ga turi medu noge", primetio je levi Stiven King, nacerivši se.

„Ko te tera da laješ", reče onaj pozadi, s prekrštenim rukama na grudima. Govorio je pribranim tonom nepristrasnog sudije. Suzana je očekivala da će oterati Lajavog Kinga u kazneni boks na pet minuta. Ne bi se bunila, zato što je Lajavi King dirnuo u srce neukusnom upadicom. Podsetio je na Edija.

Roland je ignorisao ovu igrariju.

„Možete li svako od vas trojice preuzeti različit oblik?" pitao je Pristojnog Kinga. Suzana je čula kako revolveraš guta pljuvačku pre no što je postavio pitanje i zaključila je da ne ide samo njoj voda na usta zbog opojnih mirisa iz korpi s hranom. „Može li jedan od vas biti sai King, drugi sai Kenedi, a treći sai Nikson, na primer?"

„Dobro pitanje", rekao je Pristojni King s desne strane.

„Glupo pitanje", rekao je Lajavi King s leve strane. „Ni blizu suštine. Odosmo u široko plavetnilo. Pobogu, da li je neko čuo za heroja obdarenog intelektualnom dimenzijom?"

„Princ Hamlet od Danske", tiho dobaci Sudija King iza njih. „Pošto mi je samo on pao ma pamet, smatračemo ga izuzetkom koji potvrđuje pravilo."

Pristojni i Lajavi okrenuli su se ka govorniku. Okrenuli su se ka Rolandu i Suzani, kad im je postalo jasno da je treči završio s pričom.

„Pošto smo, u suštini, jedno biće", rekao je Pristojni, „ograničenih kapaciteta, odgovor je ne. Možemo svi biti Kenedi ili Nikson, ali..."

„'Ne lipši magarče do zelene trave"', rekla je Suzana. Nije imala pojma zašto joj je ovo palo na pamet (još manje, zašto je to glasno rekla), ali je Sudija King rekao: „Upravo tako!" i podario izađi ispred odeljenja naklon.

„Nastavi, u ime tvog oca", reče Lajavi King s leve. „Teško mi je da gledam ove izdajnike Crvenog Gospodara. Čini mi se da ću svakog časa povratiti."

„Vrlo dobro", rekao je njegov partner. „Iako je prilično nefer nazivati ih izdajnicima, pogotovo ako povedemo računa o ka. Pošto verovatno ne bi mogli izgovoriti naša imena..."

„Liče na ime Supermenovog protivnika, gospodina Mxyzptlka", rekao je Lajavi.

„...mogli bi se koristiti istim imenima kao i Los. Mislim na Grimiznog Kralja. Ja sam ego, grubo govoreći, poznat pod imenom Femalo. Ovaj prika pokraj mene je Famalo. On je naš id."

„To znači da je ovaj pozadi sigurno Fimalo", rekla je Suzana, naglašavajući početak imena. „Šta je on, vaš superego?"

„Veličnastveni ste!" uskliknuo je Famalo. Kladim se da bi mogla reći Frojd a da se to ne rimuje sa lojd!"

Nagnuo se napred, da bi je počastio znalačkim kezom. „Ali, možeš li izrecitovati slovo po slovo, ti kratkonoga njujorška crnčugo?"

„Ne obaziri se na njega", rekao je Fimalo, „kivan je na žene, oduvek su ga maltretirale."

„Da li ste vi ego, id i superego Stivena Kinga?" pitala je Suzana.

„Kako dobro pitanje!" rekao je Femalo s odobravanjem.

„Kako tupavo pitanje!" rekao je Famalo s neodobravanjem. „Da li su tvoji roditelji imali živog poroda, Zagorela?"

„Bolje vam je da se ne zavitlavate sa mnom", rekla je Suzana, „potegnuću Detu Voker. Ta će vas napuniti olovom."

Sudija King reče, „Nemam ničeg zajedničkog sa sai Kingom, izuzev što sam, na kratko vreme, preuzeo neke od njegovih fizičkih osobina. Shvatam da imate đavolski malo vremena. Ne podržavam vašu stvar i nemam nameru da vam na bilo koji način pomognem. U stvari, nisam spreman da se naročito pomučim.

Shvatam da ste, upravo vas dvoje, u najvećoj meri odgovorni za Losov odlazak. Nije mi žao što je otišao, pošto me je držao zatvorenog i tretirao kao nedostojnu dvorsku ludu, ili još gore, kao majmuna, kućnog ljubimca. Pomoći ću vam, ako mogu, bar malo, ali ne, neću zapinjati. 'Ajde da isteramo stvar na čistac', kako bi rekao vaš pokojni prijatelj Edi Din."

Suzana je pokušala da se odbrani od ove žaoke, ali je bolelo. I te kako je bolelo.

Femalo i Famalo su se opet okrenuli ka Fimalu kad je ovaj progovorio. Okrenuli su se ka Rolandu i Suzani kad je ućutao.

„Iskrenost je najbolja politika", rekao je Femalo, s pobožnim pogledom. „Servantes."

„Lažovi napreduju", rekao je Famalo, s ciničnim osmehom. „Nepoznati."

Femalo reče, „Los nas je ponekad delio na šest, pa čak i sedam entiteta, iz jednog jedinog razloga, zato što to boli. Nismo mogli pobeći, baš kao ni drugi stanovnici zamka, zato što je povukao smrtonosnu liniju oko bedema."

„Mislili smo da će nas pobiti, pre no što ode", rekao je Famalo, bez trunke jebi se cinizma. Imao je zamišljeni, introspektivni izraz osobe koja se seća za dlaku izbegnute pogibije.

Femalo: „Pobio je dosta sveta. Obezglavio je glavnog ministra."

Famalo: „Koji je patio od poodmaklog stadijuma sifilisa i nije znao šta mu se dešava, baš kao ni svinja u klanici."

Femalo: „Postrojio je kuhinjsko osoblje i sve žene..."

Famalo: „Sve do jedne su mu bile odane, jako odane..."

Femalo: „Naterao ih je da pred njim popiju otrov. Da je hteo, mogao ih je pobiti na spavanju..."

Famalo: „Jedna Kraljeva misao obavila bi posao."

Femalo: „Umesto toga, naterao ih je da popiju otrov. Otrov za pacove. Progutale su velike, smeđe pilule i umrle u grčevima pred njim, pred njegovim prestolom..."

Famalo: „Načinjenim od lobanja, kapiraš..."

Femalo: „Sedeo je s laktom na kolenu i šakom na bradi, kao čovek koji misli duboke misli, kao da rešava kvadraturu kruga ili traga za ultimativnim primarnim brojem, dok su se one trzale, povraćale i grčile na podu dvorane za audijencije."

Famalo (s trunkom revnosti koja se Suzani činila lascivnom i izrazito neprivlačnom): „Neke su umrle moleći vodu. Taj otrov izaziva žeđ, jašta! Mislili smo da smo sledeći na redu!"

Femalo je konačno pokazao, ako ne bes, onda nagoveštaj nestrpljenja. „Hoćeš li mi dopustiti da ispričam priču do kraja, da bi oni krenuli napred ili nazad ako im se tako sviđa?"

„Voli da soli pamet", rekao je Famalo, pre no što je utonuo u pritvornu tišinu. Vrane su se borile za što bolju poziciju iznad njih. Gutale su ih staklastim očima. Nesumnjivo se nadaju obilnom obroku, pomislila je Suzana.

„Čuvao je šest preostalih čarobnjačkih stakala", rekao je Femalo. „Dok ste boravili u Kala Brin Stardžisu, video je nešto što ga je nepovratno gurnuio u ludilo. Ne znamo šta je to bilo, zato što ništa nismo videli, ali verujemo da je reč o vašoj pobedi, kako onoj u Kalama, tako i onoj u Algul Sjentu. To je bio kraj njegovih planova da sruši Kulu izdaleka, kidanjem Zraka."

„Naravno, to ga je dokrajčilo", tiho je prokomentarisao Fimalo. Oba Stivena Kinga na mostu su se okrenula prema njemu. „To i ništa drugo. Dve suprotstavljene opsesije su ga, pre toga, dovele na ivicu ludila. Hteo je da sruši Kulu, ali i da stigne do nje pre tebe, Rolande. Da se popne na njen vrh. Hteo je da je uništi i da vlada njome. Mislim da nije pokušavao da je razume. Bavio se mišlju da te spreči da se domogneš onog što želiš i da ti to oduzme. Do toga je jako držao."

„Prijalo bi ti da znaš kako je besneo zbog tebe, kako te je nedeljama teško kleo, pre no što je u napadu gneva razbio dragocene igračke", rekao je Famalo. „Kako je počeo da te se plaši, koliko god je za to sposoban."

„Neće mu prijati", usprotivio se Femalo, prilično sumornim tonom, pomisli Suzana. „Neće mu se svideti nimalo. Taj pobeduje, baš kao što i gubi, bez imalo uzvišenosti."

Fimalo reče: „Kad je Grimizni Kralj video da će Algul pasti pred tobom, zaključio je da će se postojeći Zraci obnoviti. Još više od toga! Znao je da će dva preostala Zraka, obnoviti druge. Stvaraće ih kilometar po kilometar, točak po točak. Kad se to dogodi..."

Roland je klimao glavom. Suzana je u njegovim očima videla potpuno nov izraz: prijatno iznenađenje.

Možda ipak zna da uživa u pobedi, pomislila je. „Na kraju krajeva, ono što je otišlo dalje, može da se vrati", rekao je revolveraš. „Govorim o Srednjem i Unutrašnjem svetu." Zastao je. „Možda i o Gileadu. Svetlosti. Belom."

„Nema tu prostora za nikakvo možda", rekao je Fimalo. „Ka je točak. Ako točak nije polomljen, uvek će se okretati. Ako Grimizni Kralj ne postane gospodar Kule ili njen glavni upravnik, sve što je nekad bilo, vratiće se pre ili kasnije."

„To je ludost", rekao je Famalo. „I to razorna ludost. To ne treba da čudi zato što je Veliki Crveni uvek bio mahnita strana Gana." Gadno je namignuo u pravcu Suzane, „Opet Frooood, gospo Zagorela."

Femalo je nastavio. „Kad je porazbijao Kugle i kad se sit naubijao..."

„Stalo nam je da ovo razumete", rekao je Famalo. „Ako niste isuviše tvrdoglavi, naravno."

„Nakon što je obavio sve zadatka, ubio se", rekao je Fimalo. Ostala dvojica su se ponovo okrenula ka njemu, kao da su nemoćni da se odupru tom porivu.

„Da li je to uradio kašikom?" pitao je Roland. „Zato što sam odrastao slušajući to proročanstvo. To je tada bio sveprisutni šaljivi stih."

„Da, naravno", rekao je Fimalo. „Mislim da je prerezao vrat njom. Ivice kašike bile su naoštrene (kao ivice izvesnih poslužavnika, kapirate - ka je točak, uvek se vraća na mesto s kog je krenula). Ispostavilo se da je progutao. Progutao je, možete li to da zamislite? Pljuvao je velike količini krvi, prave bujicel Zatim se popeo na najvećeg sivog konja. Nazvao ga je Nis, po zemlji sna i snova, i odjahao na jugoistok, u bele zemlje Empatike, sa nešto malo prtljaga u bisagama." Nasmejao se. „Ovde postoje velike zalihe hrane, ali mu ona nije potrebna, kao što i sami znate. Los više ne jede."

„Sačekajte malo. Uzmite tajmaut", rekla je Suzana i šakama obrazovala slovo T (taj gest je pokupila od Edija, iako to nije znala). „Progutao je naoštrenu kašiku i rasporio sebi stomak. Davio se u krvi..."

„Gospodi Zagoreloj se ukazala svetlost!" kliknuo je Famalo i patetično podigao ruke ka nebu.

„...kako može bilo šta da radi?'

„Los ne može umreti", rekao je Femalo, kao da objašnjava očiglednu istinu trogodišnjakinji. „A vi..."

„Vi jadni..." dobacio je njegov partner s dobronamernom zlobnošću.

„Ne možete ubiti čoveka koji je već mrtav", završio je Fimalo. „Tvoji pištolji mogli su da obave posao..."

Roland je klimao. „Prenosili su se s kolena na koleno, s oca na sina, s cevima iskovanim od velikog mača Artura Elda, eskalibura. Da, i to je deo proročanstva, kog i on sigurno poznaje."

„Sad mu ne mogu nauditi. Sad je van njihovog domašaja. On je Neumrli."

„Imamo razloga da verujemo da je zatvoren na balkonu Kule", rekao je Roland. „Neumrli ili ne, ne može stiči do vrha bez Eldovog sigula. To je deo proročanstva, koje po vašem priznanju dobro poznaje."

Fimalo se tmurno smeškao. „Jašta, ali on gospodari Kulom baš kao što je Horacio gospodario mostom u priči sa Suzaninog sveta. Našao je načina da uđe unutra, ali ne i da se popne do vrha, to je tačno. Ali, nećeš ni ti, dogod on drži svoj položaj."

„Čini mi se da stari Crveni Kralj nije sasvim poludeo", rekao je Femalo.

„Lud je ko struja!" dodao je Famalo. Lupkao se po slepoočnicama... i prasnuo u smeh.

„Ako produžiš dalje", rekao je Fimalo, „donećeš mu preko potrebne Eldove sigule i pomoći da ovlada onim što ga sad drži zatočenim."

„Moraće da ih otme od mene", rekao je Roland. „Od nas." Govorio je bez patosa, kao da zbori o vremenu.

„To je istina", složio se Fimalo, „ali razmisli dobro, Rolande. Ne možeš ga ubiti s njima, ali ih on može oteti od tebe. Ima đavolski um i dugu ruku. Ako uspe u svom naumu... zamisli mrtvog kralja, ludaka, na vrhu Mračne Kule, sa dva velika, drevna pištolja! Mogao bi vladati odozgo, ali ja mislim da bi sišao dole, gonjen ludilom. Napraviće rusvaj, sa ili bez Zraka."

Fimalo ih je neraspoloženo posmatrao sa svog mesta na drugoj strani mosta.

„Zatim će", rekao je, „sve utonuti u tamu."

4

Nastalo je zatišje u kom su okupljeni na mostu razmišljali o izloženoj ideji. Prekinuo ga je Fimalo, smernim tonom: „Cena ne bi bila tako velika ako bi se razmišljalo o ovom svetu, kog bi mogli nazvati svetom Kule, zato što Mračna Kula u njemu postoji ne kao ruža, kao u najvećem broju ostalih, ili kao besmrtni tigar, kao u nekima od njih, ili urpas Rover, što je slučaj najmanje u jednom..."

„Pas po imenu Rover?" pitala je zbunjena Suzana. „Sigurni ste u to?"

„Gospo, imate maštu dostojnu poluizgorelog štapa", prokomentarisao je Famalo, s dubokim prezirom.

Fimalo nije obraćao pažnju na upadicu. „U ovom svetu, Kula je ono što jeste. U svetu u kom si, Rolande, do malopre bio, najveći broj vrsta lepo se razmnožava i cvatu mnogobrojni i slatki životi. U njemu postoji energija i nada. Da li bi rizikovao uništenje tog i ovog sveta, kao i drugih svetova koje je sai King maštom dotakao i iz kojih je crpeo? Nije ih on stvorio, znate. Prčaknje po Ganovom pupku, ne čini Gana, iako veliki broj stvaralaca veruje u to. Da li si spreman da sve to staviš na kocku?"

„Samo pitamo, ne pokušavamo da te ubedimo", rekao je Fimalo. „Istina bode oči: sve se svelo na tvoj lični pohod, revolverašu. Samo je to u pitanju. Ništa te ne tera dalje. Kad prođete pored ovog zamka i stupite na Bele zemlje, ti i tvoji prijatelji izlazite van granica ka. Ne morate to da radite. Sve za šta ste se zalagali na putu je da se vrati. Spasićete Zrake i na taj način osigurati večno postojanje Kule, ose oko koje se svi svetovi i životi okreću. Ako se vratite odakle ste došli, mrtvi Kralj će ostati zauvek zatočen."

„To ti kažeš", umešala se Suzana, grubim tonom dostojnim sai Famala.

„Nastaviću dalje", rekao je Roland, „bilo da lažete ili govorite istinu. Zbog obećanja."

„Kome si ga dao?" planuo je Fimalo. Prvi put otkad je izbio na most, rasklopi ruke i skloni kosu s čela.

Skromnim gestom je savršeno jasno izrazio ozlojeđenost. „Nijedno proročanstvo ne spominje to obećanje, siguran sam u to!"

„Tako je, zato što ga dadoh samom sebi. Nameran sam da ga održim."

„Ovaj tip je lud koliko i Los Crveni", rekao je Famalo, ne bez izvesnog poštovanja.

„U redu", rekao je Fimalo. Uzdahnuo je i ponovo sklopio ruke ispred sebe. „Uradio sam koliko sam mogao." Klimnuo je u pravcu preostale dve trećine sebe, koje su ga s pažnjom posmatrale.

Femalo i Famalo se spustiše na kolena. Femalo je bio desno, Famalo levo. Podigli su poklopce pletenih korpi koje su doneli. Prevunuli su ih. (Suzanu su malčice podsetili na modele iz Prave cene i Koncentracije dok pokazuju nagrade.)

Jedna je sadržala hranu: piletinu i svinjetinu, govedinu i velike, ružičaste komade šunke. Suzana je osetila kako joj se stomak širi, kao da se sprema da sve to proguta. Uz najveći napor zaustavila je mukli vapaj koji se penjeo niz grlo. Usta joj se napuniše pljuvačkom. Podigla je ruku da obriše sline. Videće šta radi, to nije mogla sprečiti, ali bar neće uživati u fizičkim znamenima gladi, svetlucanju bala na usnama i bradi. Oj je zalajao, ali nije mrdao sa svog mesta pored revolveraševog levog stopala.

U drugoj korpi behu debeli vuneni džemperi, jedan zeleni i jedan crveni, u svetlim, božićnim nijansama.

„Imamo i duge gaće i potkošulje, kapute, krznom postavljene kratke ćizme i rukavice", rekao je Femalo.

„U Empatici vlada smrtonosna hladnoća, pogotovo u ovo doba godine. Pred vama su meseci tegobnog puta."

„Na obodu grada vas čekaju lake, aluminijumske sanke", rekao je H-malo. „Stavite ih na kolica. Poslužiće vam za prevoz gospe i prtljaga, kad stignete do snežnih predela."

„Sigurno se pitate, zašto ovo radimo, iako se protivimo nastavku vašeg putovanja", rekao je Femalo.

„Istina je, da smo zahvalni zbog opstanka..."

„Hteli smo da pokušamo", umešao se Famalo. „'Konac delo krasi', rekao bi Edi."

I ovo je bolelo, bolelo je... ali ne koliko pogled na hranu, ili pomisao na široke, debele džempere prebačene preko glave. Kako bi ih rado navukla na sebe, pokrili bi je do sredine butina.

„Odlučio sam da ostanem i pokušam da vas odgovorim od nastavka putovanja, ako je to moguće", rekao je Fimalo - jedini koji je o sebi govorio u prvom licu jednine, primetila je Suzana. „ Ako omanem, snabdeću vas stvarima neophodnim za nastavak puta."

„Ne možete ga ubiti!" planuo je Famalo. „Zar ne vidiš, ti tvrdoglava ubilačka mašino, zar ne vidiP. Na kraju ćeš se preigrati i pasti u njegove mrtve ruke! Kako možeš biti tako glu..."

„Ućuti", blago ga je prekinuo Fimalo. Famalo ga je odmah poslušao. „Doneo je odluku."

„Šta ćete da uradite?" pitao je Roland. „Gde ćete, kad mi nastavimo dalje?"

Sve troje su slegnuli ramenima u savršenom skladu, ali je Fimalo - takozvani superego ufisa - odgovorio.

„Čekaćemo ovde", rekao je. „Videćemo da li će matrica kreacije živeti ili umreti. U međuvremenu ćemo pokušati da sredimo Le Casse, da joj vratimo deo prohujale slave. To je nekad bilo divno mesto. Moglo bi ponovo biti. Pregovori su završeni. Uzmite naše darove, s blagoslovom i najlepšim željama."

„Neiskrenim najlepšim željama", rekao je Famalo, nasmešivši se, neočekivano očaravajućim osmehom.

Umalo što nije krenula. Iako je žudela za svežom hranom (za svežim mesom), džemperi i topli donji veš behu izvor najvećeg iskušenja. Iako su zalihe hrane bile sve manje (sigurno će nestati j5re no što savladaju oblast koji ufisi zovu Empatika), imali su konzerve pasulja, mesnog nareska i tunjevine na zadnjem deiu Ho Fatovog iuksuznog taksija i pune stomake. Hladnoća ih je ubijala. Tako se bar osećala. Nezaustavljivo je prodirala u utrobu, u opasnu blizinu srca, centimetar po centimetar.

Dva sidra su je zadržala. Uviđala je da bi i jedan korak ka ponuđenim darovima uništio ono malo preostale volje. Potrčala bi ka središtu mosta i pala na kolena pred korpom punom odeće. Zagrabila bi po njoj kao neutaživo pohlepna domaćica na godišnjoj rasprodaji. Ne bi se mogla zaustaviti posle prvog koraka. Krah volje ne bi bio najgora posledica. Izgubila bi samopoštovanje koje je Odeta Holms čitavog života mukotrpno sticala, uprkos saboteru koji se večito šunjao zadnjim delom uma.

Ipak, čak je ni to ne bi zaustavilo. Ostala je na mestu zbog vrane sa zelenom travom u kljunu, zbog ptice koja se glasala Kroo, krool Umesto Kau, kau\ Očuvala je kontrolu nad sobom zbog đavolje trave. Beše to đavolja, ali ipak zelena trava. Živ organizam. Tog dana je Roland upozorio da ćuti, rekao je - šta ono beše? Iskušenje prethodi pobedi. Ni nakraj pameti joj nije bilo da će najveće iskušenje u njenom životu predstavljati susret s debelim ribarskim džemperom, ali...

Shvatila je ono što je revolveraš imao na umu, ne baš odmah, ali ubrzo nakon pojave tri Stivena Kinga: ovo je predstava. Nije znala šta je u tim pletenim korpama, ali u njima sigurno nije bilo hrane i odeće.

Smirila se.

„Pa?" strpljivo se oglasio Fimalo. „Hoćete li doći po ponuđene poklone? Morate, ako vam je stalo do njih. Ja smem samo do polovine mosta. Kraljeva linija smrti je odmah ispred Femala i Famala. Vi je možete preći u oba pravca. Mi ne možemo."

Roland reče, „Zahvaljujemo se na vašoj ljubaznosti, sai, ali vas moramo odbiti. Imamo hrane, a odeća nas čeka nedaleko odavde. Sem toga, i nije toliko hladno."

„Nije", složila se Suzana, smešeći se u pravcu tri jednake i jednako preneražene osobe. „Zaista nije."

„Nastavljamo svojim putem", rekao je Roland, uz blagi naklon.

„Hvala vi, želimo vam sve najbolje", doda Suzana i još jednom raširi nepostojeću suknju.

Lagano su im okrenuli leđa. Tada su Femalo i Famalo, klečeći na kolenima, posegli u korpe ispred njih.

Suzana nije čekala na Rolandova uputstva ili glasnu komandu. Potegla je revolver i skinula onog s leve strane - Famala - baš kad je izvadio srebrni pištolj duge cevi iz korpe. S njega je visilo nešto nalik šalu.

Roland je pucao iz futrole, zaslepljujuće brzo, kao i uvek. Ispalio je samo jedan metak. Uplašene vrane prhnule su uvis, bojeći plavo nebo u crno. Famalo se lagano srušio napred, sa srebrnim pištoljima u rukama. Pao je preko svoje korpe s hranom s izrazom fatalnog iznenađenja i pristojnom rupom nasred čela.

5

Fimalo je ostao na svom mestu, na drugoj strani mosta. Prekrstio je ruke na grudima, ali više nije ličio na Stivena Kinga. Imao je izduženo, žućkasto lice starca koji umire od duge i teške bolesti. Ostaci kose behu prljavosivi, umesto crni. Glava mu je bilo ogledno dobro ekcema.

Obrazi, brada i čelo behu prekriveni bubuljicama i otvorenim ranama. Neke su pulsirale, a neke krvarile.

„Ko si ti, u stvari?" pitao ga je Roland.

„Humić, baš kao i ti", rezignirano je prozborio Fimalo. „Dugo godina sam služio na položaju prvog ministra, pod imenom Rando Sveobuhvatni. Nekada davno bejah ni po čemu izuzetni Ostin Kornvel, iz države Njujork. Žao mi je što moram da kažem, ali ne potičem s Ključnog sveta. Nekada sam upravljao Nijagara šoping centrom, a pre toga sam imao uspešnu karijeru na polju reklama. Sigurno bi hteli da znate da sam radio kampanje za nozalu i Takuro spirit."

Suzanu nije zanimalo ovo bizarno i neočekivano predstavljanje. „Znači da nije skinuo glavu svom najuticajnijem čoveku", rekla je. „Šta je s tri Stivena Kinga?"

„Običan glamer", rekao je starac. „ Ako hoćete da me ubijete, samo izvolite. Imam samo jednu molbu, budite brzi. Ne osećam se baš najbolje, što i sami možete videti."

„Da li je bilo šta od onog što si nam rekao istina?" pitala je Suzana.

Streljao ih je vodnjikavim, preneraženim pogledom. „Sve je istina", rekao je i stupio na most, ka dvojici palih staraca, nesumnjivo nekadašnjih pomoćnika. „Sve je tačno, izuzevjedne laži... i ovoga." Šutnuo je korpe tako da se sadržaj prosuo po mostu.

Suzana ispusti nekontrolisani krik užasa. Oj sunu kao munja i zaštitnički stade ispred nje, raširenih nogu i pognute glave.

„U redu je", rekla je, drhtavim glasom. „Samo sam se... iznenadila."

Pletene korpe, navodno pune svakovrsnog pečenja, behu do vrha pune trulih ljudskih udova, duge svinjetine, u poodmaklom stadijumu raspadanja. Meso beše plavocrne boje, prekriveno gnojnim crvima.

U drugoj korpi nije bilo odeće. Fimalo je prevrnuo otkrivši sjajni splet umirućih zmija. Neke nisu mrdale, preostale su palacale račvastim jezicima i gutale svet mutnim pogledom.

„Namah bi oživele, da ste ih samo prineli vašoj koži", sa žaljenjem je govorio Fimalo.

„Nemoj mi reći da si to očekivao?" pitao ga je Roland.

„Nisam", priznao je starac. Seo je na most s umornim uzdahom. Jedna od zmija je pokušala da mu se uspuže u krilo. Odgurnuo je od sebe odsutnim i nestrpljivim polcretom. „Sledio sam naređenja, eto šta sam radio."

Suzana je užasnuto i fascinirano posmatrala par leševa. Femalo i Famalo, dvojica staraca, trulila su pred njenim očima neprirodnom brzinom. Tanka, napregnuta, pergamentna koža ugibala se ka kostima.

Ispuštali su sluzave potočiće gnoja. Femalove očne jabučice, koje se izbuljiše kao dva periskopa, stvarale su utisak unezverenosti. Nekoliko zmija je puzalo izmedu istrulelih leševa. Neke su se uspuzale u korpu sa crvljivim udovima, u potrazi za toplinom na dnu hrpe. Raspadanje oslobađa toplotu. I ona bi krenula za njom, da je zmija, naravno.

„Hoćete li me ubiti?" interesovao se Fimalo.

„Jok", rekao je Roland, „nisi dovršio posao. Treba da dočekaš onog što ide za nama."

Fimalo je podigao glavu. Reumatične, stare oči iskrile su od znatiželje. „Govoriš o svom sinu?"

„O mom sinu i o sinu tvog gospodara, dabome. Hoćeš li mu preneti moju poruku?"

„Ako budem živ, naravno."

„Reci mu da sam star i vešt, dok je on veoma mlad. Reci mu da se uzdrži od osvete, ako želi da poživi malo duže... iako ne znam šta sam uradio da je zaslužim. Reci mu da ću ga ubiti, ako ga vidim, baš kao što ću ubiti njegovog Crvenog Oca."

„Ili si me slušao, a nisi čuo, ili si me čuo, ali mi nisi verovao", rekao je Fimalo. Delovao je krajnje izmoždeno, nakon što je njegov plan razotkriven (nije on nikakav glamurozni ufi, pomislila je Suzana, samo reklamokrata u penziji, poreklom iz države Njujork). „Ne možeš ubiti biće koje je samo sebi oduzelo život. Niti možeš ući u Mračnu Kulu. Postoji samo jedan ulaz, nad kojim dominira balkon sa zatočenim Losom. Odlično je naoružan. Zujalice će vas naći i raskomadati pre no što stignete do polovine ružinog polja."

„To je naša briga", rekao je Roland. Suzana pomisli da je retko kad izgovorio nešto istinitije. Već se brinula. „Što se tebe tiče, hoćeš li preneti moju poruku Mordredu, kad ga vidiš?"

Fimalo je odgovorio potvrdnim znakom.

Revolveraš je odmahnuo glavom. „Ne maši rukama budalo - hoću da čujem odgovor iz tvojih usta."

„Preneću vašu poruku", rekao je Fimalo i dodao: „Ako ga vidim i ako budemo razgovarali."

„Videćeš ga. Do videnja, gospodine." Roland poče da se okreće, ali ga Suzana uhvati za ruku i okrete nazad.

„Zakuni se da si govorio istinu", obratila se ružnom starcu koji je sedeo na kaldrmisanom mostu ispod radoznalih vrana, koje su se polako vraćale na svoja mesta. Nije znala šta će dobiti ili saznati ovim ritualom. Da li će prepoznati eventualnu laž? Verovatno neće. Nastavljala je, nepromenjenom žestinom.

„Zakuni se imenom i likom svoga oca."

Starac je podigao desnicu, s dlanom okrenutim napolje. Suzana zapazi otvorene rane, na krajnje neobičnom mestu. „Kunem se imenom Endrua Džona Kornvela od Tioga Springsa, Njujork, i njegovim licem. Kralj ovog dvorca je zbilja poludeo. Zaista je razbio sva Čarobnjačka stakla u svom posedu. Zbilja je naterao služinčad da popije otrov i zaista ih je posmatrao kako umiru." Pokazao je na kutiju odsečenih udova, rukom kojom se do malopre zaklinjao. „Šta misliš, odakle mi sve ovo, gospo Zagorela? Da mi ih nije isporučila kompanija Telesni delovi R Us?'

Čutala je, pomenuta kompanija joj nije ništa značila.

„Zaista je krenuo ka Mračnoj Kuli. Ponaša se kao pas u nekoj staroj basni, koji nit kosku glođe nit je drugom daje. Nisam lagao ni u pogledu sadržaja ovih korpi, ne baš. Pokazao sam vam robu i pustio da izvučete vlastite zaključke." Njegov cinični, samozadovoljni smešak gotovo je naterao da ga podseti da je Roland prozreo njegovu obmanu. Shvatila je da nije vredan toga.

„Rekao sam vam samo jednu, flagrantnu laž", priznao je nekadašnji Ostin Kornvel. „Nije tačno da mi je skinuo glavu."

„Jesi li sad zadovoljna, Suzana?" pitao je Roland.

„Jesam", rekla je, iako nije bila. „Hajdemo."

„Popni se na Ho Fat, u tom slučaju. Ne okreći mu leđa, ni za trenutak. Kvaran je ko mućak."

„Meni kažeš", prokomentarisala je Suzana. Potom je uradila ono što je od nje tražio.

„Dugi dani i prijatne noći", rekao je nekadašnji sai Kornvel, sa svog mesta sred gomile migoljećih, umirućih zmija. „Neka Čovek Isus bdi nad tobom i tvojim klan-famom. Dabogda pokazao razum pre no što za njega postane suviše kasno i kloni se Mračne Kule"

6

Vratili su se do raskršća s kog su skrenuli za Staze Zraka da bi posetili zamak Grimiznog Kralja. Roland je odlučio da se tu zaustave radi kraćeg odmora. Dunuo je blagi povetarac. Zalepršala su patriotska znamenja. Tek sad je videla da su zastavice stare i izbledele.

Fotografije Niksona, Lodža, Kenedija i Džonsona behu unakažene drevnim grafitima. Iščileo je sav glamer, sav sirotinjski glamer za koji je Grimizni Kralj bio sposoban.

Maske dole, maske dole, umorno je pomislila. Beše to divna zabava, alije s njom gotovo... Crvena Smrt, svima zavlada.

Dodirnula je bubuljicu pokraj donje usne i osmotrila vrh prsta. Očekivala je krv, gnoj ili obe supstance.

Laknulo joj je, kad je videla da na njemu nema ničeg.

„Koji deo njegove priče smatraš tačnim?" pitala ga je Suzana.

„Mislim da nas nije slagao", odgovorio je Roland.

„Znači gore je, u Kuli."

„Nije u njoj. Zatočen je izvan nje." Nasmejao se. „To je velika razlika."

„Da li je? Kako ćeš mu nauditi?"

„Ne znam."

„Misliš da može da se vrati u Kulu i popne na vrh, ako se domogne tvojih pištolja?"

„Može." Odgovorio je bez trunke oklevanja.

„Šta ćeš da učiniš po tom pitanju?"

„Neću mu dopustiti da ih se domogne." Predstavio je to kao očigiednu činjenicu, što je verovatno i bila.

Ponekad je zaboravljala koliko je neposredan u izražavanju, po svakom pitanju.

„Planirao si da postaviš zamku Mordredu."

„Jesam", potvrdio je Roland. „Bolje da krenemo dalje, s obzirom na ono što smo zatekli u zamku i na ono što nam je rečeno i jednostavnije u svakom slučaju. Gledaj."

Uzeo je sat i otvorio poklopac. Gledali su kako usamljena sekundara obilazi krug. Da li je napredovala istom brzinom kao i pre? Nije bila sigurna, ali joj se činilo da nije. Zbunjeno se zagledala u Rolanda.

„Uglavnom tačno radi", rekao je Roland, „ali ne uvek. Mislim da izgubi sekund svakih šezdeset ili sedamdeset okretaja. Kasni tri ili četiri minuta dnevno."

„To nije puno."

„Nije", priznao je Roland i sklonio sat, „ali je to početak. Nek Mordred radi šta mu je volja. Mračna Kula je nadomak belih zemalja. Nameravam da stignem do nje."

Suzana je razumela njegovu posvećenost. Brinula se da zbog nje ne postane neoprezan. Ako se to dogodi, mladost Mordreda Desčejna više neće biti tako važna. Ako Roland načini pravu grešku u pogrešno vreme, ostatak ka-teta možda nikad neće videti Mračnu Kulu.

Snažni lepet krila u pozadini prekinu njene misli. Neki čovek je urliknuo, a zatim vrisnuo. Krik je, uprkos daljini, nosio jasnu poruku užasa i bola. Stravični zvuk je konačno uminuo.

„Prvi ministar Grimiznog Kralja je upravo stupio na čistinu", rekao je Roland.

Suzana se osvrnula, u pravcu dvorca. Odavde je videla samo crnkastocrvene grudobrane. Bilo joj je drago što ne vidi ništa sem toga.

Mordred biti gladan, pomislila je. Srce joj je snažno tuklo. Nikad u životu nije osetila toliki strah, ni kad je ležala pored Mije na porodaju, pa čak ni u tami ispod zamka Nesklada.

Mordred biti gladan... sad će se najesti.

7

Starac koji je započeo bivstvovanje kao Ostin Kornvel, a koji će ga okončati kao Rando Sveobuhvatini, seđaše na mostu blizu ulaza u zamak. Vrane su strpljivo kružile iznad njega, kao da znaju da uzbuđenjima nije došao kraj. Sveobuhvatnom nije bilo hladno, zahvaljujući kaputu i gutljaju rakije popijenom pre no što je pošao u susret Rolandu i njegovoj crnoputoj pratilji. Pa... to možda nije sasvim tačno. Bras i Kompson (Femalo i Famalo) progutali su po dobar gutalj, dok je bivši Losov prvi ministar iskapio poslednju trećinu boce.

Starac je, bilo kako bilo, zaspao. Nije ga probudio ni dolazak Mordreda Crvenopetog. Oborio je glavu na grudi i drem^o balaveći iz usta. Ličio je na bebu, usnulu u stolici za hranjenje. Ptice na grudobranima i šetalištima behu brojnije no ikad. Prhnule bi u vazduh pred mladim princom, ali bi ih on samo pogledao i mahnuo.

Raširenom šakom oštro bi prešao preko lica. Zatim bi stisnuo pesnicu i cimnuo ruku ka tlu. Čekajte, poručio im je.

Mordred se zaustavio na početku mosta, njušeći miris raspadnutog mesa. Aroma ga je neodoljivo mamila sebi, iako je znao da su Roland i Suzana nastavili Stazom Zraka. Nek se vrate na Stazu Zraka s bamburom i odmaknu, razmišljao je dečak. Nema potrebe za žurbom. Kasnije će ih stići. Beli Otac će spustiti gard, makar samo za trenutak. Mordred će znati da to iskoristi. Dočepaće ga se.

Nadao se da će ga dobiti za večeru, iako bi ga s istim zadovoljstvom pojeo za ručak ili doručak.

Momak je prilikom poslednje susreta ličio na (Bebice mila, bebice draga, bebice, donesi bobice) odojče.

Stvorenje ispred kapija zamka Grimiznog Kralja izraslo je u dečaka od nekih devet godina. Nije bio zgodan. Niko izuzev njegove lude majke ne bi ga nazvao slatkim. Glavni razlog za to nije bilo složeno genetsko nasleđe, već hronična glad. Ogrubelo, mršavo lice jedva se naziralo ispod neuredne kose. Meso ispod Mordredovih plavetnih očiju ubice, beše bolesno ljubičasto, a koža posuta ranama i oteklinama.

One su, baš kao i Suzanina bubuljica, mogle biti posledica prelaska preko zatrovanih predela, ali se deo odgovora krio i u Mordredovom načinu ishrane. Mogao se natovariti konzervama. Roland i Suzana su ostavili dosta hrane u limenoj baraci nedaleko od tunela. Nije mu palo na pamet da ih ponese. Roland je dobro znao da se on još uvek uči trikovima, neophodnim za preživljavanje. Mordred je poneo samo dve stvari iz zarđale barake, buđavu železničku jaknu i par upotrebljivih čizama. Čizme su se pokazale kao pravi blagoslov, iako su se brzo raspale.

Kad smo već kod toga, da je bio humić ili nakaza običnije sorte, Mordred bi brzo ispustio dušu u Pustošnim zemljama, sa ili bez kaputa i čizama. Pošto je bio ono što jeste, prizvao bi vrane kad bi ogladneo. Ptice nisu mogle da se ogluše o njegov poziv. Imale su grozan ukus, a bube ispod (jošte radioaktivnog) kamenja, još gori. On ih je, svejedno, proždirao. Jedanput je dodirnuo um lasice. Naterao je da mu priđe. Beše to mršava, izmoždena životinjica i sama na rubu smrti od gladi. Imala je ukus najsočnijeg odreska, posle ogavnih ptica i buba. Mordred se preobrazio u svoje drugo ja i zgrabio lasicu sa sedam nogu. Sisao je i trgao dok od nje nije ostalo neprepoznatljivo parče krzna. Začas bi slistio tuce takvih, ali ih nije bilo.

Sad stoji ispred korpe s hranom. Malčice je pokvarena, pa šta? I crvi mogu biti izvor preko potrebne snage. Skupiće je dovoljno da stigne do snežnih šuma jugoistočno od zamka. One vrve od divljači.

Pre toga će se pozabaviti starcem.

„Rando", rekao je. „Rando Sveobuhvatni."

Starac se trznuo. Progunđao je nešto i otvorio oči. Neko vreme je zbunjeno posmatrao izgladnelog dečaka ispred sebe. Reumatične oči ubrzo se ispuniše strahom.

„Mordrede, sine Losov", rekao je, pokušavajući da se osmehne. „Živeo, budući kralju!" Hteo je da savije noge, ali se setio da od toga nema ništa, pošto je sedeo. Trapavo je pokušao da ustane i pao. To je oraspoložilo dečaka (dobro raspoloženje nije bilo česta pojava u Pustošnim zemljama, pa ga je iz sveg srca pozdravio). Pokušao je ponovo. Ovaj put je uspeo da ustane.

„Ne vidim drugih tela osim ova dva. Čini mi se da su pokojnici stariji od tebe", primetio je Mordred, pompezno se osvrćući oko sebe. „Siguran sam da nema mrtvih revolveraša, od dugonoge ili kratkonoge sorte."

„Pravo zboriš. Hvala vi, naravski. Objasniću vam sve, sai, i to prilično lako..."

„Čekaj malo! Poštedi me visprenih tumačenja! Pusti me da pogađam! Da nisu zmije, debele duge zmije, sredile revolveraša i njegovu gospu, pa si ih ti odneo u zamak?"

„Moj gospodaru..."

„ Ako je tako bilo", nastavio je Mordred, „u korpi je bila užasna gomila zmija, zato što ih ovde još ima mnogo. Čini mi se da neke crkavaju na mojoj večeri." Mordred je oštro pogledao starca. Znao je da će odsečeni, istruleli udovi u korpi biti njegova večera, ili bar njen deo. „Da li su revolveraši savladani?"

Strah u starčevim očima ustupi mesto rezignaciji. Mordred se razbesneo. Nije hteo strah, niti rezignaciju u pogledu starog sai Sveobuhvatnog, već nadu. Sa zadovoljstvom bi je iskidao. Telo mu je zatitralo.

Starac namah ugleda crnilo i mnoštvo nogu. Nestale su, istom brzinom. Dečak se vratio, bar zasad.

Ne dajte da umrem vrišteći, pomislio je Ostin Kornvel. Podajte mi bar to, bogovi. Ne dajte mi da umrem vrišteći u rukama ovog monstruma.

„Dobro znate šta se ovde dogodilo, mladi sai. Istina je u mom umu, što znači da je i u vašem. Zašto se ne poslužite onim u korpi i zmijama, ako ih volite, i ne ostavite starca da proživi još koji dan? Učinite to u ime vašeg oca, ako nećete u sopstveno. Služio sam mu odano, do samog kraja. Mogao sam se sakriti u zamku i pustiti da stvari idu svojim tokom, ali nisam. Pokušao sam da ih zaustavim."

„Nisi imao izbora", rekao je Mordred na drugom kraju mosta. Nije znao da li govori istinu. Niti ga je bilo briga. Mrtvo meso poslužiće kao hrana. Živo meso i krv oplemenjena čovekovim poslednjim dahom... e, to je nešto sasvim drugo. To je vrhunski obrokl „Da li je ostavio poruku?"

„Jašta, znate da jeste."

„Meni kažeš."

„Zašto ne iščačkaš ono što te zanima iz mog uma?"

Započeo je munjeviti, temeljni preobražaj. Sledećeg trenutka, na drugom kraju mosta nije stajao dečak ni pauk veličine dečaka, već nešto izmedu. Usta sai Sveobuhvatnog se osušiše, iako su se bale još uvek sijale na bradi. Dečak se konačno uobliči ispod iscepanog, trulog kaputa.

„Zato što mi pričinjava zadovoljstvo da je čujem iz tvojim poganih usta", rekao je Sveobuhvatnom.

Starac obliza usne. „U redu, kako vi hoćete. Rekao je da je prevejan, a da ste vi mladi i zeleni. Rekao je da će vas skratiti za glavu, ako ne ostanete gde vam je mesto. Rekao je da bi voleo da je natakne na kolac i pokaže vašem Crvenom Ocu, zarobljenom na visokom balkonu."

To je bilo više od onog što je Roland rekao (to znamo, zato što smo tome prisustvovali) i više no što je Mordredu trebalo.

Ali nije bilo dovoljno za Randa Sveobuhvatnog. Možda bi ovaj govor pre samo deset dana postigao svoj cilj i nagnao dečaka da ga smesta ubije. Mordred je brzo sazrevao. Savladao je prvi impulst da bezglavo jurne preko mosta u dvorište zamka, da se preobrazi u trku i otkine glavu Randu Sveubuhvatnom, jednim trzajem dlakave noge.

Umesto toga, zagledao se u vrane, stotine njih. Uzvratile su mu pogled kao dečica u učionici. Dečak mahnu rukama kao krilima i pokaza na starca. Vazduh se očas ispuni bučnim lepetom krila. Kraljev ministar se okrenu, nameran da beži, ali su se vrane obrušile na njega kao crni oblak, pre no što je načinio prvi korak. Ispružio je ruke da bi zaštitio lice od ptica koje su navalile na njegovu glavu i ramena, pretvarajući ga u strašilo. Ovaj instinktivni gest mu nije pomogao. Množina se namerila na podignute ruke. Primoraše ga svojom težinom da ih spusti. Kljunovi se zariše u starčevo lice. Krv linu iz svežih tetovaža.

„Ne" vrisnuo je Mordred. „Sačuvajte kožu za mene... ali uzmite starčeve oči."

Ptice energično navališe na oči Randa Sveobuhvatnog. Istrgle su ih iz živih duplji. U tom trenutku bivši prvi ministar ispusti urlik koji su Roland i Suzana čuli na obodu grada. Ptice koje nisu sletele na njega, stvoriše živi olujni oblak iznad starca. Okrenuše ga na petama i poneše ka stvorenju nestalnog oblika, koje je čučalo na sredini mosta. Odbacilo je čizme i truli, postavljeni kaput, zato što mu više nisu bili potrebni. Čekao je sai Sveobuhvatnog propet na zadnje noge, s crvenim belegom na dlakavom stomaku, u obličju Dan-Teta, malog Crvenog Kralja.

Čovek je leteo u susret svojoj sudbini. Vrištao je u tami, lišen očinjeg vida. Pružio je ruke kao da se brani i tera zlo od sebe. Pauk je uhvatio jednu od njih, prineo je razjapljenim čeljustima i odgrizao kao da je šećerlema.

Mmmm, slatko!

8

Roland te večeri stade pored napuštene farme, iza poslednjih čudnih, uskih i na neobičan način neprijatnih kuća. Stao je ispred ruševina glavne zgrade, njušeći vazduh.

„Šta je, Rolande? Šta je bilo?"

„Možeš li da namirišeš drvo, Suzana?"

Omirisala je vazduh. „Mogu, kad već pitaš. Pa šta?"

Okrenuo se ka njoj, s osmehom na licu. „Ono što možemo namirisati, može da gori."

Ispostavilo se da je bio u pravu. Imali su problema s paljenjem vatre, čak i uz pomoć Rolandovog neuporedivog skitalačkog iskustva i pola konzerve sternoa, ali su ipak uspeli. Suzana se približila vatri najviše što je mogla. Okretala se u pravilnim vremenskim razmacima da bi ravnomerno zagrejala obe strane tela. Brisala je znoj koji je izbijao na čelu i grudima, a zatim i na leđima. Zaboravila je šta znači toplota. Ložila je vatru sve dok nije prerasla u lomaču. Životinjama u ravnicama duž Staze Zraka ta vatra je sigurno izgledala kao pala kometa, koja još nije zgasla. Oj je sedeo pored nje, načuljenih ušiju.

Posmatrao je plamenove kao hipnotisan. Suzana je očekivala Rolandov prigovor. Očekivala je da će joj reći da u ime oca prestane da loži prokletu neman, ali nije. Samo se izmakao za par koraka, zbog vrućine.

Njegova senka je igrala mršavu, izduženu komalu u svetlosti vatre.

„Možeš li da izdržiš još par noći na hladnomć" konačno je progovorio.

Klimnula je. „ Ako moram."

„Kad počnemo uspon ka snežnim zemljama, postaće veoma hladno", rekao je, „ne mogu da ti obećam da ćeš bez vatre ostati samo jedno veče, ali sam siguran da nećeš biti bez nje duže od dve noći."

„Misliš da ćemo lakše da lovimo divljač ako ne palimo vatru, zar ne?"

Roland je klimnuo i počeo da pakuje prtljag.

„Hoćemo li naići na divljač do prekosutra?"

„Naići ćemo."

„Otkud znaš?"

Razmislio je o ovome i odmahnuo glavom. „Ne mogu ti reći kako, ali znam."

„Možeš li da ih namirišeš?"

„Ne mogu."

„Da li si dodirnuo njihove umove?"

„Nisam ni to."

Odustala je. „Rolande, šta ćemo ako Mordred noćas napujda ptice na nas?"

Nasmejao se i pokazao na plamenove. Veliki, crveni komadi žara blistali su ispod njih kao zmajevi zubi.

„Ne smeju da priđu lomači."

„A, sutra?"

„Sutra ćemo biti daleko od Le Casse Roi Russe. Čak ni Mordred ih ne može naterati na takav poduhvat."

„Otkud znaš?"

Ponovo je odmahnuo glavom, iako je mislio da zna odgovor na njeno pitanje. Crpeo je znanje iz Kule.

Osećao je sve jače pulsiranje u glavi. Podsećalo ga je na zeleni izdanak koji klija iz suvog semena. Još je rano za izvodenje dalekosežnih zaključaka.

„Lezi dole, Suzana", rekao je. „Odmori se. Stražariću do ponoći, zatim ću te probuditi."

„Znači da ćemo postaviti stražu", rekla je.

Klimnuo je.

„Da li nas posmatra?"

Roland nije bio siguran, ali je mislio da ih Mordred posmatra. U mašti je video mršavog dečaka (nabreklog stomačića, zato što je nedavno dobro jeo), golog i pokrivenog prljavim, poderanim kaputom.

Mršavi dečak boravi u jednoj od tih neprirodno mršavih kuća, možda na trećem spratu, odakle se pruža lep pogled. Sedi pored prozora, s kolenima priljubljenim uz grudi, zbog potrebe za toplotom, i ljubomorno posmatra sjaj njihove vatre. Ožiljak na slabinama ga boli, dok mu hladnoća prodire do kosti.

Ljubomoran je na njih jer imaju jedno drugo. Polumajka i Beli Otac, naslonjeni leđima, jedni na drugo.

„Najverovatnije", rekao je.

Htela je da se opruži, ali je zastala na pola puta i dotakla izraštaj pored usne. „Ovo nije bubuljica, Rolande."

„Nije?" Osmotrio je.

„Imala sam prijateljicu u koledžu, koja je imaia baš ovakvu", rekla je Suzana. „Prokrvarila je i prestala.

Zatim je gotovo nestala. Pocrnela je i opet prokrvarila. Konačno se rešila da poseti doktora, naročitu vrstu koja se kod nas zove dermatolog. Rekao je da ima angiomu. Krvavi tumor. Dao joj je injekciju novokaina i otklonio izraštaj skalpelom. Rekao je da je došla u pravo vreme, zato što je ta stvar svakog dana puštala sve dublje korenje. Ubrzo bi progrizla put do usta, verovatno i do sinusa."

Roland je čutke čekao. U glavi mu je odjekivao izraz koji je upravo upotrebila: krvavi tumor. Pomislio je da je skovan da opiše Grimiznog Kralja, kao i Mordreda.

„Nemamo novokain, bebice", oglasila se Deta Voker, „i Ah to zna, curice! Al' kad dođe maca na vratanca i ako ti Ah kaže, obrisaćeš nož o pantalone i odrezati taj ružni mamojebački mladež s meneka. Uradila bih to brže nego što bi ovaj bamburko slistio muvu iz vazduha. Je 1' shvataš šta oću da kažem? Je l' kapiraš?"

„Tako je. Sad lezi. Odmori se."

Legla je. Učinilo mu se da je posle pet minuta zaspala. Deta Voker je otvorila oči, da bi ga (posmatram te, beli dečače) pogledala. Roland je klimnuo, nakon čega je sklopila oči. Otvorila ih je po drugi put, par minuta kasnije.

Sad ga je posmatrala Suzana. Zatvorila je oči. Više ih nije otvarala.

Obećao je da će je probuditi oko ponoći, ali je pustio da spava još dva sata, znajući da se zbilja odmara, pored vatre. Kad je njegov divni novi časovnik pokazao jedan sat, osetio je kako se povlači pogled njihovog progonioca. Mordred je izgubio bitku sa snom u najtamnijem delu noći, baš kao i bezbrojna deca pre njega. Neželjeno, usamljeno dete spavalo je u hladnoj sobi, pokriveno dronjavim kaputom, s glavom u rukama.

Da li se njegove usne, još uvek pokrivene krvlju sai Sveobuhvatnog, prče i mrdaju, kao da sneva bradavicu koju je samo jednom spoznao, i mleko koje nikad nije probao?

Roland nije znao. Nije ni bio naročito radoznao. Bilo mu je drago što sedi na mrtvoj straži te noći, hraneći sve slabiju vatru grančicama. Brzo će se ugasiti, pomislio je. Drvo nije bilo ništa bolje od onog od kog su bile načinjene gradske kuće, drevno, otvrdlo u supstancu sličnu kamenu.

Sutra će videti drveće. Prvo, posle Kala Brin Stardžisa, ako izuzmemo ono što raste ispod veštačkog sunca Algul Sjenta i ono koje je video u svetu Stivena Kinga. Biće to lep prizor. Tama se, u međuvremenu, dobro držala. Vetar je zavijao oko kruga umiruće vatre. Podizao je Rolandovu kosu sa slepoočnica donoseći slabi, slatki miris snega. Nakrenuo je glavu unazad i posmatrao okretanje zvezdanog časovnika u beskrajnoj tmini.

ČETVRTO POGLAVLJE
KOŽE

1

Proveli su tri noći bez vatre, umesto jednu ili dve. Poslednja je predstavljala najdužih i najmučnijih dvanaest sati Suzaninog života. Da li je gora od noći kad je Edi umro, zapitala se u jednom trenutku. Da li zbilja hoćeš da kažeš da je gora od bdenja u jednoj od spavaonica, u društvu spoznaje da ćeš odsad pa doveka tako ležati? Da li je gora od pranja pokojnikovog lica, ruku i stopala?

Pranja što prethodi sahrani?.

Da. Bila je gora. Mrzela je sebe zbog tog uvida. Nikome ga ne bi priznala, ali je duboka, beskrajna hladnoća poslednje noći bila daleko gora. Mrzela je i najmanji dašak povetarca iz snežnih zemalja na istoku i jugu. Saznanje da fizičko iskušenje može uzeti maha, šireći se kao otrovni gas dok ne zauzme sav prostor u dvorani, bilo je užasno i neobično ponižavajuće. Žalost? Gubitak? Šta su ta dva osećanja u poređenju s agresivnom hladnoćom, koja se širi sa prstiju na nogama i rukama i puzi duž jebenog nosa, ka kakvom cilju? Ka mozgu, moliću lepo. Ka mozgu i srcu. U zagrljaju takve hladnoće žalost i gubitak postaju obične reči. Ne, čak ni to. Obični zvukovi, besmisleno gakanje, dok sedite drhtureći pod zvezdama, čekajući jutro koje nikad neće doći.

Još gore vam je kad pomislite da sedite okruženi potencijalnim lomačama, zato što ste odavno zašli u živi predeo koji Roland zove „pod-snegom". To je oblast dugih, travnatih uzvišica (najveći deo trave je beo i mrtav) i plitkih dolina sa retkim gajevima i ledom okovanim potočićima. Ranije, istog dana, Roland joj je pokazao niz rupa u ledu i objasnio da su delo jelena. Pokazao joj je i nekoliko gomilica izmeta. Takvi nalazi su danju delovali interesantno. Poticali su nadu. U beskrajnom jarku noći, uz cvokotanje zuba, nisu ništa značili. Edi nije ništa značio, niti Džejk. Mračna Kula nije ništa značila, kao ni lomača u kojoj su uživali na obodu naseobine oko zamka. Sečala se njenog izgleda, ali je sećanje na vrelinu koja pali kožu i izaziva znojenje u potpunosti nestalo. Mogla je reći da je bila božanstvena kao neko ko je na trenutak umro i nakratko posetio blistavi oblik života posle smrti.

Roland je sedeo pored nje. Zagrlio je. Povremeno se oglašavao suvim kašljem. Pomislila je da se razboljeva, ali ni ta misao nije imala neophodnu snagu. Sve je uzmicalo pred hladnoćom.

Jedanput je, tik pre no što je zora počela da boji istočno nebo, videla razigrano narandžasto svetlo daleko ispred njih, iza linije snega. Pitala je Rolanda zna li šta to može biti. Nije se stvarno zanimala za to, ali je sopstveni glas uverio da nije mrtva. Bar ne još.

„Mislim da su to hobovi."

„Š-šta je t-t-to?" Mucala je i zapinjala u govoru.

„Ne znam kako da ti ih predstavim", rekao je. „Nema stvarne potrebe za tim. Ako načuljiš uši, čućeš nešto mnogo interesantnije u neposrednoj blizini."

Isprva je čula samo uzdahe vetra. Napokon su utihnuli, pa je mogla čuti suvo šuškanje trave po kojoj je nešto hodalo, uz blago krckanje. Suzana je shvatila šta čuje: kopita probijaju tanak led, otkrivajući tekuću vodu pod njim. Znala je da će za tri ili četiri dana nositi kaput od krzna životinje koja je u blizini pila vode. To joj nije pomoglo. Vreme je besmislen koncept onom ko sedi budan u mraku, stalno trpeći bol.

Da li joj je i pre bilo hladno? To je prilično čudna pomisao, zar ne?

„Šta ćemo s Mordredom?" pitala je. „Šta misliš, da li je u blizini?"

„Jeste."

„Da li i on trpi hladnoću, baš kao i mi."

„Ne znam."

„Ne mogu još dugo ovako, Rolande - stvarno ne mogu."

„Nećeš morati. Uskoro će svanuti. Očekujem da ćemo sledeće veče dočekati pored vatre." Kašljucnuo je u šake i ponovo zagrlio. „Biće ti bolje kad ustanemo i krenemo. U međuvremenu, bar imamo jedno drugo."

2

Mordredu je bilo hladno, baš koliko i njima, a nije imao nikoga.

Bio je dovoljno blizu da ih čuje. Nije razabirao pojedine reči, ali je čuo glasove. Nekontrolisano se tresao.

Napunio je usta mrtvom travom, plašeći se da Roland ne čuje cvokotanje zuba. Železnički kaput mu više nije bio od pomoći. Bacio ga je kad se raspao u bezbroj komadića. Iz grada oko zamka izašao je sa rukavima, ali je ubrzo morao da ih baci pored starog puta uz gnusnu psovku. Nije bio bos samo zahvaljujući oputi od duge trave kojom je vezao ostatke ćizama za nogu.

Razmišljao je o preobražaju u oblik pauka. Znao je da bi u tom obliku manje patio od hladnoće. Proveo je dotadašnji, kratki život trpeći različite nivoe gladi. Pretpostavio je da će jedan deo njega zauvek strepeti od nje, bez obzira na raspoložive količine hrane. Bog sveti zna da mu nije ostalo bogzna šta: tri odsečene ruke, četiri noge (dve delimično pojedene) i deo torza iz pletene korpe, to je sve. Ako se preobrazi u pauka, oskudne zalihe će potrajati do večeri. U okolini je bilo divljači. Čuo je kretanje jelena, baš kao njegov Beli Otac. Ali Mordred nije bio siguran da može da uhvati ili prestigne plen.

Sedeo je, drhtao i osluškivao glasove, sve dok nisu utihnuli. Možda su zaspali. Možda je i sam malo odremao. Samo ga je mržnja prema njima održavala u životu i sprečavala da se preda. Mrzeo ih je zato što nalaze oslonac jedno u drugom, dok je on sam. Sam bez igde ikog.

Mordred biti gladan, ponavljao je samom sebi. Mordredu biti hladno. Mordred nema nikog. Mordred biti sam.

Gurnuo je šaku usta i duboko zagrizao. Sisao je toplinu iz nje. U toj krvi beše pohranjena poslednja iskra života Randa Sveobuhvatnog... avaj, ostalo je tako malo! Iscedio je do kraja, ostade mu samo beskorisni, reciklirani ukus samog sebe.

Mordred zaplaka u neprozirnoj tami.

3

Suzana Din je, četiri sati posle svitanja, pod belim nebom, bremenitim obećanjem kiše ili susnežice (možda i jednog i drugog), ležala iza palog stabla, osmatrajući manju dolinu.

Prvo ćeš čuti Oja, objasnio je revolveraš. Čućeš i mene, takođe. Uradiću sve što mogu da ih poteram pred sobom i da ti omogućim nekoliko preciznih hitaca. Pazi da nijedan ne ode u prazno.

Sve snažnije intuitivno poimanje Mordredove blizine činilo je stvar još gorom. Toliko je blizu da će je može zaskočiti dok motri snežnu čistinu. Stalno se osvrtala, ali je relativno pregledna oblast iza nje bila svaki put prazna, izuzev jednom, kad je videla krupnog smeđeg zeca kako skakuće, načuljenih ušiju.

Konačno je čula Ojevo prodorno lajanje iz drveca s leve strane. Trenutak kasnije, i Roland je počeo da urla. „He ja! He ja! Ajmo, kad kažem!

Nema čekanja! Nema čekanja..." Zatim se zakašljao. Taj kašalj joj se nije dopadao. Nimalo.

Videla je pokret u drveču i prizvala Detu Voker, što je retko činila otkad je Roland naterao da prizna postojanje druge osobe, skrivene u sebi.

Potrebna si mi. Ako želiš da ti bude toplo, smiri ruke, da bih dobro ciljala.

Nesavladivo drhtanje tela prestade, baš kad je krdo jelena nahrupilo iz drveća na čistinu. Ne beše to malo krdo. Iz šume izađe osamnaest životinja predvođenih jelenom s veličanstvenim rogovima. Ni ruke nisu drhtale. U desnoj je držala Rolandov revolver s drškama od sandalovine.

Ugledala je i Oja. Izjurio je iz šume, goneći poslednjeg jelena. Beše to siroti mutant. Trčao je (s jezivom elegancijom) na četiri noge, različite dužine, dok se peta ljuljala kao vime bez kostiju iz stomaka. Roland je stupao za njima. Nije trčao, nije bilo potrebe za tim. Napredovao je laganim kasom. Nije gledala u njega, već u jeiena predvodnika. Divna životinja grabila je po snežnom polju.

„Ovamo", šaptala je. „Jurni udesno, slatko dete. Hoću da vidim kako to radiš. Komala-hajd-hajd."

Iako nije bilo razloga za to, jelen predvodnik usplahirenog krda stvarno pođe u predloženom pravcu.

Obuze je blagodarna pribranost. Vid joj se izoštrio. Videla je pomicanje mišića pod jelenskom kožom, beonjače prevrnutih očiju i staru ranu na prednjoj nozi najbliže košute, nepokrivnu krznom. Imala je vremena da poželi Edija i Džejka kraj sebe. Osećali bi isto što i ona, videli bi isto što i ona. Ispraznila je um.

Ne ubijam revolverom, ko ubija revolverom zaboravlja lice svoga oca.

„Ubijam srcem", promrmljala je i otvorila vatru.

Prvo tane pogodi jelena predvodnika u glavu. Svalio se na levu stranu. Ostatak krda projuri kraj njega.

Košuta je preskočila preko njegovog tela. Suzanino drugo tane pogodilo je na vrhuncu skoka. Doskočila je mrtva, slomljene, podvijene noge, bez trunke elegancije.

Čula je tri hica iz Rolandovog revolvera, ali nije gubila vreme u ocenjivanju njegovih rezultata, imala je pune ruke posla. Valjano ga je obavila. Svaki od četiri preostala metka u burencetu skinuo je po jednog jelena. Samo se jedan još malo trzao nakon pada. Nije joj palo na pamet da je pokazala zapanjujuću veštinu i preciznost, naročito kad se uzme u obzir da je pucala iz revolvera. Ubijanje je njen zanat, ona je revolveraš, pobogu.

Sem toga, tog jutra ne beše ni daška vetra.

Poiovina krda sad je beživotno ležala po travnatoj dolini ispod nje. Sve preostale životinje, osim jedne, skrenule su nalevo i jurnule niz padinu, ka potoku. Začas nestadoše u vrbaku. Poslednji, mladi jelen, jurnu pravo na nju. Nije ni pokušala da napuni oružje mecima koje su ležali na malom komadu kože.

Umesto toga, maši se za jedan od oštrih poslužavnika. Ruka je, kao vodena sopstvenom voljom, napipala tupi deo za hvatanje.

„Riza!" vrisnula je i hitnula smrtonosni poslužavnik. Poleteo je preko suve trave. Blago se podigao, uz karakteristično, zlokobno zviždanje. Pogodio je zahuktalu životinju posred vrata. Kapljice krvi prsnuše oko nje, crne na beloj nebeskoj pozadini. Ni mesarska satara ne bi bolje obavila posao. Obezglavljeni jelen napravio je još par koraka. Krv je liptala iz odsečenog vrata u ritmu poslednjih srčanih otkucaja.

Životinja se srušila na raširene prednje noge, desetak metara ispred zaklona, bojeći suvu, žućkastu travu u svedocrveno.

Zaboravila je na beskrajnu agoniju od sinoć. Nestalo je utrnulosti iz udova. Nestalo je tuge, gubitka i straha. Suzana je, u trenu, postala žena kakvom je ka načinila. Upijala je najlepši parfem na svetu, gorki miris prosute krvi i barutnog dima.

Uzdigla se na patrljke i raširila ruke. Rolandovim revolverom opisala je slovo Y u vazduhu i kriknula. Nije bilo reči, niti ih je moglo biti. Trenuci najvećeg trijumfa uvek su neartikulisani.

4

Roland je insistirao na obilnom doručku. Ništa nije postigla protestima na račun hladnog mesnog nareska, koji je po njenom mišljenju imao ukus vlažnog kartona. Bila mu je zahvalna na tome u dva po podne, ako je verovati njegovom mangupskom džepnom satu, kad je hladna kiša ustupila mesto ledenoj. Nikad nije više radila, a posao beše daleko od završetka. Roland je sve vreme bio uz nju. Nije zaostajao za njom, uprkos sve jačem kašlju. Imala je vremena (tokom kratkog, ali bezumno slatkog podnevnog obroka od prženih jelenskih odrezaka) da shvati koliko je neobičan i izuzetan. Ni posle toliko vremena i brojnih zajedničkih avantura nije upoznala svu njegovu dubinu, ni izbliza. Videla je kako se smeje, plače, ubija i igra. Videla je kako spava i kako čuči spuštenih pantalona iza grmlja, dok mu se guzica njiše iznad onog što je zvao iskrcanim tovarom. Nikad nije spavala s njim kao žena s muškarcem, ali ga je upoznala u svakoj drugoj prilici, a ipak... ne. Nije zahvatila ni blizu dna.

„Taj kašalj sve više liči na zapaljenje pluća", prolcomentarisala je Suzana, nedugo pošto je kiša počela da pada. Tokom tog dela dana obavljali su poslove koje je Roland nazvao avenkar: briga o mrtvima i preobražaj istih u nešto drugo.

„Ne brini zbog toga", rekao je Roland. „Imam sve što je potrebno da se izvidam."

„Vaistinu?" sumnjičavo ga je pitala.

„Jakako. Imam i ovo, sačuvao sam nekoliko." Posegao je u džep i izvadio pregršt tableta aspirina. Na njegovom licu ogledalo se iskreno strahopoštovanje i, zašto da ne? Najverovatnije je dugovao život leku koji je nazivao astin. Astin i šeflet.

Natovarili su ulov na zadnji deo Ho Fatovog luksuznog taksija, da bi ga prebacili do potoka. Obavili su posao iz tri ture i poslagali trupla. Roland je glavu mladog jelena posadio na vrh gomile, odakle ih je posmatrala staklastim očima.

„Šta će ti to?" pitala je Suzana, s primesom Dete u glasu.

„Trebaće nam sva mudrost", rekao je Roland, zakašljavši se suvo u skupljenu pesnicu. „To je prljav način da se obavi posao, ali je brz i delotvoran."

5

Revolveraš poče da slaže drva, kad su rasporedili ulov pored ledenog potoka. („Bar ne moramo da se brinemo o muvama", prokomentarisao je Roland.) Suzana se radovala vatri, ali užasne potrebe od prošle noći nije bilo. Žestoko je radila. Zagrejala se, pa je hladnoće nestalo, bar za izvesno vreme. Pokušala je da se priseti dubokog očajanja i hladnoće koja se uvlačila u kosti, ali bezuspešno. Pretpostavila je da telo zna kako da zaboravi najgora iskušenja. Mozak je, bez pomoći tela, raspolagao samo izbledelim fotografijama.

Roland je ispitao obalu ledenog potoka, pre no što je počeo sa skupljanjem drva. Našao je i iskopao komad stene. Dodao je Suzani koja je prešla palcem po njegovoj mlečnoj, glatkoj površini. „Je li to kvarc?" pitala je, iako to nije mislila. Nije baš ličio na njega.

„Ta reč mi ništa ne znači, Suzana. Zovemo ga čert. Od njega se prave primitivne, ali izuzetno korisne alatke: sekire, noževi, šila, strugači. Trebaju nam strugači, baš kao i jedan čekić."

„Jasno mi je šta ćemo strugati, ali ne znam šta ćemo lupati?"

„Pokazaću ti, ali prvo dođi ovamo na trenutak." Roland se spusti na kolena i uhvati Suzanu za hladnu ruku. Zagledali su se u jelensku glavu.

„Zahvaljujemo se na obilnim darovima", obratio se Roland glavi. Suzana je zadrhtala. Tako je i njen otac počinjao molitvu zahvalnicu pre svakog većeg obroka, u prisustvu čitave porodice.

Naša porodicaje rasturena, pomislila je, ali ništa nije rekla, šta je bilo, bilo je. Odgovorila je onako kako je naučila u detinjstvu: „Zahvalni smo ti, Oče."

„Vodi naše ruke i vodi naša srca dok uzimamo život od smrti", rekao je Roland. Pogledao je na nju, s upitno uzdignutim obrvama. Hteo je da zna ima li nešto da doda.

Suzana je spoznala da ima. „Oče naš, koji si na nebesima, da se sveti ime Tvoje; da dođe carstvo Tvoje; da bude volja Tvoja i na zemlji kao i na nebu; hleb naš nasušni daj nam danas; i oprosti nam dugove naše kao što i mi opraštamo dužnicima našim; i ne uvedi nas u iskušenje, no izbavi nas od zloga..."

„To je divna molitva", rekao je.

„Tako je", složila se. „Nisam je izmolila sasvim kako valja. Odavno se nisam molila, ali još uvek mislim da je najbolja. Posvetimo se poslu, dok još osećam ruke."

Roland je aminovao njenu odluku.

6

Revolveraš uze odsečenu glavu mladog jelena (kratki rogovi su mu pomogli da je podigne). Uspravio je i udario povećim komadom kamena. Stomak joj se zgrčio kad je čula krckanje lobanje. Roland dohvati jedan, pa drugi rog, i povuče. Suzanin stomak se načisto okrenu, kad ispod kože vide mrdanje smrskane lobanje.

Roland udari još dva puta oblim komadom čerta, s gotovo hirurškom preciznošću. Nožem je isekao kružni komad kože na jelenskoj glavi. Cimnuo ga je kao kapu i otkrio smrskanu lobanju. Gurnuo je oštricu noža u najširu pukotinu i upro, koristeći je kao polugu. Izvadio je sluzavi jelenski mozak. Pažljivo ga je odložio u stranu obrativši se Suzani. „Trebaju nam mozgovi pobijenih jelena. Sad znaš šta će nam čekić."

„ Auh", rekla je prigušenim glasom. „Mozgovi."

„Neophodni su nam za rastvor za štavljenje. Čert će nam poslužiti na više načina. Gledaj." Pokazao joj je kako da udara kamenom o kamen sve dok se ne razbiju u niz velikih, gotovo jednakih komada, umesto da se razmrvi u oštre, iskrzane krhotine. Znala je da se metaformične stene raspadaju na taj način, ali su škriljčane i njima slične bile preslabe da bi se od njih načinili dobri alati. Ovo je bio čvrst materijal.

„Kad dobiješ deiove koji su dovoijno debeli da bi ih držala, a tanji na jednoj ivici", rekao je Roland,

„odvoji ih na stranu. S njima ćeš strugati. Da imamo više vremena, napravili bismo drške, ali nemamo. Do većeri će nam ruke biti izranavljene."

„Koliko vremena će nam trebati dok ne dobijemo dovoljno strugača?"

„Brzo ćemo ih imati", rekao je Roland. „Čert se lako cepa."

Roland je vukao drva za vatru u gaj vrba i jalši pokraj zaleđenog potoka, dok je Suzana pretraživala obalu u potrazi za čertom. Pronašla je desetak većih komada i granitnu kamenčinu glatkih, vodom zaobljenih ivica. Pomislila je da će fino poslužiti kao prirodni nakovanj.

Čert se zbilja lako cepao. Kad je Roland doneo treći tovar drva, imala je trideset obećavajućih strugača.

Napravio je malu gomilu drveta za potpalu. Suzana ih je zaklonila rukama. Padala je susnežica. Pomisli da će uskoro biti mokri do gole kože, uprkos zaštitničkim krošnjama drveća.

Upalili su vatru. Roland je uzmakao par koraka. Ponovo se bacio na kolena i sklopio ruke.

„Ponovo se moliš?" pitala je.

„Teško je otresti se navika stečenih u detinjstvu", rekao je i sklopio oči. Posle nekog vemena poljubio je stisnute šake. Razabrala je samo jednu reč: Gan. Otvorio je oči i podigao ruke. Načinio je elegantan pokret, sličan lepršanju ptičjih krila. Progovorio je suvim, pribranim glasom gospodina Prvo Da Obavimo Posao. „Vrlo dobro, s ovim je gotovo", rekao je. „Hajdemo na posao."

7

Napravili su opute od trave, baš kao Mordred, i obesili prvog obezglavljenog jelena za vrbovu granu. Roland mu je rasporio trbuh nožem. Zario je ruku u životinjsku utrobu i izvadio dva krvavocrvena organa, verovatno bubrege.

„Dobri su za groznicu i kašalj", rekao je i zagrizao prvi kao da je jabuka. Suzana je muklo jeknula.

Okrenula je glavu ka potočiću, dok nije završio. Sekao je meso oko nogu, kad ga je ponovo pogledala,.

„Da li ti je sad bolje?" pitala ga je s dosta nelagodnosti.

„Biće mi bolje", rekao je. „Pomozi mi da oderem ovog momka. Ovu prvu ćemo skidati s dlakom - treba nam sud za rastvor. Gledaj šta radim."

Zario je ruke tamo gde se jelenska koža držala za telo na tankom sloju sala i mišića i povukao. Koža se skidala lako sve do polovine grudi. „Sad si ti na redu, Suzana."

Samo je guranje prstiju ispod kože iziskivalo veći trud. Ovaj put su cimnuli zajedno, pa se koža odvojila sve do prednjih nogu. Malo je podsećala na košulju. Roland je odseče nožem. Kad je s tim završio, poče da kopa zemlju malo dalje od razigranih plamenova, pod zaštitničkim krošnjama drveća. Pomogia mu je, uživajući u znoju koji je tekao po njenom li cu i telu. Iskopali su rupu prečnika šezdeset centimetara i četrdesetak centimetara dubine. Roland je obložio kožom.

Čitavog popodneva na smenu su drali osam ubijenih jelena. Nastojali su da što pre okončaju posao.

Posao će biti mnogo teži, ako se donji sloj sala i mišića osuši. Revolveraš je održavao veliku, snažnu vatru.

S vremena na vreme rasula bi pepeo po tlu. Kad bi se dovoljno ohladio, da ne progori rupe u kožnoj činiji, bacao bi ga u rupu koju su načinili. Suzana nije odustajala, iako su je do pet sati po podne bolela leđa i ruke. Roland je izgledao smešno sa licem, vratom i rukama uprljanim pepelom.

„Izgledaš kao glumac u komadu o crnim pevačima", rekla je u jednom trenutku. „Rastus Kun."

„Ko je taj?"

„Niko i ništa, samo budala koja zabavlja belce", rekla je. „Misliš li da je Mordred negde u blizini i da gleda šta radimo?" Čitavog dana vrebala ga je krajičkom oka.

„Ne verujem", rekao je i zastao da se odmori. Sklonio je kosu s čela i načinio svežu mrlju. Podseto je na pokajnike na Pepeljastu sredu. „Mislim da se rešio da i sam krene u lov."

„Mordred biti gladan", rekla je i dodala: „Da li si sposoban da ga dosegneš umom, bar malo? Dovoljno da saznaš da li je ovde."

Roland odgovori posle kraćeg razmišljanja: „Ja sam ipak njegov otac."

8

Do večeri su imali veliku hrpu jelenskih koža i gomilu odranih, obezglavljenih leševa, koji bi se, da je vreme bilo toplije, crneli od muva. Počastili su se još jednim golemim obrokom izuzetno ukusnog pečenog mesa. Suzana je ponovo pomislila na Mordreda, kako negde u tami jede sirovu, hladnu večeru. Možda je imao šibice, ali nije bio glup. Ako bi opazili vatru u pomrčini, odmah bi jurnuli ka njoj, ka njemu. Bilo bi beng-beng-beng, zbogom Spajderdečače. Osetila je zaprepašćujući talas simpatija prema njemu. Moraće da se čuva toga. Da mu se ukaže prilika da ih sredi, sigurno ih ne bi žalio.

Roland je posle jela obrisao masne prste o košuiju, i rekao, „Odavno nisam jeo nešto ovako ukusno."

„Vala baš."

„Hajde da povadimo mozgove. Posle ćemo na spavanje."

„Jednog po jednog?" pitala je Suzana.

„Da. Koliko je meni poznato, svaka mušterija dobija po jedan mozak."

Edijeva fraza je za trenutak ostavi bez daha, (svaka mušterija dobija pojedan) nije odmah shvatila da to znači da se revolveraš našalio. Upravo tako, spontano se našalio. Nekako je uspela da se nasmeje. „Veoma duhovito, Rolande. Znaš šta sam mislila."

Roland je klimnuo. „Jedno će spavati, drugo će čuvati stražu. Važi. Mislim da je tako najbolje."

Vreme i vežba su učinili svoje. Videla je gomilu vrelih, sluzavih iznutrica, pa se nije mnogo gadila mozgova. Razbili su lobanje. Otvarali su ih Rolandovim (istupljenim) nožem i vadili mozgove iz ležišta.

Pažljivo su ih odlagali na stranu kao krupna sivkasta jaja. Kad je i poslednji jelen lišen mozga, Suzanini prsti behu tako natekli i izranavljeni da ih je jedva savijala.

„Lezi dole", rekao je Roland. „Spavaj. Ja ću prvi na stražu."

Nije se bunila. Znala je da će brzo zaspati, s obzirom na pun stomak i blizinu vatre. Znala je da će, kad sutra ustane, biti tako ukočena da će i sedenje biti težak i bolan poduhvat. Sad nije marila. Osećala je silno zadovoljstvo. Nešto zbog tople hrane, ali ne isldjučivo zbog nje. Veliki deo zadovoljstva dugovala je danu ispunjenom teškim radom, ni manje ni više od toga. Ne samo da su napredovali, već su napredak dugovali sopstvenom trudu.

Isuse, pomislila je, po stare dane se preobražavam u republikanca.

Zapazila je još nešto: posvemašnju tišinu. Nije bilo zvukova izuzev vetra, šapata susnežice (osetno proređene) i pucketanja blagoslovene vatre.

„Rolande?"

Posmatrao je sa svog mesta, pored vatre, podignutih obrva.

„Prestao si da kašlješ."

Nasmejao se i klimnuo. Ponela je taj osmeh za sobom u san. Ipak je sanjala Edijev osmeh.

9

Proveli su tri dana u logoru pored potoka. Suzana je za to vreme naučila više o šivenju kožne odeće nego što se smela nadati (i mnogo više od onog što je želela da zna).

Pretražili su obalu na kilometar i po uzvodno i nizvodno i pronašli par upotrebljivih stabala, po jedno za svakog. Kože su se natapale u improvizovanom loncu u tamnoj supi od pepela i vode, dok su oni istraživali obalu.

Naslonili su stabla na vrbovo drveće (blizu, da mogu raditi rame uz rame). Depilirali su kože noževima od ćerta. Za to im je bio potreban čitav dan. Kad je taj deo posla obavljen izvadili su „lonac" iz rupe.

Prevrnuli su kožu i ponovo napunili rupu, ovaj put mešavinom vode i izgnječenih mozgova. Nije znala za „hladni tretman kože". Stavili su kože u ovaj rastvor da se preko noći natope. Roland je naoštrio nož dok je Suzana pravila opute od konaca hrskavica i tetiva. Revolveraš je načinio pola tuceta rožnatih igala. Kad je završio, krv mu je kapala iz desetina plitkih rana na prstima. Pokrio ih je pepelom i zaspao. Izgledalo je da spava sa prevelikim, nepraktičnim rukavicama. Suzana se grdno iznenadila kad je sutradan ujutru videla kako su sve revolveraševe rane, nakon pranja u potoku, delovale kao da su nadomak isceljenja.

Pokušala je s istim tretmanom izraštaja pokraj usne. Odmah ga je skinula, zato što je strašno zaboleo.

„Hoću da odsečeš ovu prokletinju", rekla je.

Roland je odmahnuo glavom, „Daćemo joj još malo vremna da sama zaceli."

„Zašto?"

„Seckanje izraštaja je loša ideja, sem ako nemaš drugog izbora. Naročito ovde, u uslovima koje bi Džejk nazvao 'koubojskim'."

Složila se (ne trudeći se da popravi njegov izgovor), ali se neprijatna slika ušunjala u njen um, kad je legla da spava. Bubuljica se proširila. Gutala je njeno lice, centimetar po centimetar, preobrazivši čitavu glavu u crni, skoreli, krvavi tumor. Takve vizije su imale strašnu snagu u mraku. Na svu sreću, bila je previše umorna da bi je dugo opsedale.

Roland je, drugog dana boravka u onome što je Suzana nazvala Kožni logor, razapeo veliki, klimavi ram iznad slabe, tinjajuće vatre. Dimili su po dve kože zajedno, nakon čega bi ih položili u stranu. Gotov proizvod je iznenadujuće dobro mirisao. Miriše tia kožu, pomislila je. Nasmejala se, nakon što je prinela jednu licu. To je, na kraju krajeva, i bila koža i ništa drugo.

Treći dan je prošao u „šivenju". Suzana je ovde konačno nadmašila revolveraša. Roland je šio široke i gotovo beskorisne šavove. Procenila je da bi njegove jakne i pantalone sastavile jedan, najviše dva meseca. Nakon toga bi se raspale. Ona je bila mnogo veštija. Majka i obe bake su je učile šivenju. Rolandove rožnate igle isprva su joj se učinile nezamislivo nezgrapnim. Ubrzo je pokrila palac i kažiprst desne ruke malim navlakama od jelenske kože. Posao je posle toga napredovao znatno brže. Do sredine popodneva već je uzimala odeću sa Rolandove gomile i šila preko njegovih šavova. Mislila je da će se buniti zbog ovog, muškarci znaju biti veoma sujetni, ali nije. Mudro je postupio. Verovatno bi mu Deta odgovorila na eventualne pritužbe i prenemaganja.

Do treće večeri u Kožnom logoru svako od njih je imao jaknu, par čakšira i kaput. Napravili su i po par rukavica. Behu glomazne i smešne, ali su lepo grejale ruke. Kad već govorimo o rukama, Suzana je opet teško savijala prste. Sumnjičavo je gledala preostale kože. Pitala je Rolanda da li će ovde provesti još jedan radni dan.

Odmahnuo je glavom, posle kraćeg razmišljanja. „Natovarićemo preostale kože u Ho Fatov tuksi, sa nešto mesa i leda iz potoka, da se ne pokvari.

„Taksi neće biti od velike koristi na snegu, je i' tako?"

„Neće", priznao je, „Ali će ostatak koža ubrzo biti pretvoren u odeću, a meso pojedeno."

„Ne možeš da ostaneš ovde, na to se sve svodi, zar ne? Čuješ zov Kule."

Roland je ćutke sedeo i posmatrao plamenove. Nije morao da govori.

„Kako ćemo prenositi prtljag kad stignemo do belih zemalja?"

„Napravićemo iskošena nosila. Prolazićemo kroz oblast prepunu divljači."

Klimnula je s namerom da se opruži. Uhvatio je za rame i okrenuo u pravcu vatre. Približio joj se toliko, da je Suzana pomislila da želi da je poljubi za laku noć. Umesto toga, dobro je osmotrio skorelu ranu na njenom licu.

„Šta je bilo?" konačno se odvažila da ga pita. Htela je da ga pita još nešto, ali se plašila da ne oseti drhtanje u njenom glasu.

„Čini mi se da je nešto manja. Možda će se sama povući, kad napustimo Pustošne zemlje."

„Siguran si u to?"

Revolveraš je brzo odmahnuo glavom. „Rekao sam možda. Lezi, Suzana. Odmori se."

„U redu, ali me večeras probudi na vreme. Želim da pošteno odradim svoju smenu."

„Važi. Samo ti lezi."

Poslušala ga je i zaspala pre no što je zatvorila oči.

10

Našla se u Central parku. Tolikoje hladno da vidi sopstveni dah. Nebo iznad nje je belo s kraja na kraj, ali njoj nije hladno. Nije, kako bi i moglo biti, u novom kaputu od jelenske kože, pantalonama, jakni i smešnim rukavicama. Ima nešto naglavi, navučenoje preko ušiju, pajojje i tu toplo, kao i na ostatku tela.

Skinula je kapu, radoznala da je vidi. Nije od jelenske kože, kao nova odeća, već od crvenog i zelenog platna. Na prednjoj stranije natpis SREĆAN BOŽIĆ.

Zabezeknuto je piljila u nju. Da li se fenomen već videnog javlja i u snu? Reklo bi se. Osvrnula se oko sebe i ugledala Edija i Džejka. Smešili su se. Bili su gologlavi. To joj je pomoglo da shvati da na glavi ima kombinaciju kapa koje su nosili u jednom od prethodnih snova. Osetila je silnu radost, kao da je upravo rešila neki navodno nerešivi problem: kvadraturu kruga, recimo, ili pronalazak krajnjeg primarnog broja (progutaj to, Blejne, dabogda ti rasturilo mozak, ludi, blesavi vozu).

Edi je nosio majicu s natpisom I JA PIJEM NOZALU!

Džejk je nosio onu s natpisom JA VOZIM TAKURO SPIRIT!

Obojica su držali čašice s toplom čokoladom, sa savršenom vrstom mit schlag na vrhu i ljuspicama narendanog badema.

„Koji je ovo svet?" pitala ihje. Dečica su u blizini pevala „Koje je to dete."

„Mora da nastavi put bez tebe", rekao je Edi.

„Jašta. Čuvaj se Dandela", rekao je Džejk.

„Ne shvatam", rekla je Suzana. Pružila im je kapu. „Zar nije vaša? Zar je ne delite?"

„Može biti tvoja, ako je želiš", rekao je Edi. Pružio joj je čašu. „Evo, doneo sam ti tople čokolade."

„Više nema blizanaca", rekao je Džejk. „Je ' vidiš, postoji samo jedan šešir."

Neki glas zagrme naizgled niotkuda, pre no što je stigla da odgovori. San poče da gubi na verodostojnosti.

„DEVETNAESTICA", reče glas. „Ovoje DEVETNAESTICA, OVO JE ŠASIT."

Svet je posle svake reči postajao nestvarniji. Edi i Džejk su se provideli. Divni miris tople čokolade je bledeo. Uzmicao je pred mirisom pepela i kože. Videla je kako se Edijeve usne miču. Učinilo joj se da saopštava neko ime, i onda

11

„Vreme je da ustaneš, Suzana", rekao je Roland. „Na tebe je red za stražu."

Ustala je. Osvrnula se oko sebe. Logorska vatra je tinjala.

„Čuo sam ga kako se miče, onamo", rekao je Roland, „ali poodavno. Suzana, da li je s tobom sve u redu?

Da nisi nešto sanjala?"

„Jesam", rekla je. „U ovom snu je bio samo jedan šešir, i to na mojoj glavi."

„Ne shvatam."

Ni ona nije razumela o čemu se radi. Sećanje na san već je bledelo, kako to često biva. Pamtila je samo jedno. Ime na Edijevim usnama, izgovoreno trenutak pre budenja, beše Patrik Danvil.

PETO POGLAVLJE
DŽO KOLINS OD LEJNA

1

Tri nedelje nakon sna o jednom šeširu, tri osobe (dve velike i jedna mala) napustiše šumsku visoravan i lagano krenuše preko otvorenog polja ka šumi ispod njih. Jedna od krupnijih figura vukla je drugu na sklepanoj napravi koja je više ličila na sanke nego na iskošena nosila.

Oj je jurio napred-nazad između Rolanda i Suzane kao da neprestano bdi na straži. Krzno mu je bilo sjajno i gusto zbog hladnog vremena i jednolične ishrane jelenskim mesom. Napredovali su preko čistine koja je u letnjoj sezoni verovatno bila pašnjak, ali je sad pritiskao metar i po debeli sloj snega.

Lakše je vukao zato što su išli nadole. Roland se nadao da je najteži deo ostao za njima. Prelaz preko Belih zemalja, bar dosad, nije bio naročito težak. Bilo je mnogo divljači i mnogo drveta za noćnu vatru. U četiri navrata vreme se pokvarilo i digla mećava. Tada su se jednostavno ukopali i čekali da se oluje iscrpe na šumovitim grebenima koji su se spuštali ka jugoistoku. Čekali su i dočekali, iako je mećava besnela puna dva dana. Vratili su se na Stazu Zraka i uvideli da hodaju po svežem sloju snega debelom čitav metar. Na otvorenim prostorima gde je vrišteći severoistočni vetar nesmetano besneo, naiđoše na nanose slične okeanskim talasima. Iz nekih smetova virili su samo vrhovi visokih četinara.

U prvim danima u Belim zemljama, Roland se mučio da je izvuče (po snegu plićem od trideset centimetara). Suzana je shvatila da će prelaz preko šumovitih grebena potrajati mesecima, ako Rolandu ne napravi par krplji. Već prve večeri dala se na posao. Radila je metodom pokušaja i grešaka („Pipanjem i nagadanjem", kako bi ona rekla). Revolveraš je njen treći pokušaj proglasio uspešnim. Okvire je napravila od grančica, a sredinu od upletenih jelenskih koža. Rolandu su krplje ličile na suze.

„Kako ti je palo na pamet da ih načiniš?" pitao je posle celodnevnog iskustva s njima. Savladao je dramatično duže rastojanje, naročito kad je savladao poseban lelujavi laki korak koji sprečava skupljanje snega sa donje strane krplji.

„Dobila sam ideju gledajući televiziju", rekla je Suzana. „Kad sam bila mala, gledala sam seriju Narednik Preston s Jukona. Narednik Preston nije imao bambura, ali je imao odanog psa, Kinga. Bilo kako bilo, zatvorila sam oči i pokušala da zamislim kako su izgledale njegove krplje." Pokazale je na Rolandove.

„Bolje od ovog nisam mogla."

„Lepo si to uradila", rekao je. Pretrnula je od tog iskrenog i nepretencioznog komplimenta. Nije se mogla odupreti tom osećanju, iako nije želela da Roland (ili bilo koji muškarac, uostalom) u njoj izazove slične reakcije. Pitala se da li je to rezultat naslednih faktora ili stečenih navika. Nije bila sigurna da želi da sazna odgovor.

„Služiće te dok se ne raspadnu", usudila se da napomene. Njen prvi napor je bar toliko zasluživao.

„Ne bih rekao da opute popuštaju", rekao je. „Možda su se malčice rastegle, ali je to sve."

Prelazili su čistinu, a treći par krplji još uvek se držao. Zbog njih je imala osećaj da i ona nečim doprinosi.

Tako je lakše podnosila što je Roland vuče po bespuću. Ponekad je razmišljala o Mordredu. Jedne noći, desetak dana po prelasku snežne granice, zamolila je Rolanda da joj kaže sve što zna o njemu. Učinila je to zbog njegove objave da straže neko vreme neće biti neophodne. Mogli su spavati punih deset sati, ako umorna tela to traže. Oj će ih probuditi, ako bude neophodno.

Roland je čitav minut uzdisao zagledan u vatru, obgrlivši kolena. Kad je pomislila da neće odgovoriti, rekao je, „Još uvek nas prati, ali sve više zaostaje. Bori se da dođe do hrane, bori se da nas stigne, i pre svega, bori se da očuva toplotu."

„Da očuva toplotuV' Suzani je bilo teško da poveruje u to, sred tolikog drveća.

„Nema šibice, niti sterna. Mislim da je jedne noći, na početku putešestvija preko snega, nabasao na jednu od naših vatri s živim ugarcima pod pepelom. Poneo ih je sa sobom, što mu je omogućilo da nekoliko dana zanoći pored vatre. Čuo sam da su i drevni stanovnici pećina tako nosili vatru na putovanjima."

Suzana je klimnula. Učila je manje-više istu stvar u srednjoj školi, iako je učitelj priznao da najveći deo znanja o kamenom dobu ne počiva na čvrstim temeljima, već na naučno zasnovanim nagađanjima. Htela je da zna koliko u Rolandovoj priči ima nagađanja. Nije se ustezala da ga pita.

„Nije nagadanje, ali ne mogu objasniti šta je. Ako je to dodir, Suzana, razlikuje se od Džejkovog. Nije to videnje, slušanje, pa čak ni snoviđenje. Iako... veruješ li da se ponekad budimo ne sećajući se odsanjanih snova?"

„Tako je." Htela je da mu kaže za brze pokrete oka i eksperimentu s REM fazom sna o kom je čitala u Luku. Ali se predomislila, zato što bi to bila preteška priča. Zadovoljila se objašnjenjem da je sigurna da svi sanjaju, svake noći, snove kojih se najčešće ne sećaju.

„Možda ga vidim i čujem u njima", rekao je Roland. „Sve što znam je da se upinje da preživi. Toliko malo zna o svetu da je pravo čudo što je još uvek živ."

„Da li ga sažaljevaš?"

„Ne. Ne mogu to sebi priuštiti, baš kao ni ti."

Skrenuo je pogled. Pomislila je da laže. Možda nije hteo da sažaljeva Mordreda, ali ga je sigurno sažaljevao, bar malo. Možda je hteo da se nada kako će Mordred crknuti na putu. Sigurno je da za to postoje dobre šanse. Hipotermija je kadra da obavi taj posao. Suzana nije mislila da će se to i dogoditi.

Možda su prestigli ka, ali krv nije voda.

Postojalo je i nešto drugo, moćnije od krvnih veza. Znala je za to, pošto je osećala pulsiranje u glavi, u snu i na javi. To je Mračna Kula. Prišli su joj veoma blizu. Nije znala šta će učiniti s njenim ludim stražarem kad i ako do nje stignu, niti joj je to bilo važno. U ovom trenutku je samo htela da je vidi. Ideja o ulasku u nju još uvek je prevazilazila njenu maštu, ali videti je? Da, mogla je to zamisliti. To bi je možda zadovoljilo.

2

Lagano su odmicali niz široku belu padinu. Oj bi prvo jurcao kraj Rolanda, zatim bi zaostao da proveri Suzanu. Nakon toga bi odkasao nazad do Rolanda. Iznad njih bi se ponekad otvorila plava rupa. Roland je znao da za to treba da zahvale delovanju Zraka, koji je neprestano vukao oblake ka jugoistoku. Nebo je, inače, bilo belo od jednog do drugog horizonta. Imalo je niski, bremeniti izgled. Znali su šta to znači. Pašće još snega. Revolveraš je mislio da im predstoji dosad najžešća oluja. Vetar se pojačavao. Vlaga se lepila za izložene delove tela, umrtvljujući ih (to se, posle tri nedelje vrednog šivenja, odnosilo samo na čelo i vrh nosa). Naleti vetra su dizali providne, bele šalove snega. Jurili su kraj njih niz padinu, kao fantastični baletani, nestalnog oblika.

„Divni su, zar ne?" oglasila se Suzana iza njegovih leđa, gotovo melanholi čno.

Roland od Gileada, neosetijiv na lepotu (izuzev nekad davno, u predelima oko Mehisa) nešto progunda.

Znao je šta bi smatrao divnim: pristojan zaklon, kad oluja zagudi, nešto bolje od gustog gaja. Zbog toga je gotovo posumnjao u ono što je video kad je poslednji nalet vetra uminuo, a sneg pao na tlo. Zastao je, oslobodio se amova i prišao Suzani (prtljag je bio vezan za sanke). Spustio se na koleno pored nje.

Odeven u kožu od glave do pete nije ličio na čoveka, već na Bigfuta.

„Šta misliš o onome?" pitao je.

Vetar je ponovo dunuo, snažnije no ikad. Isprva je zamaglio vidik. Prestao je, pa se iznad njih otvorila rupa. Kroz nju je prošla sunčeva svetlost. Osvetlila je snežno polje. Zasjale su milijarde snežnih iskri.

Suzana je zaklonila oči rukom i pogledala nizbrdo. Videla je obrnuto slovo T na snegu. Poprečna pruga, bliža njima (ali bar tri kilometra daleko) beše relativno kratka, možda pola kilometa na obe strane. Duga linija, pak, beše veoma duga, sezala je do horizonta i nestajala s vidika.

„To su putevi!" rekla je. „Neko je tamo čistio puteve, Rolande!"

Klimnuo je. „To sam i ja mislio, ali sam hteo da te čujem. Vidim još nešto."

„Šta? Tvoje oči su oštrije od mojim, i to mnogo."

„Videćeš i sama, kad se malo približimo."

Nestrpljivo ga je potegla za ruku, kad je pokušao da ustane. „Ne igraj se sa mnom. Šta si video?"

„Krovove", rekao je, popuštajući pred pritiskom. „Mislim da dole ima kuća. Možda ćemo naići na grad."

„Na ljude? Hoćeš da kažeš da ćemo sresti ljudeV'

„Pa, čini mi se da vidim dim iznad jedne kuće. Teško je biti siguran kad je nebo tako belo."

Nije znala da li želi da vidi ljude. To bi sigurno dovelo do komplikacija. „Rolande, moramo biti oprezni."

„Tako je", reče i ode do amova. Podesio je opasač, pre no što ih je dohvatio. Spustio ga je da bi revolver bio bliži levici.

Jedan sat kasnije, stigli su do raskrsnice, prepoznatljive po smetu od tri i po metra, načinjenom nekom vrstom pluga. Suzana je opazila tragove u tvrdom snegu, ličili su na gusenice buldožera. Motka je štrčala iz nabijenog snega. Sličan putokaz je vidala u velikom broju gracfova, pa i na njujorškim raskrsnicama. Na oznaci za kraći put je pisalo:

ODS LEJN

Pretrnula je od drugog natpisa.

TAUER ROUD

3

Sve kućice na raskšću behu napuštene, osim jedne. Najveći deo je popustio pod teretom snega, preobrazivši se u hrpu poluzatrpanih ruševina. Kućica na levoj stani Ods lejna jasno se razlikovala od drugih. Njen krov beše očišćen od potencijalno opasnog snega, što je važilo i za stazicu od ulaznih vrata do glavnog druma. Iz dimnjaka udobne, drvećem okružene kuće, izlazio je beličasti dim. Iza jednog prozora nazirala se masna, žukasta svetlost, ali je dim zaokupio svu Suzaninu pažnju. Bio je to završni udarac. Pitala se ko će otvoriti vrata kad pokucaju. Da li će to biti Ivica ili njegova seka Marica? (Možda su blizanci? Da li se iko bavio tom mogućnošću?) Možda će to biti Crvenkapica ili Zlatokosa, sa optužujućim tragovima kaše oko usana.

„Možda je najbolje da produžimo bez zaustavljanja", rekla je, svesna da je oborila glas do nivoa šapata, iako su stajali na visokom nanosu, delu moćnog pluga. „Zaobiđimo je i nastavimo dalje." Pokazala je na znak s natpisom TAUER ROUD. „Put je čist, Rolande. Možda bi trebali da krenemo."

„Ako bi i nastavili, misliš li da bi Mordred isto učinio?" pitao je Roland. „Misliš da bi nastavio put i ostavio kuću i njene žitelje na miru?"

To joj nije palo na pamet. Odgovor na pitanje je bio jasan, neće. Ako Mordred reši da ubije nepoznate žitelje kolibe, ubiće ih. Učiniće to zbog hrane, ako su stanovnici jestivi, ali će to biti drugorazredni uzrok.

Šume iza njih prepune su divljači. Čak i da Mordred nije bio u stanju da lovi (bila je sigurna da ne bi imao nikakve probleme u obliku pauka), mogao se poslužiti otpacima hrane po mnogobrojnim logorištima.

Napustiće snežne visoravni sit... ali nesrećan. Izuzetno nesrećen. Teško onima koji mu se nadu na putu.

S druge strane, pomislila je... samo što nije bilo druge strane. Za razmišjanje nije bilo vremena. Otvorila su se ulazna vrata kolibe. Starac se pojavi na pragu. Nosio je čizme, farmerke i tešku, postavljenu jaknu, s krznom obrubljenom kapuljačom. Suzana pomisli da je jakna kupljena u prodavnici vojne opreme u Grinič Vilidžu.

Starac je imao rumene obraze. Bio je slika i prilika dobrog zdravlja. Vidno je hramao. Pri hodu se oslanjao na podeblji štap u levoj ruci. Iza ušuškane kolibe sa bajkovitim tragom dima, odjeknu njiska konja.

„Znam, Lipi. Vidim ih!" povikao je starac, okrećući se na tu stranu. „Zar nemam jedno zdravo oko?"

Okrenuo se ka nanosu na kom je stajao Roland, izmedu Oja i Suzane. Podigao je štap u pozdrav, srdačno i bez straha. Roland mu otpozdravi podignutom rukom.

„Čini mi se da smo uvučeni u pregovore, želeli to ili ne", rekao je Roland.

„Znam", rekla je. Zatim se obratila bamburu: „Oje, vodi računa o svom ponašanju, čuješ li me?"

Bambur je pogledao nju, pa starca. Nije ni pisnuo. Izgledalo je da neće kometarisati Suzanino upozorenje.

Starčeva bolesna noga, bila je veoma bolesna. Stari tata Mos Karver bi rekao „pravi vrbov klin". Starac se kretao pomoću štapa. Hodao je okretno skakućući postrance, budeći poštovanje i simpatije. „Živahan je ko skakavac", tata Mosova poslovica koje više odgovora neobičnom starcu. Taj sedokosi (duga, fina kosa dopirala mu je do ramena) starac koji skakuće pomoću štapa sigurno ne predstavlja opasnost. Kad se dovoljno približio, videla je da mu je jedno oko zamagljeno kataraktom. Jedva vidljiva zenica tupo je zurila negde ulevo. Drugo, zdravo oko je posmatralo pridošlice sa živim interesovanjem, dok je stanovnik kolibe skakutao duž Ods lejna prema njima.

Konj je ponovo zanjištao. Starac je podigao štap i energično mahnuo ka belom, niskom nebu. „Zatvori gubicu, fabriko govana, ili ću te ošinuti povocem. Zar nikad nisi video goste? Da l' si rođen u ambaru, bogati? (Jer ako nisi, ja sam plavooki babun, a takvog nema na ovom svetu!)"

Roland se nasmeja ispod glasa. Suzana je konačno spustila gard. Konj zanjišta iz kućice iza kolibe, iz udžerice koja ne zaslužje da se zove ambar. Starac je ponovo mahnuo štapom i gotovo pao na tlo.

Neskladnim, ali br/im skakutanjem, već je prevalio pola puta. Poštedeo je sebe pogibeljnog pada i načinio dugi skok oslanjajući se na štap. Veselo im je mahnuo, kao da se ponosi svojm dostignućem.

„Zdravo da ste, revolveraši!" povikao je starac. Pluća su mu bila u zavidnom stanju. „Revolveraši na hodočašću do Mračne Kule. To ste vi. Siguran sam zato što vidim sjajne revolverčine sa požutelim drškama. Zrak se vraća sebi. Svakim danom je sve jači. Lipi i je to osećamoj Zapeta je ko puška još od Božića, ili onog što smatram Božićem, zato što nemam kalendar, niti me obilazi Božić Bata. Ne očekujem ga, istini za volju, zato što nisam bio dobar dećko. Nisam! Nisam! Dobri dečaci idu na nebo, dok svi moji prijatelji sede na drugom mestu. Peku kolače i piju nozi pomešanu s viskijem u đavoljoj jazbini! Oprostite mi, jezik mi se zalaufao i ne može da stane. Zdravo jednom, zdravo drugom i zdravo malom krznenom stvoru između vas! Zakleo bih se da je to bambur. Ura, baš mi je drago što vas vidim! Zovem se Džo Kolins. Džo Kolins od Ods lejna. Prilično sam čudan, ćopav i jednook. Ako zanemarimo navedene nedostatke, stojim vam na usluzi!"

Stigao je do snežnog nanosa, do tačke na kojoj se Tauer roud završavao... ili počinjao, u zavisnosti od posmatračeve tačke gledišta i pravca u kom putuje, razmišljala je Suzana. Pogledao je gore, na njih.

Jednim živahnim okom kao ptičjim, i drugim zagledanim u bela prostranstva, s tupom fascinacijom.

„Dugi dani i prijatne noći. To vam želim, a svi koji bi rekli drugačije nisu ovde, pa kog briga za njih?" Iz džepa je izvukao nešto nalik gumenoj bombonici. Bacio je uvis. Oj je zgrabio i progutao u letu: Ćap! I nestade.

Roland i Suzana se uglas nasmejaše. Osećali su se neobično, kao da su našli nešto što su već dugo smatrali izgubljenim. Učinilo im se da se i Oj smeje. Ako mu je konj smetao (ponovo je zanjištao dok su posmatrali sai Kolinsa sa snežnog bedema), nije to pokazivao.

„Imam milion pitanja za vas", rekao je Kolins, „evo prvog: kako ćete sići s te snežne litice?"

4

Ispostavilo se da se Suzana suljnula na drum, na iskošenim nosilima, umesto na sankama. Odlučila se za mesto na kom je severozapadni kraj Ods lejna nestajao pod snegom, zato što je nanos tu bio nešto niži. Put do dole trajao je kratko, ali nije prošao bez nevolja. Na tri četvrtine smeta udarila je u veliki, snegom pokriveni kamen. Ostatak puta je prešla u nekoliko živopisnih okreta, gromko se smejući. Iskošena nosila se prevrnuše - kao kornjače, ako baš hoćete - prosipajući prtljag niz snežnu liticu.

Roland i Oj su skakutali iza nje. Roland joj je odmah prišao, neskriveno zabrinut. Bambur je nervozno onjušio po licu, ali Suzana nije prestajala da se smeje, baš kao i neobični starkelja. Tata Mos bi rekao da je njegov smeh „veseo kao traka na dekinom šeširu".

„Dobro mi je Rolande. Kao dete sam preživela mnogo opasnije padove."

„Sve je dobro što se dobro svrši", složio se Džo Kolins. Odmerio je zdravim okom da bi se uverio kako joj ništa ne fali. Počeo je da skuplja razbacene stvari, naslanjajući se na štap. Stenjao je od napora, dok mu se fina bela kosa lelujala oko rozikastog lica.

„Jok, jok", rekao je Roland, u nameri da ga uhvati za ruku. „Ja ću to pokupiti, pazi da ne bubneš o gedžaljku."

Starina zaurla od smeha. Roland mu se pridruži. Konj iza kolibe se oglasi njištanjem, kao da negoduje zbog poplave dobrog raspoloženja.

'Da ne bubneš o gedžaljku!' Ta ti je valjana, čoveče! Nemam blage veze šta bi pod milim bogom trebalo da znači gedžaljka, ali je stvarno dobra! Svaka ti čast!" Stresao je sneg sa Suzaninog kožnog kaputa, dok je Roland skupljao razbacane stvari, tovareći ih na improvizovane saonice. Oj mu je pomagao koliko je mogao. Doneo je nekoli ko paketa mesa u čeljustima i ostavio na iskošenim nosilima.

„To je pametna zverčica!" s poštovanjem je zaključio Džo Kolins.

„Sjajan je saputnik", složila se Suzana. Bilo joj je drago što su zastali. Sa zadovoljstvom je slušala dobrog starca, veštog na rečima. Ispružila je desnu ruku u nezgrapnoj rukavici. „Ja sam Suzana Din, Suzana od Njujorka, kći Danova."

Prihvatio je ponuđenu ruku. Nije nosio rukavice. Stisnuo je snažno, uprkos artritičnim prstima. „Njujork, kažeš! Znaš, jedared sam tamo lepo dočekan, kao i u Akronu, Omaha, i San Francisku. Ja sam sin Henrijev i Florin, ako vas to zanima."

„Ti si sa američke strane?" pitala je Suzana.

„O, bože, jesam, ali sam odande došao davno, pradavno", rekao je. „Ti bi verovatno rekao delah." Dobro oko mu zaiskri. Mutno je i dalje zurilo u snežna prostranstva, sa istom, mrtvom nezainteresovanošću.

Obratio se Rolandu. „A ko si ti, prijatelju moj? Zvaću te prijateljem, kao što bih zvao svakog ko se ne pokaže drugačijim. U tom slučaju bi im prebrojao rebra s Besi, što je ime mog štapa."

Roland se cerio. Nije mogao da se suzdrži, pomislila je. „Roland Desčejn od Gileada, sin Stivenov."

„Gilead! Gilead!" Kolinsovo dobro oko zaoblilo se od zaprepašćenja. „To je ime iz davne prošlosti, zar ne? Iz knjiga starostavnih! Svetog mu sveca, mora da si stariji od Boga!"

„Takoreći", složio se Roland, sa nešto užim, ali još uvek toplim osmehom.

„Ko je ovaj mali?" rekao je, naginjući se napred. Iz džepa je izvadio još dve bombonice, crvenu i zelenu.

Suzani se pri susretu s božićnim bojama nakratko javio osećaj već viđenog. Očešao se o njen um kao meko krilo i nestao. „Kako se zoveš, mališa? Kako se deru kad te dozivaju kući?"

„On ne..."

...govori tako često kao nekad, htela je da kaže Suzana, ali je bambur preduhitrio i rekao: „Oj!" Izgovorio je to jasno i glasno, kao kad je drugovao s Džejkom.

„Dobar momak!" rekao je Kolins i ispustio bombonice u Ojeva usta. Pružio je izboranu ruku. Oj je pružio šapu. Toplo su se pozdravili, pored raskrsnice Ods lejna i Tauer rouda.

„Neka sam proklet", zbunjeno je promrmljao Roland.

„Zar nas to sve ne čeka na kraju puta, sa ili bez Zraka", prokomentarisao je Džo Kolins i pustio Ojevu šapu. „ Ali ne danas. Predlažem da odemo u toplo, gde ćemo razgovarati uz šolju tople kafe i nešto pića.

Imam i jednog i drugog. Imam čak i nešto što zovem punč s jajima, ako oćete. Meni prija, naročito kad ga krstim s nešto ruma. Ali, ko zna? Ako ćemo pošteno, nisam ništa probo već pet godina. Ovdašnji vazduh utiče na receptore ukusa i mirisa. Pa, šta kažete?" Bodro ih je posmatrao.

„Mislim da to zvuči prokleto dobro", odgovorila je Suzana. Retko kad je govorila s više ubeđenja.

Prijateljski je ćušnuo po ramenu. „Dobra žena je biser neprocenjive vrednosti! Ne znam da li je to Šekspir, Biblija ili kombinacija navedenih izvora...

„Ahh, Lipi, prokletstvo, gde su ti oči, kud si pošla? 'Oćeš da upoznaš goste, je l' da?"

Glas mu je prešao u nerazgovetno mrmljanje, zaštitni znak ljudi koji samuju u društvu kućnih ljubimaca.

Konj se teturao ka njima. Kolins je uhvatio oko vrata, tapšući je sa slepom naklonošću. Suzana je mislila da je zver najružniji četvoronožac kojeg je ikad videla. Izgubila je nešto dobrog raspoloženja, pri susretu s neobičnim stvorenjem. Lipi beše slepa, ne na jedno, već na oba oka, i mršava kao strašilo. Kosti su joj se mrdale ispod tanke kože, kao da će svakog časa probiti krti omotač. Namah se setila crnog tunela ispod zamka Nesklada. Pred očima joj prolete izuzetno živa slika. Čula je sluzavi zvuk stvorenja koje ih je sledilo i pomislila na kosti. Sve te kosti.

Kolins je video odraz grozomornog sećanja na njenom licu. Zvučalo je kao da joj se izvinjava. „Ona je ružno i staro stvorenje. Ne verujem da ćeš i ti u njenim godinama često trijumfovati na takmičenjima u lepoti!" Potapšao je kljuse po izboranom, izranavljenom vratu. Uhvatio je za smrdljivu grivu, kao da želi da joj počupa dlake iz korena (Lipi nije pokazivala da oseća bol). Okrenuo je u pravcu kućice. Pale su prve pahulje, najava predstojeće oluje.

„Hajde, Lipi, staro kenjalo, jebeno kljuse i nesrećni četvoronožni gubavče! Je 1' osećaš sneg u vazduhu?

Ja ga osećam, iako sam pre nekoliko godina ostao bez čula mirisa!"

Okrenuo se Rolandu i Suzani i rekao, „Iz sveg srca se nadam da nisam zaboravio da kuvam, zato što će ovo čudo da besni bar tri dana. Proći će najmanje tri dana pre no što demonski mesec promoli njušku!

Drago mi je da ste stigli, zbilja mi je drago! Nadam se da nećete suditi o mom gostoprimstvu na osnovu ovog konja! 'Ajde!"

Nadam se da neću, pomislila je Suzana, zadrhtavši. Roland je čudno odmerio, kad se starac okrenuo.

Nasmejala se i odmahnula glavom kao da hoće da kaže Nije to ništa - što, naravno, nije bilo tačno. Neće reći revolverašu da je izmoždeno kljuse sa kataraktom na oba oka i ispalih rebara potreslo do krajnosti.

Roland joj nikad nije rekao da je glupa guska, niti će mu dati povoda za tako nešto...

Staro kljuse je pogledalo Suzanu i iskezilo ono malo preostalih zuba, kao da joj čita misli. Oči na Lipinoj koščatoj glavi podsetiše je na gnojem oivičene prozore slepila, iznad gnusnog osmeha. Zanjištala je kao da hoće da kaže Hvala ti, Zagorela, biću ovde dugo nakon što ti nastaviš svojim putem i umreš. Vetar je zagudio, nanoseći im sneg u lice. Šuštao je kroz snegom pokrivene jele i zavijao ispod streha Kolinsove kuće. Počeo je da jenjava i nanovo dobio na snazi. Ispustio je kratak, žalosni krik, jako nalik ljudskom.

5

Pomoćno zdanje se sastojalo od kokošinjca, Lipinog boksa i potkrovlja punog sena. „Mogu da se popnem gore i da ga vilama gurnem dole", rekao je Kolins, „ali svaki put rizikujem život, zbog nevaljašnog kuka.

Ne mogu da vas nateram da pomognete starcu, sai Desčejn, ali ako biste mogli...?"

Roland se uspeo uz merdevine naslonjene na ivicu potkrovlja. Gurao je seno odozgo dok mu Kolins nije rekao da se skupilo dovoljno da Lipi pregura četvorodnevno nevreme. („I sami vidite da jede ko poljski jebač", rekao je.) Revolveraš je sišao s platforme, nakon čega ih je Kolins poveo kratkom krčevinom do kućice. Sneg je s obe strane dopirao Rolandu do glave.

„Uđite u moj skromni dom i tako dalje", rekao je Džo pre no što su zakoračili u kuhinju. Učinilo im se da su zidovi obloženi borovinom, ali su izbliza videli da je to plastika. Unutra je bilo božanstveno toplo.

Videla je električnu peć marke rosko. Nikad nije čula za to ime. Frižider je bio marke amana. Imao je vratanca na prednjoj strani, odmah iznad ručke.

Nagnula se bliže i pročitai natpis MAGIČNI LED. „Ova stvarčica pravi ledene kocke?" pitala je.

„Pa, ne baš", rekao je Džo. „Prave se u zamrzivaču, ta stvarčica ih samo ispušta u piće."

Nasmejala se na ovu dosetku. Pogledala je dole, na Oja. Uzvratio je pogled sa prijateljskim osmehom, što joj se učinilo još smešnijim. Kuhinja je, ako zanemarimo modernu opremu, ostavljala čudesno topli, starinski utisak: šećera, začina i sveg lepog i krasnog.

Roland je posmatrao fluorescentne cevi. Kolins je s razumevanjem klimnuo. „Jašta, jašta, imam 'lektrike"', rekao je. „Imam i peć s toplim vazduhom, zar to nije divno? A račun nikako da stigne!

Generator je u šupi, s druge strane. Mašina marke honda, tiha ko nedeljno jutro! Čak i na vrhu šupice ne čujete ništa sem tihog predenja. Mucavi Bil redovno menja rezervoar propana. Održava ga i opravlja, kad god je to neophodno. Interveniso je ukupno dva puta otkad sam ovde. Jok, Džo laže, brže će da crkne. Tri puta je intervenisao. To je sve."

„Ko je Mucavi Bil?" pitala je Suzana, baš kad je Roland pitao „Otkad ovde boraviš?"

Džo Kolins se nasmeja. „Jedno po jedno pitanje, dragi novi prijatelji, jedno po jedno!" Odložio je štap u stranu da bi se iskobeljao iz teškog kaputa. Oslonio se na povređenu nogu i blago jauknuo. Jedva je održao ravnotežu. Pao bi, da ga Roland nije pridržao.

„Fala, fala, fala", rekao je Džo. „Ipak ću vam reći šta je bilo kad sam prvi put bubnuo nosom nadole na taj linoleum! Pošto si mi pomogao da ne padnem, odgovoriću prvo na tvoje pitanje. Čudni Džo sa Ods lejna prebiva ovde već sedamn'est godinica. Ne mogu da garantujem za tačnost procene, zato što je vreme prllično poblesavilo, ako znate šta hoću da kažem."

„Znamo", rekla je Suzana. „Verujte mi da znamo."

Kolins je skinuo džemper, otkrivajući drugi. Suzana je u prvi mah pomislila da je starac zdepast, gotovo debeo. Shvatila je da najveći deo onog što je videla nije salo, već odeća. Nije bio mršav kao siroto kljuse, ali je bio daleko od viška kilograma.

„Što se tiče Mucavog Bila", nastavio je starac, skidajući drugi džemper, „on je robot. Sprema kuću i vodi računa da generator ne prestane da radi... Naravno, on čisti ulicu i staze. Retko je mucao kad sam stigao, sad muca pri svakoj drugoj ili trećoj reči. Ne znam šta ću, kad jedanom stane." Suzani se činilo da ne zvuči bogzna kako zabrinuto.

„Zrak se oporavlja, pa će možda i njemu biti bolje", rekla je.

„Možda će zbog toga opstati nešto duže, ali sumnjam da će mu od tog biti išta bolje", rekao je Džo.

„Mašine se ne oporavljaju kao živa bića." Konačno je stigao do tople potkošulje. Striptiz se tu okončao.

Suzani je laknulo. Smučilo joj se od pogleda na ispala konjska rebra, prekrivena tankom kožom, obraslom retkim, sivkastim krznom. Ne bi mogla da podnese i domaćinova.

„Skidajte kapute i kožne čakšire", rekao je Džo. „Posiužiću vam punč s jajima ili nešto drugo, ako želite, ali prvo morate videti dnevnu sobu, moj ponos i diku."

6

Na podu dnevne sobe bila je ponjava, kakva bi pristajala kući bake Holms, i stolica s podesivim naslonom pored odgovarajućeg stola. Na stolu je bila gomila časopisa, knjiga u mekom povezu, naočari i braon bočica, sa bog te pita kakvim lekom. Tu je bio i televizor, iako Suzana nije znala šta bi Džo gledao na njemu (Edi i Džejk bi prepoznali videorikorder na polici ispod njega).

Suzana i Roland nisu obraćali pažnju na nameštaj, zurili su u fotografiju na zidu. Visila je na plastičnom klinu, malčice nakrivljena, na nehajni, Suzana bi rekla, gotovo bogohulni način.

Beše to fotografija Mračne Kule.

Ostala je bez daha. Puzala je ka njoj, ne obraćajući pažnju na naobore i čvorove pod prstima. Podigla je ruke. „Rolande, podigni me!"

Poslušao je. Videla je kako je posiveo u licu, izuzev dve rumene tačke na obrazima. Kula se uzdizala na tamnoj nebeskoj pozadini. Sunčev zalazak bojio je brda u narandžasto. Uski prozori su se uzdizali u večnoj spirali. Sa nekih je dopirao jeziv i prigušen sjaj. Videla je balkone. Štrčali su na svakih dva ili tri sprata i čvrsta vrata iza njih, odreda zatvorena i nesumnjivo zaključana. Ispred Kule beše polje ruža, Kan'-Ka No Rej, prigušeno ali jošte lepo pod senkama. Većina ruža zatvorila je latice, pre zalaska sunca. Nekolicina nije, podsećale su na poluzatvorene, snene oči.

„Džo!" progovorila je, glasom jedva jačim od šapata. Vrtelo joj se u glavi. Činilo joj se da čuje daleko i jedva čujno pojanje. „O, Džo! Ova fotografija."

„Jesje, mamice", oglasi se domaćin, očigledno osokoljen njenom reakcijom. „Dobra je, je 1' da? Zato sam je i obesia Imam i drugih, ali je ova najbolja. Snimljena je u sumrak, pa se čini da se senke pružaju duž Staze Zraka. Što donekle i jeste slučaj, kao što i sami znate."

Čula je Rolandovo ubrzano i isprekidano disanje u desnom uvu. Revolveraš je dahtao kao da je upravo istrčao zahtevnu trku, ali Suzana nije obraćala pažnju na to. Gradevina na fotografiji nije bila jedini razlog njenog interesovanja.

„Ovo je polaroid!"

„Pa... da", rekao je, zatečen njenim uzbuđenjem. „Pretpostavljam da mi je Mucavi Bil mogao doneti kodak, ali gde bih razvio filmove? U jednom trenutku sam počeo da razmišljam o videokameri. Mogao bih da puštam kasete na onoj dranguliji ispod televizora. Ipak, omatoreo sam za pešačenje, a ova raga više nije mogla da me nosi. Otišao bih da sam mog'o, zato što je tamo lepo. Tamo ima mnogo dobrodušnih duhova. Slušao bih raspevane glasove davno upokojenih prijatelja, mame i tate. Ja..."

Roland je bio paralizovan. Suzana je osećala ukočene mišiće. Izborio se s parali zom i okrenuo od slike, tako brzo da se Suzani zavrtelo u glavi. „Bio si tamo?" rekao je. „Obišao si Mračnu KuluV'

„Sigurno da jesem", rekao je starac. „Ko bi inače snimio tu fotografiju? Ansel Jebeni Adams ?"

„Kad si to uradio?"

„Ova je sa mog poslednjeg putovanja", rekao je. „Pre dve godine, u leto. Znajte da je okružena ravnicom.

Ako sneg tamo pada, nisam ga video."

„Koliko ima do tamo?"

Džo je zatvorio bolesno oko, kao da računa. To nije dugo trajalo, ali se Suzani i Rolandu činilo da je prošlo izuzetno dugo vremena, čitava večnost. Vetar je zavijao oko kuće. Stari konj je njištao kao da se buni protiv toga. Sneg je počeo da se uvija i igra iza mrazom obrubljenim stakala.

„Pa", rekao je, „put vas odsad vodi nizbrdo. Mucavi Bil redovno čisti Tauer roud, šta bi inače radio po čitav dan? Očigledno je da ćete morati da pričekate dok se oluja ne izduva..."

„Koliko će nam trebiti do tamo, kad napokon krenemo?" pitao je Roland.

„Jedva čekaš da kreneš, je 1' da? Kako i ne bi, kad si krenuo iz Unutrašnjeg sveta. Trebalo ti je ko zna koliko godina da dovde stigneš. Muka mi je i kad pomislim na njihov broj. Trebaće vam otprilike šest dana da izađete iz Belih zemalja, možda i svih sedam..."

„Da li ovu zemlju zoveš Empatikom?" pitala ga je Suzana.

Zatreptao je, pre no što je zbunjeno pogledao. „Ne baš, gospoja - nikad nisam čuo da se ovaj deo božje promisli zove ikako drugačije do Bele zemlje."

Zbunjenost nije bila iskrena. Bila je gotovo sigurna u to. Stari Džo Kolins, veseo kao Božić Bata u dečejm komadu, upravo je slagao. Nije znala zašto. Roland je oštro presekao, ne dajući joj prilike da to raščisti:

„Hoćeš li prestati da čačkaš oko toga? Hoćeš li, u ime svog oca?"

„Hoću, Rolande", pomirljivo je rekla. „Naravno."

Roland se okrenuo Džou, sa Suzanom na kuku.

„Pretpostavljam da bi put mogao potrajati svih devet dana", rekao je Džo, češkajući bradu, „zato što taj drum zna da bude klizav, naročito kad Bil razgrne sneg. Ne možete ga zaustaviti. Sledi odavno izdata naređenja. Svoj program, kako ga zove." Starac je video kako se Roland sprema da ga prekine i podigao ruku. „Jok, jok, ne spominjem to da bih vas iznervirao, gospodine ili sai, šta god da vam se više sviđa, samo nisam navikao na društvo."

„Kad predete liniju snega, čeka vas deset do dvanest dana hoda, ali nema razloga da hodate, ako to ne želite. Tamo vas čeka još jedna od Pozitroniksovih baraka, s velikim brojem vozila. Liče na kolica za golf.

Baterije su, naravski, odreda pocrkale. Prazne su da praznije ne mogu biti. U baraci postoji generator, hondin, baš kao moj. Radio je kad sam poslednji put bio tamo. Bili se trudi da održi red, koliko god je to moguće. Ako vam pođe za rukom da osposobite neko od tih vozila, to će vam skratiti preostali deo puta na najviše devet-deset dana. Ako budete putovali u jednoj od tih predilica - tako iz zovem, zato što predu ko mačići - bićete na cilju za deset, možda jedanaest dana."

Soba je utonula u tišinu. Vetar je zavijao, bacajući sneg na kućicu. Urlik vetra ponovo podseti Suzanu na ljudski krik. To je nesumnjivo imala da zahvali strehama i uglu udara vetra.

„Stići ćemo za manje od tri nedelje, čak i ako budemo išli peške", rekao je Roland. Posegnuo je ka polaroidnoj fotografiji tamne kamene kule na pozadini od sumračnog neba, ali je nije dotakao. Suzana je pomislila da se revolveraš boji da je dodirne. „Posle toliko godina i toliko kilometara."

Da ne pominjemo litre prosute krvi, pomislila je Suzana. Ne bi to rekla, čak i da su bili sami. Nije bilo potrebe za tim. Znao je koliko je krvi proliveno, baš kao i ona. Nešto ipak tu ne valja. Nešto je u potpunosti pogrešno. Revolveraš kao da toga nije bio svestan.

Simaptija je poštovanje tudih osećanja. Empatija je deljenje istih. Zašto bi ljudi nazvali neku zemlju Empatikom?

Zašto bi ovaj prijatni starac lagao o tome? ,

„Reci mi nešto, Džo Kolinsu", pitao je Roland. *

„Jašta, revolverašu, ako mogu."

„Da li si stigao do nje? Da li si položio ruke na njen kamen?"

Starac je pogledao Rolanda, kao da želi da se uveri da ga ovaj ne zadirkuje. Prenerazio se, kad je shvatio da to nije slučaj. „Nisam", rekao je. Suzani je prvi put zazvučao kao Amerikanac. „Ta fotografija je najbliže što sam joj prišo. Snimio sam je sa ivice ružinog polja, sa nekih dvesta, trista pedeset metara.

Robot bi rekao pet stotina okreta točka."

Roland je klimnuo. „Zašto nisi prišao bliže?"

„Zato što bi me to moglo koštati života, a ne bih mogao da se zaustavim. Njen glas bi me privukao sebi.

Tako sam mislio onomad i tako mislim do dana-današnjeg."

7

Izraslina na njenom licu širom se otvori posle večere, verovatno najboljeg obroka koji je Suzana pojela otkad je oteta i prebačena u ovaj svet, a možda i u čitavom životu. To je, na neki način, bila zasluga Džoa Kolinsa, ali ga Suzana nije krvila. Nije to učinila ni kasnije kad je postalo očigledno da jedini stanovnik Ods lejna nije nikakva cvećka. Pokazalo se da mu prskanje bubuljice nije išlo u prilog.

Poslužio ih je piletinom, ispečenom na ražnju. Bila je naročito ukusna, posle jednolične ishrane mesom divljači. Džo je na sto izneo i pire krompir s močom, pekmez od kupina isečen u debele crvene krugove, zeleni grašak („Konzerviran, drugog nema, žao mi je", rekao je) i tanjir sitnog, kuvanog luka u slatkom konzerviranom mleku. Tu je bio i punč s jajima. Roland i Suzana su ga pili sa dečjom halapljivošću iako su izbegli „krštenje rumom". Oju je poslužen poseban obrok. Džo je napunio tanjir piletinom i krompirom, pre no što ga je stavio pored peći. Oj je brzo zbrisao sadržaj tanjira. Opružio se na vratima između kuhinje i kombinovane dneve sobe i trpezarije. Lizao je vilice da bi ugrabio svaku mrvicu ukusnog obroka i kapljice moče s brkova. Motrio je humiće načuljenih ušiju.

„Ne mogu da pojedem desert, pa me nemojte ni nuditi", rekla je Suzana, nakon što je po drugi put ispraznila tanjir, sakupljajući ostatke moče koricom hleba. „Nisam sigurna mogu li sići sa stolice."

„Dobro, to je razumljivo", rekao je, vidno razočarani Džo, „možda kasnije. Šteta, spremio sam puding od čokolade i karamele." Roland je podigao ubrus da utiša podrigivanje. Rekao je, „Mogao bih da pojedem po jednu porciju od obe vrste."

„Pa, kad smo kod toga, možda bih i ja mogla", oglasila se Suzana. Koliko je eona prohujalo otkad je probala karamelu?

Suzana se ponudi da pomogne oko spremanja, kad su dovršili puding, ali je Džo odlučno odbio, rekavši joj da će prvo potopiti lonce i tanjire u sudoperu i da će ih kasnije „na miru oprati". Učinilo joj se da je okretniji, manje zavisan o štapu, dok je s Rolandom ulazio i izlazio iz kuhinje. Pretpostavila je da nešto ruma u punču s jajima (ili, tačnije, nekoliko dotatih doza pri kraju obroka) ima neke veze s tim.

Nasuo je kafu, pa su se sve troje (četvoro, računajući Oja) raskomotili u dnevnoj sobi. Napolju je bilo hladno. Vetar je vrištao glasnije no ikad. Mordred je negde napolju, zgrčen u rupi u snegu među drvećem, pomislila je i ponovo osetila sažaljenje prema njemu. Bilo bi joj lakše kad ne bi znala da je nemilosrdni ubica, ipak dete.

„Reci nam kako si završio ovde, Džo", interesovao se Roland.

Džo se naceri. „Od te priče će vam se dići kosa na glavi", rekao je, „ali ću vam je ispričati, ako zbilja želite da je čujete." Osmeh se otopi i preobrazi u melanholični osmejak. „Lepo je kad imaš s kim da pričaš, makar i nakratko. Lipi zna da sluša, ali nije bogzna kakva pričalica."

Prvo se okušao u učiteljskoj profesiji, rekao je Džo, ali je brzo otkrio da to nije za njega. Voleo je decu, obožavao ih je, ako ćemo pravo, ali je mrzeo administrativna sranja i način na koji se sistem starao da poravna sve koji štrče. Posle tri godine manuo se učiteljevanja i posvetio šoubiznisu.

„Da li si pevao ili igrao?" interesovao se Roland.

„Ništa od toga", odgovorio je Džo. „Recitovao sam."

„Recitovao?"

„Hoće da kaže da je bio komičar", umešala se Suzana. „Pričao je viceve."

„Tako je!" rekao je ozareni Džo. „Neki su ih smatrali smešnim. Takvi su bili u manjini, naravno."

Našao je agenta, koji je pre toga neuspešno upravljao radnjom jeftine muške konfekcije. Ići ćemo mic po mic, rekao je. Jedna tezga je vodila drugoj. Uskoro je redovno nastupao po drugorazrednim i trećerazrednim noćnim klubovima od obale do obale. Putovao je u razdrndanom, ali pouzdanom fordovom kamionetu. Išao je gde god bi ga Šanc, njegov agent, poslao. Nije radio vikendom. Tada su čak i trećerazredni klubovi iznajmljivali rokenrol bendove.

Sve se dešavalo kasnih šezdesetih i ranih sedamdesetih godina. Nije bilo oskudice u onom što je Džo nazivao „svakidašnjim rfiaterijalom" pored hipika i japija, spaljivačica bruseva i crnih pantera, filmskih zvezda i neizbežne politike. On je negovao tradicionalni stil. Nek Mort Sal i Džordž Karlin smišljaju šale o današnjici, on se držao Kad već pomenuh taštu i Priča se da su naši poljski prijatelji glupi, ispričaću vamo nešto o Irskoj curi koju sam nedavno upoznao.

Prisustvovali su čudnoj (i što se Suzane tiče, prilično značajnoj) pojavi. Srednjesvetski akcenat Džoa Kolinsa je, tokom pripovedanja, sve više ustupao mesto nečem što se moglo opisati kao način govora hvalisavog Amerikanca. Očekivala je da umesto ptičica čuje tičica, ali je to pripisala vremenu provedenom s Edijem. Pomislila je da je Džo Kolins jedan od retkih prirodnih kameleona čiji glas predstavlja zvučni ekvivalent mekog plastelina. Njegove imitacije su bledele, odmah nakon izlaska na površinu. Akcenat se menjao od grada do grada. U Bruklinu, ovako, u Pitsburgu onako.

Roland ga je odmah prekinuo pitanjem da li je komičar dvorska luda. Starac se srdačno nasmejao.

„Shvatio si. Zamisli gomilu ljudi u zadimljenoj sobi s pićem u rukama, umesto kralja okruženog dvoranima."

Roland je raspoloženo klimnuo.

„Položaj komičara na turneji po Srednjem zapadu, nudi izvesne prednosti", rekao je. „ Ako se nacvrckaš u Dubiku, možeš da skratiš nastup sa četrdeset pet na dvadeset minuta i požuriš do sledećeg grada. Na nekim mestima u Srednjem svetu skinuli bi ti glavu ako zasereš stvar."

Revolveraš je nakon ovog prsnuo u gromoglasan smeh. Taj zvuk je još uvek mogao da prenerazi Suzanu (iako se i sama nasmejala). „Vaistinu, Džo."

Džo je u leto 1972. godine nastupao u noćnom klubu Đango u Klivlendu, nedaleko od tamošnjeg geta.

Roland ga je ponovo prekinuo. Ovaj put je hteo da zna šta je geto.

„U slučaju Haka", rekla je Suzana, „to znači deo grada gde je najveći broj ljudi crnoput i siromašan.

Policija u takvim krajevima prvo pendreči, pa zatim postavlja pitanja."

„Bing!" razdrao se Džo, kucnuvši se prstima po glavi. „Ni sam to ne bih bolje sročio!"

Ponovo se začuo taj neobični, dečji krik iz prednjeg dela kuće, iako je vetar slabije duvao. Suzana je bacila pogled na Rolanda. Ako ga je revolveraš i čuo, nije davao glasa od sebe.

Toje samo vetar, govorila je Suzana samoj sebi. Šta bi moglo biti?

Mordred, odgovorio joj je šapat. Mordred je tamo napolju. Smrzava se. Mordred umire, u snegu, dok mi ćeretamo uz vrelu kafu.

Ali, nije ništa rekla.

U Haku su već par nedeija trajali nemiri, rekao je Džo. U to vreme je prilično pio („Baš sam se udar'o", objasnio je). Nije ni video da je gomila na drugom nastupu bila četiri puta manja nego na prvom. „Do đavola, zalaufao sam se", rekao je. „Bauljao sam među stolovima komiran od pića."

Neko je bacio Molotovljev koktel kroz prednje staklo (Roland je znao šta je Molotovljev koktel). Mesto je planulo pre no što bi reko Uzmimo za primer moju taštu... molim vas. Džo je zaždio pozadi, na vrata za izvođače. Stigao je nadomak uli ce kad su ga se dočepala trojica („ziftosanih krupajlija, gradenih kao NBA centri") crnaca. Dvojica su ga držala, treći ga je tukao. Neko je zamahnuo flašom. Bum-bum svetla se pogasiše. Probudio se na travnatoj padini pored napuštenog grada Ston Varpa. Ime je saznao čitajući znakove na praznim zgradama duž glavne uli ce. Džou Kolinsu se činilo da šeta kulisama nekog vestern filma, nakon povlačenja filmske ekipe.

Suzana je negde u to vreme shvatila da se najvećem delu priče sai Kolinsa ne može verovati. Pripovest je nesumnjivo zanimljiva. Nije bila u potpunosti neverovatna, ako se uzme u obzir Džejkovo svedočanstvo o prvom dolasku na Srednji svet, kad je pregažen na ulici i umro na putu do škole. Ipak, nije mu verovala. Pravo pitanje je, da li je to važno?

„Mesto nije ličilo na raj. Nije bilo oblaka, niti se čuo poj anđela", rekao je Džo. „Smatrao sam da je to ipak neka vrsta života posle smrti." Skitao je okolo. Našao je hranu, konja (Lipija) i krenuo na put.

Nailazio je na grupe lutalica. Neki su bili prijateljski nastrojeni, neki nisu. Neki su bili zdravi i pravi, a neki mutanti. Malo-pomalo je napabirčio po koju reč i nešto istorije Srednjeg sveta. Saznao je za Zrake i Kulu.

U jednom trenutku je pokušao da prede Pustošne zemlje, priznao je, ali se uplašio i vratio. Koža mu je ispucala. Izbile su mu žive rane i ružni belezi.

„Dokusurio me je čir na dupetu", rekao je. „Odonda je prošlo šest ili osam godina. Lipi i ja smo došli do istog zaključka, do đavola sa skitanjem. Tad sam našao ovo mesto. Nazvao sam ga Vestring. Uskoro je naišao Mucavi Bil. Razume se u medicinu. Izvidao mi je čir na dupetu."

Roland je hteo da zna da li je Džo video prolazak Grimiznog Kralja na putu do Mračne Kule. Poslednje hodočašće ludog stvorenja. Džo je rekao da nije, ali se pre šest meseci digla strašna oluja („pravo betoniranje") od koje se sakrio u podrum. U jednom trenutku je nestalo svetla, uprkos generatoru.

Sklupčao se u mraku. Osetio je blizinu nekog užasnog bića, sposobnog da svakog trenutka dodirne njegov um i otkrije njegovo skrovište.

„Znate li kako sam se osećao?" pitao ih je.

Roland i Suzana odmahnuše glavama. Oj se poveo za njihovim primerom. Bila je to savršena imitacija ljudskog pokreta.

„Kao brza hrana", rekao je džo. „Kao potencijalna brza hrana."

Ova priča je delimično tačna, pomislila je Suzana. Možda je promenio par detalja, alije u osnovi istinita.

Ideja da Grimizni Kralj putuje u privatnoj prenosnoj oluju zvučala je jako verovatno.

„Šta si uradio?" pitao ga je Roland.

„Zaspao sam", rekao je. „Oduvek sam raspolagao tim talentom, baš kao i imitiranjem. Istina, izbegavam glasove čuvenih ljudi, zato što nikad ne zvuče kako treba, izuzev ako niste Riči Litl. Čudno ali istinito, u stanju sam da zaspim kad god mi se ćefne. Upravo to sam uradio, šćućuren u mračnom podrumu. Kad sam se probudio, sijalice su gorele a ono... ma šta to bilo, više nije bilo tu. Čuo sam za Grimiznog Kralja, naravno. Ponekad sam viđao ljude, uglavnom nomade kao što ste vi. Pričali su o njemu. Obično bi prekrstili prste u znak urokljivog oka i pljunuli kroz njih. Mislite da je to bio on, a? Mislite li da je Grimizni Kralj prošao pored Ods lejna na putu za Kulu?" Nastavio je, pre no što su stigli da otvore usta. „Pa, zašto da ne? Tauer roud je najznačajnija saobraćajnica. Vodi pravo do nje."

Znao si ko prolazi, pomislila je Suzana. Kakvu igru igraš?

Opet onaj tanki krik, ovaj put sigurno nije bio vapaj vetra. Odustala je od pomisli da čuje Mordreda.

Učinilo joj se da neobični zvuk dopire iz podruma, u kom se Džo krio od Grimiznog Kralja... ako mu je verovati. Koga ima dole? Da li se krije, kao nekad Džo, ili čami u zarobljeništvu?

„Nije to bio loš život", pričao je Džo. „Istina, ni onakav kakav sam očekivao. Ne odgovara mojim željama, ni izdaleka. Razvio sam teoriju: ljudi koji vode živote u skladu sa sopstvenim očekivanjima završe sa stomakom punim uspavljujućih pilula ili sa pištoljem u ustima."

Rolandov komentar je otkrio da vidno zaostaje za njim, „Bio si dvorska luda. Mušterije po tim krčmama behu tvoj dvor."

Džo se nasmeja, pokazujući nisku belih zuba. Suzana se namršti. Da li je već videla njegove zube? Mnogo su se smejali. Morala ih je videti, ali ih se nije sećala. Nikad nije vrskao kao što uglavnom čine bezubi starci (takvi su se često konsultovali s njenim ocem, većina je tražila proteze). Da je neko pitao, rekla bi da stari ima zube, ali uglavnom kvarne krhotine, i...

Šta je s tobom, devojko? Možda je slagao za par stvari, ali mu sigurno nisu izrasli zubi za večerom!

Preteruješ sa maštarijama.

Da li je preterivaia? Pa, moguće je. Možda taj tanki krik nije predstavljao ništa strašno, običan vapaj vetra ispod streha na pročelju kuće.

„Rado bih čuo neke od tvojih šala i pričica", rekao je Roland. „Nešto od onog što si pričao na turnejama, ako može."

Suzana pažljivo osmotri revolveraša. Pitala se da li nastupa vođen nekim skrivenim motivom, ali nije uočila ništa sem istinskog zanimanja. Još pre no što je opazio fotografiju Mračne Kule okačenu o ekser na zidu dnevne sobe (stalno joj se vraćao, dok je Džo pleo svoju priču), Roland je ispoljavao njemu krajnje nesvojstveno veselo raspoloženje. Kao da je bolestan i da lagano klizi u delirijum.

Džo Kolins je, reklo bi se, bio zatečen revolveraševih zahtevom, ali nimalo nezadovoljan. „Dobri Bože", rekao je. „Kao da sam hiljadu godina odsustvovao sa scene... kad razmislim o fenomenu rastezanja vremena, moguće je da je od mog poslednjeg nastupa zbilja prošlo hiljadu godina. Ne znam kako da počnem."

Suzana je iznenadila samu sebe rekavši, „Pokušaj."

8

Džo je razmislio o njenom prediogu. Ustao je, brišući nekoliko zaostalih mrvica s košulje. Othramao je do središta prostorije, bez pomoći štapa kog je ostavio naslonjenog na stolicu. Oj ga je posmatrao načuljenih ušiju, sa starim osmehom, kao da očekuje dobru zabavu. Domaćin je izgledao nesigurno. Duboko je udahnuo, ispustio vazduh i poklonio širok osmeh publici. „Obećajte da me nećete gađati paradajzom ako userem stvar", rekao je. „Ne zaboravite, prošlo je mnogo vremena od mog poslednjeg nastupa."

„Nećemo učiniti ništa slično, nakon što si nas primio pod svoj krov i nahranio", rekla je Suzana. „Nikad, pod milim bogom."

Roland, sklon direktnom izražavanju, reče, „To ne dolazi u obzir. Nemamo paradajza."

„Dobro, dobro. Iako imam par konzervi paradajza u ostavi... ups, zaboravite da sam to rekao!"

Suzana se nasmejala, baš kao i Roland.

Osokoljeni Džo nastavi: „Dobro, vratimo se tom magičnom mestu zvanom Đango u tom magičnom gradu kog neki ljudi zovu greška na jezeru, drugim rečima Klivlendu, Ohajo. Bio je to moj drugi nastup, onaj koji nikad nisam završio. Zalaufao sam se, verujte mi. Dajte mi samo sekundu..."

Zatvorio je oči. Izgledalo je da se koncentriše. Kad ih je otvorio, izgledao je deset godina mlađe. Bio je to zapanjujuć preobražaj. Kad je progovorio nije samo zvučao kao Amerikanac, već je izgledao kao Amerikanac. Suzana to nije mogla objasniti rečima, ali je znala da je to istina. Pred njima je stajao Džo Kolins, napravljen u SAD-u.

„Hej, dame i gospodo, dobro došli u Đango. Ja sam Džo Kolins, a vi niste."

Roland je zacoktao jezikom, a Suzana se nasmejala, uglavnom iz pristojnosti bio je to vic s popriličnom bradom.

„Uprava me je zamolila da vas obavestim da je ovo dva piva za dolar veče. Kapirate? Baš fino. Njihov motiv je profit, dok se ja vodim ličnim interesom. Sa svakom čašom, postajem sve smešniji."

Suzanin osmeh postade širi. Komičarski nastup je imao ritam, čak i ona je to znala, iako ne bi izdržala duže od pet minuta ispred bučne gomile u noćnom klubu, makar joj život od tog zavisio. Postojao je ritam. Džo je pronalazio svoj, posle nesigurnog početka. Imao je poluzatvorene oči. Pretpostavljala je da vidi raznobojno svetlo pozornice, tako slično čarobnjačkim lukovima duge, i da upija dim pedeset zapaljenih cigareta. Jednom rukom drži hromirani stub mikrofona, dok je druga slobodna za izvođenje gestova. Džo Kolins nastupa u Đangu u petak uveče...

Ne, nije petak. Rekao je da svi klubovi unajmljuju rokenrol bendove preko vikenda.

„Zaboravite na priču o grešci na jezeru, Klivlend je divan grad", rekao je Džo. Govorio je bržim ritmom.

Počeo je da repuje, rekao bi Edi. „Moji roditelji su iz Klivlenda. U sedamdesetoj su se preselili na Floridu.

Nisu hteli, al su morali, takav je zakon, jebiga. Bing!" Džo se kucnuo zglobovima po glavi i zatvorio oči.

Roland se ponovo zacerekao, iako nije ima blage veze gde je (pa čak ni šta je) Florida. Suzanin osmeh je bio širi nego ikad.

„Florida je vražje mesto", rekao je Džo. „Vražje mesto, narode. Dom nedavno venčanih, kao i skorašnjih putnika na onaj svet. Moj otac je rešio da penzionerske dane provede na Floridi, bog da mu duš prosti.

Kad umrem, hoću da odem mirno u snu, kao deda Fred. Neću da umrem vrišteći, kao putnici u njegovim kolima."

Roland je zaurlao od smeha posle ovog vica, baš kao i Suzana. I Oj se široko cerio.

„Ni moja baka nije bila mačji kašalj. Objasnila mi je da je naučila da pliva kad je neko izveo na reku Kujahoga i bacio s broda u vodu. Rekao sam joj, 'Hej, nano, nisu oni hteli da naučiš da plivaš'."

Roland je frknuo, obrisao nos i ponovo frknuo. Obrazi su mu plamteli. Smeh ubrzava metabolizam, ali po principu udari i beži. Suzana je to negde čitaia. To znači da se i njen ubrzavao, zato što se i ona smejala.

Imala je osećaj da nakupljeni užas i tuga lipte kroz otvorenu ranu, lipte kao...

Pa, kao krv.

Čula je slabe udarce alarmnog zvona, negde duboko u svom umu. Ignorisala ih je. Od čega da strahuje?

Smejali su se, za ime božje! Lepo su se provodili!

„Smem li biti ozbiljan makar jedan minut? Ne smem? Pa, znaš šta, jebite se i ti i to kljuse na kom jašiš, sutra kad se probudim biću trezan, ali ćeš ti još uvek biti ružan."

„I ćelav."

(Roland je urlao.)

„Uozbiljiću se, je l' važi? Ako vam se to ne svida, zavucite nezadovoljstvo tamo gde držite novčanik sa sitninom. Moja nana beše velika dama. Žene su sjajne, zar ne? Imaju svojih nedostataka, baš kao i muškarci. Ako žena mora da bira između hvatanja visoke lopte i spasavanja bebinog života, spasiće bebin život ne razmišljajući koliko ljudi je na bazi. Bing!" Kucnuo se po glavi i izbuljio oči, tako da su se nasmejali. Roland je pokušao da spusti šoljicu kafe, ali je prosuo njen sadržaj. Uhvatio se za stomak.

Njegov bučni smeh, kome se predao u potpunosti, izazva novu provalu smeha kod Suzane.

„Muškarci su jedna, a žene sasvim druga stvar. Pomešaj ih pa ćeš dobiti nešto što ima grozan ukus. Kao koka-kola s ukusom višnje. Kao slatke kokice. Kao kolač od suvog grožđa sa prelivom od sline. Pokaži mi muškarca i ženu, pa ću ti ja pokazati sramnu instituciju - ne govorim o ropstvu, već o braku. Ponavljam se, to ne valja. Bing!" Kucnuo se po glavi i izbuljio oči. Učinilo im se da su ovaj put zamalo iskočile iz duplji

(kako to radi)

pa se Suzana uhvati za stomak. Već je zaboleo od smeha. Osetila je pritisak u slepoočnicama. Bolele su je, ali je to bio dobar bol.

„Suština braka je u posedovanju žene ili muža. Jea! Proverite Vebsterov rečnik! Bigamija je kad imaš ženu ili muža viška. Monogamija je to isto. Bing!"

Ako se Roland jače nasmeje, pomislila je Suzana, kliznuće iz stolice pravo u baricu prosute kafe.

„Tu je i razvod, latinski izraz sa značenjem 'iščupati čoveku jajca preko novčanika'.

„Pričao sam o Klivlendu, sećate li se? Znate li kako je Klivlend nastao? Gomila ljudi u Njujorku je rekla, 'Bože uživamo u kriminalu i siromaštvu, ali nam nije dovoljno hladno. Hajdemo na zapad."'

Smeh je, Suzani će kasnije pasti na pamet, kao uragan, na određenom nivou postaje nezavisan, pothranjujući samog sebe. Ne smeješ se zato što su vicevi duhoviti, već zbog smeha samog. Džo Kolins ih je sledećom šalom uzdigao do tog nivoa.

„Hej, sećate li se kako su vas u osnovnoj školi učili da, u slučaju požara, tiho stanete u red tako da najniži đaci budu na čelu, a najviši na kraju kolone? Kakva je to logika, moliću lepo? Da li visoki gore sporije?"

Suzana je vrištala od smeha, udarajući se po licu. Ovo je prouzrokovalo neočekivan nalet bola, koji je za tili čas odučio od smeha. Rana pored usta ponovo je nabubrela, ali već dva-tri dana nije krvarila. Sad je slučajno zakačila rukom i skinula crnocrvenu krastu. Krv nije curkala, liptala je.

Isprva nije shvatila šta se događa, ali je odmah znala da je udarac po obrazu zaboleo mnogo više no što je trebalo. Džo nije ništa opažao (gotovo da je žmureo), sigurno ništa nije opažao pošto je repovao brže no ikada: „Hej, šta je s onim ribljim restoranom u Morskom svetu? Pojedoh pola riblje pljeskavice, kad mi pade na pamet da jedem glupavog sporaća! Bing! Kad već govorimo o ribi..."

Oj je oštro zalajao. Suzana je osetila toplu, vlažnu struju na vratu i grudima.

„Prestani, Džo", procedio je Roland. Ostao je bez daha. Govorio je tiho. To je od smaha, pretpostavila je Suzana. Obraz je boleo i...

Džo je otvorio oči. Reagovao je ozlojeđeno. „Šta je? Isuse Hriste, tražili ste, gledajte!"

„Suzana se povredila", Roland se pribrao i zagledao u nju. Smeh ustupi mesto zabrinutosti.

„Nisam povređena Rolande. Samo sam se udarila malo jače u glav..." Zbunila se nakon što je osmotrila šaku. Učinilo joj se da nosi crvenu rukavicu.

9

Oj ponovo zalaja. Roland dohvati salvetu pored prevrnute šoljice. Jedan kraj je bio braon i natopljen kafom, ali je drugi bio suv. Pritisnuo je na krvavu ranu. Suzana se bolno trže i zaplaka.

„Budi mirna, dopusti mi da zaustavim krvarenje", promrmljao je Roland. Uhvatio je za glavu, nežno gurajući prste kroz guste kovrdže. „Budi mirna." Uspela je da se smiri, njega radi.

Suzana je kroz vlažnu zavesu suza videla da Džo još uvek deluje ljutito, zato što je prekinula njegov komičarski nastup na tako drastičan (i neuredan) način. Nije ga mnogo krivila. Zaboravila se i prekinula zbilja sjajnu predstavu. Pored bola, koji se malo povukao, mučio je i strašan stid. Setila se davnih dana u srednjoj školi, kad je dobila menstruaciju na času fizičkog. Pri kraju časa je izdajnički trag krvi pošao niz butine, naočigled svih. Neke devojke su zapevale Začepijel, kao da gledaju najsmešniji događaj na svetu.

Ružno sećanje nije bila jedina muka. Brinula se i zbog same rane. Šta ako je to rak? Dosad je uspevala da potisne ovu ideju pre no što bi se u potpunosti uobličila. Ovaj put nije mogla. Šta ako je bila glupa i zaradila rak pri prolasku kroz Pustošne zemlje?

Stomak joj se napeo i uzburkao. Uspela je da zadrži ukusnu večeru u sebi, bar za izvesno vreme.

Najedanput je poželela da bude sama. Samoća se nametala kao nužnost. Ako mora da povrati, nije htela da to učini pred Rolandom i ovim strancem. Čak i ako se to ne desi, treba joj nešto vremena da povrati kontrolu nad sobom. Udar vetra dovoljno snažan da potrese čitavu kućiću, prođe pored nje kao mlaznjak u punoj brzini. Svetla zaigraše. Titranje kolebljive svetlosti na zidu izazva nov talas mučnine.

„Moram da idem... u kupatilo..." procedila je. Svet se zaljuljao i umirio, a čvornovati panj eksplodira u kaminu, šaljući pregršt grimiznih iskri uz dimnjak.

„Da li si sigurna?" pitao je Džo. Više nije bio ljut (ako je ikad i bio), ali je posmatrao s nedoumicom.

„Pusti je da ide", rekao je Roland. „Mislim da mora da se smiri."

Htela je da mu uputi zahvalni osmeh, ali bi je to sigurno zabolelo. Strepela je i od novog krvarenja. Nije znala šta će se, zahvaljujući glupoj, nezaceljenoj rani, izmeniti u neposrednoj budućnosti, ali neko vreme neće slušati viceve. Ne gine joj transfuzija, ako nastavi da se smeje.

„Vratiću se", rekla je. „Momci, nemojte da pojedete sav preostali puding." Govorila je priče radi. Od same pomisli na hranu hvatala je mučnina.

„Ništa ne obećavam, kad je puding u pitanju", rekao je Roland. Dobacio je za njom: „Zovi me, ako ti pozli."

„Hoću", rekla je. „Hvala ti, Rolande."

10

Kupatilo je odisalo prijatnim, ženskim ugođajem, iako je Džo Kolins živeo sam. To je bio Suzanin prvi utisals Tapete su bile ružičaste, sa zelenim listićima i divljim ružama. Klonja je izgledala savršeno moderno, izuzev drvenog, umesto očekivanog plastičnog sedišta. Da li ga je domaćin sam napravio? To nije iskijučeno, iako je robot mogao pronaći neko zaboravljeno skladište. Mucavi Karl? Da li ga je Džo tako zvao? Ne, Mucavi Bil.

S jedne strane klozetske šolje bio je tronožac, a s druge kada s nogarama poput kandži i tušem koji je podsetio na Hičkokov Psiho (iako je svaki tuš podsećao na taj prokleti film nakon projekcije na Tajms skveru). Tu je bio i porcelanski umivaonik, na drvenoj komodi, od dobre stare hrastovine, umesto gvozdenog drveta. Iznad njega bilo je ogledalo. Pretpostavila je da su pilule i napici iza njega. Sve je podsećalo na topli dom.

Trznula je salvetu uz prigušeni krik bola. Papir se zalepio za ranu zbog zgrušane krvi, pa je operacija bolela. Zbunila se zbog velike količine krvi na obrazima, usnama i bradi, da i ne pominjemo vrat, ramena i košulju. Poručila je sebi da ne paniči. Skinula si krastu, pa je rana prokrvarila, to je sve. Samo što se to desilo na tvom glupom licu.

Čula je kako Džo nešto govori u drugoj sobi i kako mu Roland odgovara s nekoliko reči i cerekanjem. Ne mogu da se naviknem na njegov smeh, pomislila je. Ponaša se kao da je pijan. Da li je ikad videla Rolanda pijanog? Nije. Nikad nije bauljao pijan, nikad nije išao go kao od majke rođen, niti se ikad gušio od smeha... sve do sada.

Gledaj svoja posla, ženo, rekla je Deta.

„U redu", promrmljala je. „U redu, u redu."

Mislila je o pijanstvu. Mislila je o golotinji. Mislila je o gušenju od smeha. Mislila je kako su navedene pojave blizu da postanu ista stvar.

Možda i jesu ista stvar.

Popela se na tronožac i otvorila slavinu. Voda je potekla uz glasni šum, gušeći zvuke iz susedne prostorije.

Pažljivo se umila hladnom vodom. Još pažljivije se obrisala ubrusom i očistila kožu oko rane. Kad je s tim završila, posvetila se izraštaju. Bolelo je manje nego što je očekivala. To je malo ohrabrilo. Isprala je mrlje od krvi s Džoovog ubrusa, da se ne osuše i ostanu na njemu, i prišla ogledalu. Uzdahnula je od olakšanja kad je videla svoj lik. Nepažljivo se udarila po licu i otkinula gornji deo kraste, što na kraju možda i neće biti tako strašno. Jedno je sigurno, ako Džo ima bočicu hidrogen-peroksida ili neku antibiotsku kremu u medicinskom ormariću, lepo će očistiti ranu dok je ovako otvorena. Neće se obazirati na bol. Odavno je trebalo da je očisti. Previće je kad završi i nadati se najboljem.

Raširila je ubrus po ivici umivaonika, da se suši. Zatim je uzela peškir (iste, ružičaste nijanse kao i tapete) sa gomile na obližnjoj polici. Sledila se kad je peškir stigao na pola puta do njenog lica. Na sledećem peškiru bio je papirić. Na zaglavlju je imao klupu s mnogo cveća i dva srećna anđela. Ispod njega je bila kratka poruka ispisana štampanim slovima:

:) :( OPUSTI SE STIŽE :) :(

Bog iz mašine!

Ispod nje bila je poruka ispisana hemijskom olovkom:

Ods lejn

Od lejn

Okreni papir nakon što razmisliš.

Suzana je, mršteći se, podigla papirić s gomile peškira. Ko ga je ostavio? Džo? Žestoko je sumnjala u to.

Okrenula je papirić. Ista ruka je napisala:

Nisi razmislila!

Ti si nevaljala devojka!

Ostavio sam ti nešto u ormariću za lekove

Ali prvo

**DOBRO RAZMISLI!**

(Naznaka: Komedija + Tragedija = KOBAJAGI)

Džo je u nastavio da priča u drugoj prostoriji. Roland je ovog puta prsnuo u smeh, umesto da se zacereka. Suzana je stekla utisak da Džo nastavlja monolog. Donekle ga je razumela, radio je ono što voli, ono što nije imao prilike da radi godinama, ali je deo nje negodovao zbog toga. Nije bilo lepo od njega što nastavlja s pričom dok se ona sređuje u kupatilu i što Roland pristaje ne to. Zar je moguće da sluša viceve i smeje se dok ona krvari u kupatilu. To je ličilo na trulo, momačko druženje, bez devojaka.

Verovatno je druženje s Edijem razmazilo.

Zašto ne bi na trenutak zaboravila na nestašpe dečake i povela računa O zagonetki na papiriču? Šta ona znači?

Jedno je sigurno, neko je očekivao da će ona ući ovamo i pronaći poruku. Tajanstvena ličnost nije računala na Rolanda ili Džoa, već na nju. Na papiriću je pisalo: Ti si nevaljala devojka. Devojka.

Ko je mogao da zna? Ko je mogao biti siguran? Nije imala naviku da se šamara po licu (ili po grudima ili kolenima) dok se smeje. Nije se sećala nijednog sličnog do...

Setila se. Desilo se to jedanput. Gledala je film s Dinom Martinom i Džerijem Luisom Budale na moru, ili tako nešto. Našla se u istoj zamci. Smejala se zato što je smeh dostigao izvesni nivo i kritičnu masu na kojoj je sam sebe pothranjivao. Čitava publika u Klarku na Tajms skveru činila je isto što i ona. Ljuljali su se, valjali i tresli, prosipajući kokice iz usta. Njihova usta su, bar nekoliko minuta, pripadala Martinu i Luisu, budalama na moru. To se desilo samo jednom.

Komedija plus tragedija jednako kobajagi. Ali ovde nema tragedije, zar ne?

Dobila je odgovor, iako ga nije očekivala. Izgovoren je hladnim glasom intuicije.

Ne još. Još je nema.

Iz nekog razloga pomislila je na Lipija. Da li se raja smeje u paklu? Zbog nečeg je bila sigurna da baš to rade. Cere se kao Lipi Čudesno Kljuse kad Satana počne svoj (uzmite mog konja... molim vas) redovni nastup. Smeju se. Bespomoćno. Beznadežno. Smeju se za vjek vjekov, vaistinu.

Šta tebi fali, ženo?

Roland se ponovo nasmejao u susednoj prostoriji. Oj je zalajao. I njegov lavež je podsećao na smeh.

Ods lejn, Od' lejn... razmisli o tome.

O čemu tu ima da se misli? Prvo je ime ulice, drugo je to isto samo bez...

„Hej-hej, čekaj malo", rekla je tihim glasom, jedva nešto jačim od šapata. Ko je, zaboga, mogao da je čuje? Džo nije zatvarao usta. Roland se smejao. Ko bi je mogao čuti? Možda onaj u podrumu, ako je tamo ikog bilo?

„Čekaj malo, molim te."

Zatvorila je oči. Ponovo se našla pred putokazima sa imenima dve ulice na motki. Putokazi su bili nešto niže od putnika namernika koji su stajali na tri metra visokom snežnom nanosu. Znak s natpisom TAUER ROUD pokazivao je ka raščišćenom putu koji se gubio na horizontu. Drugi sa natpisom ODS LEJN je pokazivao u pravcu sporednog puta sa kućicama, samo...

„Samo što to nije slučaj", promrmljala je, stiskajući praznu šaku u pesnicu. „Nije tako."

Jasno je videla natpis okom uma: OD'S LEJN, sa apostrofom i dopisanim slovom S. Zašto bi neko to učinio? Da li je petljanje oko znaka delo opsednutog ludaka koji ne može da podnese...

Šta? Šta ne može da podnese?

Roland je urlao glasnije no ikad iza zatvorenih vrata kupatila. Nešto je palo i razbilo se. Nije navikao na takav smeh, pomislila je Suzana. Bolje tije da se pripaziš, Rolande, ili ćeš naškoditi samom sebi.

Okilavićeš se od smeha, ili će ti se desiti nešto jošgore.

Razmisli o tome, savetovao je nepoznati korespondent. Pokušavala je. Da li je u rečima od i lejn bilo nečeg što nije trebalo da vide? Ako je tako, nepoznata osoba se bezrazložno brinula, zato što ništa nije videla. Zelela je da Edi bude tu. Edi je bio dokazani šaljivdžija. Dobro se snalazio sa vicevima, zagonetkama i... i...

Prestala je da diše. Razrogačila je oči. Na licu joj se ogledalo otkrovenje. Isti izraz je imao i njen odraz u ogledalu. Nije imala olovku. Bila je užasno neprecizna u nužnim mentalnim pretumbavanjima...

Nagnula se prema ogledalu, balansirajući na stoličici i dunula. Zamaglila ga je dahom i napisala OD LEJN.

Zbunjeno ga je posmatrala. Roland se sve jače smejao u susednoj prostoriji. Prepoznala je ono što je morala prepoznati trideset dragocenih sekundi ranije. Smeh nije bio veseo, već nepravilan i nekontrolisan, smeh čoveka koji se bori za vazduh. Roland se smejao onako kako se raja smeje kad komedija postane tragedija. Onako kako se raja smeje u paklu.

Ispod OD LEJNA vrhom prsta je napisala DANDELO. Edi bi odmah uočio anagram. Ne bi mu promaklo da su apostrof i slovo S dodati da bi se unela zabuna (ODD LANE je anagram od DANDELO).

Smeh u drugoj sobi se utišao i promenio. Nije bio veseo, već duboko uznemirujući. Oj je ludački lajao, a Roland...

Roland se gušio.

ŠESTO POGLAVLJE
PATRIK DANVIL

1

Nije ponela pištolj. Džo je insistirao da se opruži na udobnoj fotelji kad su se vratili u dnevnu sobu posle večere. Ostavila je revolver na sto pokraj stolice pretrpan časopisima.

Učinila je to nakon što je okrenula burence i izvadila metke. Smestila ih je u džep.

Suzana je pažljivo odškrinula vrata kupatila. Zatim se ušunjala u dnevnu sobu. Roland je ležao na podu, izmedu kauča i televizora, modar u licu. Smejao se, s obe ruke na nadutom grlu. Domaćin je stajao nad njim. Zapazila je kako je njegova kosa, ta dečja, fina bela kosa do ramena, u međuvremenu pocrnela.

Nestale su i bore oko usta i očiju. Džo Kolins više nije izgledao deset, već dvadeset ili čak četrdeset godina mlađi.

Kurvin sin.

Vampirski kurvin sin.

Oj je kidisao i zgrabio Džoa za levu nogu iznad kolena. „Dvadeset pet, šeset četiri, devetnaest, opa\"

Veselo je kliknuo Džo i cimnuo nogom, okretno kao Fred Aster. Oj je poleteo kroz vazduh i udario u zid dovoljno jako da obori tablu s natpisom BOG NEK BLAGOSLOVI OVU KUĆU. Džo se okrenuo Rolandu.

„Ja mislim", rekao je, „da ženama treba razlog za seks." Stao je nogom na Rolandove grudi, kao lovac na krupnu divljač koji likuje nad najnovijim trofejem, pomislila je Suzana. „Muškarcima, s druge strane, treba samo mesto Bing!" Izbuljio je oči. „Suština seksa je da je Bog dao muškarcu mozak i đoku i količinu krvi dovoljnu da koristi jedno ili drugo..."

U potpunosti se posvetio poslu pa nije čuo njeno prikradanje, niti kako se uspravlja u fotelji da bi dobila u visini. Suzana je spojila šake u jedinstvenu pesnicu. Podigla ih je do visine desnog ramena i zamahnula svom preostalom snagom. Udarila je Džoa po glavi, dovoljno snažno da ga onesvesti. Udarila je u čvrstu kost. Bol je eksplodirao u šakama.

Džo se zateturao. Mahao je rukama pokušavajuči da održi ravnotežu. Zbunjeno se osvrtao oko sebe.

Gornja usna mu se podigla, otkrivajući zube - sasvim obične zube, a zašto ne bi bili? Nije pripadao vampirima koji opstaju hraneći se krvlju. Na kraju krajeva, nalaze se u Empatici. Lice oko zuba se menjalo: tamnelo je, smanjivalo se i preobražavalo u nešto neljudsko. Bilo je to lice psihotičnog klovna.

Ti, rekao je. Oj je navalio na njega, pre no što je stigao da kaže nešto drugo. Bambur ovaj put nije morao da koristi zube, zato što se domaćin još uvek teturao. Bambur je čučnuo iza stvorenja, pa je Dendelo jednostavno pao preko njega. Naglo je prestao da kune kad je udario glavom o pod. Taj udarac bi ga možda onesvestio da ponjava nije pokrivala daske. Uspeo je da gotovo odmah sedne i omamljeno pogleda oko sebe.

Suzana je kleknula pored Rolanda. I on je pokušavao da se digne, ali bez mnogo uspeha. Dočepala se pištolja u koricama, ali je on zgrabio za ruku pre no što ga je izvadila. Uradio je to instinktivno, što se i dalo očekivati, ipak je pretrnula kad je osetila Dandelovu senku na sebi.

„Kurvetino, naučiću te da ne diraš čoveka dok..."

„Rolande, pusti me" vrisnula je. Revolveraš je poslušao.

Dandelo se bacio napred, hteo je da padne na nju i sahrani pištolj izmedu njih, ali ga je Suzana za tren preduhitrila. Otkotrljala se u stranu, tako da je naleteo na Rolanda. Suzana je čula muklo Ufff. Revolveraš je ostao bez ono malo vazduha koji je u međuvremenu skupio. Podigla se na lakat dahćući i uperila pištolj na čudnu prikazu iznad Rolanda. Prolazila je kroz izuzetno brzi preobražaj, unutar odela. Dandelo je podigao ruke, pokazujući da je nenaoružan. Naravno da je bio, pošto nije ubijao rukama. Nepostojane crte lice su se smirile. Pokazao se u pravom svetlu. Nisu bile ljudske, već nešto slično naboranoj životinjskoj koži ili oklopu insekta.

„Stani!" povikao je, glasom nižeg registra, nalik zujanju zrikavca. „Hoću da ti ispričam vic o patrijarhu i solistkinji crkvenog hora!"

„Čula sam ga", rekla je i dvaput povukla obarač. Dva zrna su ga pogodila u mozak odmah iznad nekadašnjeg desnog oka.

2

Roland se nekako osovio na noge. Kosa mu se zalepila za naduto lice.

Pokušala je da ga uhvati za rame. On je samo odmahnuo rukom. Zateturao se prema ulaznim vratima kolibe, koja je najedanput izgledala prljavo i poiumračno. Videla je masne mrije na ponjavi, i veliku vlažnu mrlju na zidu. Da li je soba i ranije ovako izgledala? Dobri bože na nebesima, šta su jeli za večeru?

Odlučila je da ne želi da zna. Nadala se da joj neće pozliti i da večera nije otrovana.

Roland od Gileada otvori vrata kolibe. Vetar mu ih iščupa iz ruku i baci o zid uz zaglušujući tresak.

Načinio je par koraka u urlajućoj mećavi i povratio. Gledao je kako vetar podiže polusvarenu hranu, koja začas nestade u tami. Roland se vratio unutra sa snegom na košulji i licu. U kolibi je bilo izuzetno toplo.

Dandelov glamer je dosad krio i tu očiglednu činjenicu. Termostat, marke hanivel, sličan onom u njujorškom apartmanu, još uvek je visio na zidu. Prišla mu je da bi ga izbliza pogledala. Sprava se zaglavila na najvišem podeoku. Pokazivala je trideset stepeni. Vrhom prsta vratila je na dvadeset jedan stepen, zatim se okrenula da ispita prostoriju. Kamin je bio dvaput veći no što im se činilo, i pun trupaca.

Urlao je kao visoka peć. Tu se ništa nije moglo učiniti. Ostalo im je da čekaju da vatra umine.

Mrtvo stvorenje na ponjavi uglavnom je preraslo odeću. Suzani je ličilo na bubu s nakaznim izraslinama, uglavnom rukama i nogama. Štrčale su iz rukava košulje i nogavica. Zadnji deo košulje pokidao se po sredini otkrivajući neku vrstu ljušture sa rudimentarnim ljudskim obeležjima. Mislila je da ništa ne može biti ružnije od Mordreda u obliku pauka, ali je ovo stvorenje uzdrmalo to uverenje. Hvala bogu što je mrtvo.

Uredna, lepo osvetljenja koliba - kao preslikana iz bajke, kako to ranije nije uočila? - beše obična mračna i zadimljena seljačka izba. Bilo je sijalica, ali starih i izraubovanih, dostojnih jeitinih svratišta. Ponjava se tamnela od prljavšine i prosute hrane. Na nekoliko mesta su zevale rupe.

„Rolande, kako ti je?"

Revolveraš je pažljivo odmeri. Zatim se, strašno polagano, spusti na kolena pred njom. Uznemirila se, pošto je pomislila da gubi svest. Još više se potresla, par sekundi kasnije, kad je shvatila šta se dešava.

„Revolverašu, bejah obmanut", rekao je Roland, promuklim, drhtavim glasom. „Namagarčen sam kao školarac. Molim te za oproštaj."

„Rolande, nemoj! Dikse!" To je bila Deta. Pojavljivala se, kad god je Suzana bila pod velikim stresom.

Pomislila je, Pravo je čudo što nisam rekla 'Dikse budalo'. I prsnula u histerični smeh. Ne bi to razumeo.

„Prvo mi oprosti", rekao je Roland. Gledao je negde mimo nje.

Panično je tragala za pravim izrazima. Laknulo joj je kad ih je našla. Nije mogla da ga gleda na kolenima.

„Ustani, revolverašu, opraštam ti čista srca." Zastala je i dodala: „Morala bi da ti spasem život još devet puta, pa da se donekle izjednačimo."

Rekao je, „Tvoje blagorodno srce me tera da se stidim sopstvenog", i ustao. Užasna boja povlačila se s obraza. Gledao je stvorenje na ponjavi. Bacalo je grotesknu, nakaznu senku na zid, osvetljeno vatrom iz kamina. Osvrnuo se po malenoj izbi, drevnom nameštaju i titravim sijalicama.

„Lepo nas je nahranio", rekao je, kao da je pročitao njene misli i pronašao najdublje skrivene strahove.

„Ne bi taj otrovao ono što je hteo da... pojede."

Pružila mu je revolver, držeči ga za cev. Uzeo ga je i ispunio dve prazne rupe na burencetu, pre no što ga je vratio u futrolu. Sneg je ulazio kroz otvorena vrata kolibe. Napravio je belu deltu u malenom predsoblju, u kom su visili improvizovani kožni kaputi. Soba je bila malo hladnija, više nije bilo kao u sauni.

„Kako si znala?" pitao je.

Setila se hotela u kom je Mija ostavila Crnu trinaesticu. Kasnije, kad su otišle, Džejk i Kalahan su uspeli da uđu u sobu broj 1919, zato što im je neko ostavio poruku I ključ. Na koverti je pisalo Džejkovo ime i Ovo je istina mešavinom pisanih i štampanih slova. Bila je sigurna da bi, kad bi mogla da uporedi taj koverat sa porukom ispod peškira u kupatilu, zaključila da ih je pisala ista ruka.

Ako je verovati Džejku, službenica u njujorškom Plaza-Park hotelu rekla im je da je poruku ostavio čovek po imenu Stiven King.

„Pođi sa mnom", rekla je. „U kupatilo."

3

I kupatilo je, baš kao i ostatak kuće, bilo manje nego pre, jedva nešto veće od ormana. Kada je bila stara i zarđala, sa debelim slojem prljavštine na dnu. Izgledalo je da je poslednji put korišćena...

Pa ako ćemo pošteno, Suzani se činilo da nikad nije korišćena. Rđa se nakupila po glavi tuša. Ružičaste tapete behu izbledele i prljave, odlepljene na par mesta. Nije bilo ruža. Ogledalo je bilo na istom mestu, ali se po sredini pružala pukotina. Začudila se, pomislivši da je pravo čudo što nije isekla prst pišući po njemu. Magla stvorena njenim dahom je izbledela, ali su reči još uvek bile tamo. Lepo su se videle na debelom sloju prljavštine: OD LEJN, i, ispod toga DANDELO.

„To je anagram", rekla je. „Vidiš li ga?"

Pogledao je natpis i odmahnuo glavom, pomalo postiđeno.

„Nisi ti kriv, Rolande. To su naša pismena, a ne ona koja poznaješ. Veruj mi na reč, to je anagram. Smem da se kladim da bi ga Edi odmah uočio. Ne znam da li je to posledica Dandelovog smisla za humor ili stvorenja s glamerom moraju da slede neka pravila, ali smo ga razotkrili na vreme, uz malu pomoć Stivena Kinga."

„Ti si ga razotkrila", rekao je. „Ja sam bio zauzet, smejanjem do smrti."

„Malo je falilo pa da oboje bedno skončamo", rekla je. „Ti si bio nešto osetljiviji, zato što je tvoj smisao za humor... oprosti mi, Rolande, ali je prilično nikakav."

„Znam ja to", izgovorio je turobnim glasom. Iznenada se okrenuo i vratio u sobu.

Užasna ideja joj je prošla kroz glavu. Revolveraš se vratio nakon čitave večnosti. „Rolande, da li je još uvek...?"

Klimnuo je, uz blag osmeh. „Mrtav je, kao i pre. Dobro gađaš, Suzana, ali me je nešto spopalo, pa sam se morao lično uveriti u to."

„Drago mi je", blago mu je odvratila.

„Oj je stražario pored njega. Siguran sam da bi nas obavestio da se išta desilo." Podigao je cedulju s poda i pažljivo pogledao tekst na pozadini. Zatražio je pomoć samo oko ormariča s lekovima. „Ovde piše, 'Nešto sam vam ostavio' Znaš li šta je ostavio?"

Odmahnula je glavom. „Nisam imala kad da gledam."

„Gde je taj ormarić s lekovima?"

Pokazala je na ogledalo. Otvorio ga je. Šarke su škripnule. Iza njega su bile police. Zamišljala je uredne redove pilula i napitaka. Umesto toga, zatekli su dve smeđe flašice, kao one na stolu pored fotelje, i nešto što je ličilo na najstariju kutiju smit braders vajld čeri bombona protiv kašlja. Našli su još jedan koverat. Roland joj ga je dodao. Na prednjoj strani je bila sledeća poruka, ispisana sad već poznatom kombinacijom pisanih i štampanih slova:

Zatočniku, Rolandu od Gileada

Suzani Din od Njujorka

Spasli ste mi život.

Ja sam spasao vaš.

Sad smo kvit

S.K.

„Zatočniku?" pitala je. „Da li ti to išta znači?"

Klimnuo je. „Taj izraz se koristi za viteza ili revolveraša na pohodu. To je zvanični, drevni izraz. Valja znati da nije korišćen u svakodnevnom saobraćanju zato što opisuje sveca, izabranika ka. Izbegavali smo da razmišljamo o sebi na taj način, ja to nisam radio godinama."

„Ti si znači zatočnik Roland?"

„Možda sam nekad bio. Prevazišli smo tako nešto. Prevazišli smo ka."

„Ali još uvek stupamo Stazom Zraka."

„Jesje." Vratio se na poslednji red poruke. Sad smo kvit. „Otvori je, Suzana, da vidimo šta je unutra."

Poslušala ga je.

4

U koverti su našli fotokopiju poeme Roberta Brauninga. King je ispisao pesnikovo ime kombinacijom pisanih i štampanih slova iznad naslova. Suzana je pročitala neke Brauningove dramske monologe u koledžu, ali nije znala za ovu poemu. Ispostavilo se da je izuzetno upoznata s njenom temom. Poema se zvala „Zatočnik Čajld Roland Mračnoj Kuli stiže." Delo je bilo narativno po strukturi, balada od trideset četiri strofe. Svaka strofa je označena rimskim brojevima.

Neko, verovatno King, zaokružio je strofe I, II, XIII, XIV i XVI.

„Pročitaj označene storofe", rekao je promuklim glasom, „zato što razabirem tek pokoju reč, a hoću da znam šta piše, hoću da znam, vaistinu."

„Prva strofa", rekla je i pročistila grlo. Bilo je tako suvo. Napolju je vetar zavijao, a zamrljana sijalica treperila.

„Prva misao mi beše, da lagao je sve,

Taj sedi bogalj, zlobnog oka

Iskosa da gleda kako deluje mu laž na mene i ustiju jedva kadrih da

Suspregnu radost, što ih nabra i podvi

rub, zbog jedne nove žrtve."

„Kolins", rekao je Roland. „Ko god da je to napisao, mislio je na Kolinsa, baš kao što je King govorio o našem ka-tetu u svojim pripovestima! 'Lagao je sve!' Jesje, nego kako!"

„Ne zove se Kolins", rekla je. „Dandelo."

Roland je klimnuo. „Dandelo, vaistinu. Idemo dalje."

„Dobro, druga strofa."

„Šta je taj sve činio, sa svojim štapom?

Postavljao je zasede lažima svojim, i hvatao u zamku

putnike sve koji putem naiđu,

A kad bi ga za put pitali? Pretpostavljam da bi odgovorio jezivim smehom

Podmuklom štakom im je iz dosade

pisao epitafu prašini raskršća."

„Sećaš li se njegovog štapa? Kako je samo mahao njime?" pitao je Roland. Naravno da ga se sećala.

Samo što raskršće beše pokriveno snegom, umesto prašinom. Sve izuzev toga beše isto. Ta srofa je besprekoran opis onog što im se dogodilo. Zadrhtala je od te pomisli.

„Da li je ovaj pesnik iz tvog vremena?" pitao je Roland. „Iz tvog kada?" Odmahnula je glavom. „Nije ni iz moje zemlje. Umro je bar šezdeset godina pre mog kada."

„Ipak, morao je videti ono što se upravo dogodilo. Bar neku verziju sukoba." „Tako je. Zanimljivo je da Stiven King zna za tu poemu." Pogodio je iznenadni talas intuicije. Zablistao je s takvom snagom da je morao biti istinit. Pogledala je u Rolanda razrogačenim očima. „Poema je pokretala Kinga! Ona ga je inspirisala!" „Sigurna si u to, Suzana?" „Jesam!"

„Znači da nas je taj Brauning nekako video."

Nije znala šta da misli. Sve je tako komplikovano. Imala je utisak da pokušava da odredi šta je starije, kokoška ili jaje, ili da pronađe put između krivih ogledala. Zavrtelo joj se u glavi.

„Pročitaj sledeću označenu strofu, Suzana! Pročitaj X-I-I-I."

„To je trinaesta strofa", rekla je.

„Trava je rasla retko kao kosa

gubavca, pramenovi suvi provirivahu iz blata

što ispod površine izgledaše podliveno krvlju

Jedan ukočeni slepi konj, ispalih rebara,

Pitao se zbunjen, otkud on ovde

Otpušten izslužbe iz đavoljih štala"

„Pročitaću ti četrnaestu strofu."

„Živ lije?A mogao bi biti mrtav kolikoja vidim,

Onako izmožden, s nabranom kožom oko vrata

I sklopljenim očima ispod riđaste grive

Takva grotesknost ijad retko idu zajedno

Nikad ne videh tako ružno i omrznuto stvorenje

Mora biti zlo da zasluži toliku patnju."

„Lipi". reče revolveraš i pokaza palcem iza leđa. „Izmožden je i obešena vrata, samo što je žensko umesto muško."

Nije odgovorila, niti je to bilo potrebno. Naravno da se radilo o Lipiju. Slepo i koščato stvorenje, izranavljenog i ponegde crvenog vrata. Znam da je ona ružno i staro stvorenje, rekao je starac... stvorenje koje izgleda kao starac. Staro kenjalo, jebeno kljuse i nesrećni četvoronožni gubavacl Evo ga crno na belo, u poemi napisanoj davno pre sai Kingovog rođenja. Možda osamdeset ili svih stotinu godina pre: ...retko kao kosa gubavca.

„Otpušten iz službe iz đavoljih štala!" rekao je Roland, uz torobni osmeh. „Iako nije muško, niti je ikad bila, pobrinućemo se da se vrati đavolu pre polaska!"

„Ne", rekla je. „Nećemo." Glas joj je bio suvlji no ikad. Čeznula je za pićem, ali je zazirala od tečnosti iz Dandelovih slavina. Istopiće nešto snega. Tek tada će piti.

„Zašto to kažeš?"

„Zato što je otišla. Odlutala je u oluju kad smo ucmekali njenog gospodara."

„Otkud znaš?"

Suzana je odmahnula glavom. „Jednostavno znam." Okrenula je sledeću stranu poeme od nekih dve stotine redova. „Sedamnaesta strofa."

„Ne to! Zamišljao..."

Prestala je da čita.

„Suzana? Šta je..." Pročitao je sledeću reč. Pročitao je, iako je napisana na engleskom. „Nastavi", rekao je. Govorio je tiho, malo jače od šapata.

„Siguran si da to želiš?"

„Čitaj, hoću da je čujem."

,,Ne to! Zamišljao sam Kutbertovo rumeno lice

Ispod divnih zlatnih kovrdža

Dragi prijatelju, dok zamalo ne osetih kako me hvata

za ruku da bi me zadržao na mestu

Tako učini. Avaj, osramoti se te večeri!

Srce mi zaplamti jarkim plamenom, i zanavek zgasnu."

„Piše o Mehisu", rekao je Roland. Stisnuo je pesnice, iako je sumnjala da je svestan toga. „Pripoveda o našim osećanjima prema Suzan Delgado. Ona su zauvek promenila naš odnos. Nastojali smo da održimo prijateljstvo, najbolje što možemo, ali ono više nikad nije bilo isto."

„Mislim da ne može drugačije biti nakon što žena priđe muškarcu ili muškarac ženi", rekla je. Dala mu je fotokopirane papire. „Uzmi ih. Pročitala sam sve strofe na koje je ukazao. U njima možda ima nečeg o pribli žavanju Mračnoj Kuli. U svakom slučaju, potražićeš to sam. Uspećeš ako se dovoljno potrudiš. Što se mene tiče, ne želim ništa da znam."

Roland je hteo da sazna. Brzo je potražio poslednju stranicu. Nisu bile numerisane, ali mu nije bilo teško da je nade pošto je ispod strofe broj XXXIV bio veliki prazni prostor. U čitanju ga je sprečio onaj tanki krik. Vetar nije duvao, pa nije bilo sumnje odakle dopire.

„Neko je ispod nas, u podrumu", rekao je Roland.

„Imaš pravo. Mislim da znam ko je to."

Klimnuo je.

Posmatrala ga je netremice. „Sve se uklapa, zar ne? Situacija podseća na slagalicu. Ostalo je samo nekoliko neraspoređenih komada."

Ponovo su čuli tanki, izgubljeni krik, vapaj osobe na rubu smrti. Izašli su iz kupatila s revolverima na gotovs, iako Suzana nije mislila da će im biti potrebni.

5

Zatekli su bubu koja je ličila na veselog starog šaljivdžiju po imenu Džo Kolins, tamo gde su je i ostavili. Oj je ipak ustuknuo par koraka. Suzana ga nije krivila zbog toga. Dandelo je počeo da zaudara. Iz raspadajuće ljušture curkali su potočići beličaste sluzi. Roland je insistirao da bambur ostane tu i pazi na lešinu.

Ponovo su čuli krik kad su ušli u kuhinju. Ovaj put bio je glasniji. Isprva nisu videli ulaz u podrum. Suzana se lagano kretala po ispucalom i prljavom linoleumu, tražeći vrata u podu. Roland reče, „Ovde. Iza hladne kutije", baš kad je htela da ga obavesti da ništa nije pronašla.

Frižider nije ličio na najnoviji krik tehnike sa aparatom za pravljenje leda u vratima, već na zdepastu štrokavu stvar sa aparaturom za hlađenje na vrhu u ružnom okruglom kućištu. Njena mama je imala sličan kad je Suzana bila mala devojčica koja se odazivala na ime Odeta. Mama bi radije ispustila dušu nego što bi dozvolila da se na njenom frižideru nakupi deseti deo ove prljavštine. Stoti deo.

Roland ga je s lakoćom pomerio, zato što ga je Dandelo, taj lukavi monstrum, posadio na nisku platformu s točkićima. Verovatno nije bilo mnogo posetilaca, ne ovako daleko na Kraju sveta, ali je znao kako da čuva tajne od njih. Bila je sigurna da bi ga, s vremena na vreme, neko pohodio. Mali broj njih ili možda niko nije nastavljao put posle zaustavljanja u Ods lejnu.

Do podruma su vodile uske i strme stepenice. Roland je pipao pored vrata i pronašao prekidač. Upalile su se dve sijalice, jedna na pola stepeništa i druga ispod nje. Čuli su krik, neku vrstu odgovora na paljenje svetala. Nerazgovetni vapaj bio je pun bola i straha. Zadrhtala je.

„Pokaži se u podnožju stepeništa, ma ko da si!" viknuo je Roland.

Niko nije odgovorio. Vetar je zavijao i duvao, nanoseći sneg na kućicu Duvao je tako jako da je sneg udarao u stakla kao pesak.

„Izađi na videlo, inače ćemo te ostaviti dole!" povikao je Roland.

Stanovnik podruma nije izašao na svetlost, ali je ponovo kriknuo. Suzana je u tom zvuku prepoznala patnju, užas i ludilo.

Izmenjali su poglede. Klimnula je i prošaptala. „Pođi prvi. Podržaću te, ako to bude neophodno."

„Pazi na stepenice, da se ne strmekneš", napomenuo je istim, tihim glasom.

Klimnula je i nestrpljivo zavrtela prstima, govoreći mu: Hajde, hajde.

Na revolveraševim usnama pojavio se slab osmeh. Krenuo je niza stepenice oslonivši cev revolvera na desno rame. Na trenutak je toliko ličio na Džejka Čembersa da je umalo zaplakala od tuge.

6

Podrum je bio lavirint kutija, buradi i zaogrrnutih predmeta obešenih o kuke. Suzana nije htela da zna šta na njima visi. Ponovo su čuli krik. Zvuk je bio mešavina jecaja i vrištanja. Odozgo je dopiralo prigušeno urlanje i zavijanje vetra.

Roland je krenuo ulevo. Krivudao je između sanduka naslaganih do visine glave. Suzana ga je pratila u stopu. Neprestano se osvrtala za sobom. Pažljivo je osluškivala zvukove iz kućice, ne bi li čula bamburovo lajanje. Jedna gomila sanduka imala je oznake TEKSAS INSTRUMENTS, dok je druga imala nalepnice HO FAT KINESKI KOLAČIČI SUDBINE KO. Nije se iznenadila kad je videla ime koje su u šali nadenuli odavno napuštenom taksiju. Slične podudarnosti odavno su prestale da je čude.

Roland se naglo zaustavi. „Tako mi suza moje majke", rekao je tihim glasom. Tu frazu je upotrebio samo jednom u njenom prisustvu, kad su naišli na povredenog jelena u provaliji. Ležao je u dubokoj jaruzi s obe zadnje i jednom prednjom polomljenom nogom. Posmatrao ih je slepim očima. Nasrtljive muve su nemoćnoj životinji isisale oči iz duplji.

Ukopala se, čekajući na revolverašev zrak. Mahnuo je rukom, nakon čega je pohitala napred, odbacujući se dlanovima. Brzo ga je stigla.

Ugledala je improvizovanu ćeli ju na drugom kraju Dandelovog podruma, na jugoistoćnom ćošku, ako nije pobrkala lončiće. Zidovi su bili od kamena a vrata od ukrštenih čeličnih šipki. Videla je i opremu za varenje koju je Dandelo koristio pri konstrukciji zatvora. Debeo sloj prašine na acetilenskoj boci upućivao je na zaključak da je od tada prošlo dosta vremena. Iz kamenog zida štrčala je kuka u obliku slova S.

Suzana nije sumnjala da je namerno ukucana gotovo nadohvat sužnju, da bi se nesretnik više mučio. Na njoj je visio veliki, staromodni

(did-a-čam did-a-či)

srebrni ključ. Pomenuti zatvorenik je stajao iza rešetaka tamnice, pružajući prljave ruke ka njima. Bio je tako mršav da je podsetio Suzanu na izvesne fotografije iz koncentracionih logora. Na njima su bili preživeli iz Aušvica, Bergen Belzena i Buhenvalda. Živi leševi, u prugastim uniformama, s odvratnim šeširićima. Svojim postojanjem optuživali su ljudsku vrstu. Najupečatljivije behu blistave oči, tako pune svesti o sopstvenom položaju. Voleli bismo da ne znamo šta smo postali, govorile su te oči, ali, nažalost, znamo.

Slična poruka mogla se pročitati i u očima Patrika Danvila, dok ih je posmatrao ispruženih ruku, ispuštajući neartikulisane molećive vapaje. Izbliza su zvučali kao krici neke prašumske ptice iz naučnopopularnog filma: aj-ji, aj-ji, aj-jo, aj-jo.

Roland je skinuo ključ s kuke i prišao vratima. Danvil ga je zgrabio za košulju, ali se revolveraš oslobodio njegovog stiska. U tom gestu nije bilo gneva, ali se mršavi sužanj povukao nazad izbuljenih očiju. Imao je dugu kosu, do ramena. Na obrazima je imao oskudne dlake, malo gušće na bradi i iznad gornje usne.

Izgledao je kao sedamnaestogodišnjak, ali je Suzana znala da je mnogo stariji.

„Ne ljuti se, Patriče", rekao je Roland, mirnim glasom. Gurnuo je ključ u bravu. „Zoveš se Patrik? Da li si ti Patrik Danvil?"

Mršavko u prljavim farmerkama i izgužvanoj sivoj košulju (sezala mu je do kolena) ćutke pobeže u ćošak trouglaste ćelije. Udario je leđima o kameni zid i kliznuo u sedeći položaj pored činije za hranjenje.

Prednji deo košulje skupi se i nestade u medunožju kao voda, kad je privukao kolena izmoždenom, užasnutom licu. Roland otvori vrata ćelije, gurnuvši ih napred, koliko god je mogao, a Patrik Danvil poče da ispušta ptičje zvuke, samo znatno glasnije: AJ-JI! AJ-JO! AJ-JI. Suzana stisnu zube. Kad je Roland koraknuo unutar ćelije, dečak ispusti još glasniji vrisak i poče da udara glavom o kameni zid. Roland izađe iz ćelije. Strašno udaranje glavom prestade. Danvil je posmatrao stranca sa strahom i nepoverenjem.

Ispružio je prljave, dugoprste ruke kao da traži utehu.

Roland pogleda Suzanu.

Odbacila se rukama i stigla do vrata ćelije. Izmrcvareni mladić u ćošku ispusti novi ptićji vrisak i povuče ispružene ruke. Prekrstio ih je pri zglobu u patetičnom gestu samoodbrane.

„Ne boj se, dušo." To je bila Deta Voker kakvu Suzana nikad pre nije čula, niti je sumnjala da postoji. „Ne boj se, dušo. Ah te neće povrediti. Da je Ah to mislio, već bi ti ispalio dva metka u glavu, kao što je učinio onom mamojepcu u kolibi."

Videla je nešto u njegovim očima. Možda trenutni blesak razumevanja koji je istakao krvlju podlivene beonjače. Nasmešila se i klimnula. „Baš tako! Gospodin Kolins je mrtavl Nikad više neće sići niza stepenice da bi...? Šta ti je radio, Patriče?"

Kameni zidovi su prigušili divlje nalete vetra. Svetla su drhtala, a kuća negodujući škripala i gunđala.

„Šta ti je uradio, dečače?"

Nije vredelo. Nije razumeo šta govori. Ubedila je sebe u to, baš kad je Patrik Danvil stavio ruke na stomak. Zadržao ih je tamo i iskrivio lice u grču, koji je trebalo da predstavlja smeh.

„Terao te je da se smeješ?"

Patrik je klimnuo sa svog mesta u ćošku. Lice mu se još jače iskrivilo. Stisnuo je ruke u pesnice, da bi ih prineo licu. Protrljao je obraze, pokrio oči i pogledao u nju. Suzana je primetila mali ožiljak u korenu nosa.

„Terao te je da plačeš?"

Patrik je klimnuo. Ponovio je mimiku smeha. Držao se za stomak i radio ha-ha-ha. Imitirao je plakanje, brišući suze s upalih, čekinjastih obraza. Ovaj put je dodao i treću vrstu mimike, prineo je skupljene šake ustima i pravio njan-njam zvuke usnama.

Iznad, i malo iza nje, Roland reče: „Terao te je da se smeješ, da plačeš i da jedeš."

Patrik je divlje odmahnuo glavom. Nemilosrdno je lupao u kamene zidove ćelije.

„On je jeo", rekla je Deta. „To 'oćeš da nam kažeš, je 1' da? Dandelo je jeo."

Patrik je žustro klimnuo.

„Zasmejavo te je i tero da kukaš da bi žderao ono što si otpušto iz sebe. Eto šta je radijo!"

Patrik je nanovo klimnuo i briznuo u plač. Ispuštao je neartikulisane jecaje. Suzana je lagano ušla u čeliju, odbacujući se dlanovima, spremna da se svakog časa povuče ako počne udaranje glavom u zid.

Nije ga bilo. Zario je lice u njene grudi i zaridao, kad je stigla do njega. Okrenula se Rolandu. Očima mu je dala znak da priđe.

Patrik je konačno digao glavu. Pogledao je s tupim, psećim obožavanjem.

„Ne brini", rekla je Suzana. Deta se nanovo povukla, verovatno zamorena brižnim nastupom. „Ne može ti ništa, Patriče, mrtav je ko ekser u vratima, mrtav je kao kamen na rečnom dnu. Hoću da uradiš nešto za mene. Hoću da otvoriš usta."

Patrik je žustro odmahnuo glavom. U očima mu se ogledao strah, i još nešto, što je mnogo više mrzela.

Stid.

„Da, Patriče, baš tako. Otvori usta."

Divlje je odmahnuo glavim. Duga, masna, crna kosa letela je okolo kao glava metle.

Roland je rekao, „Šta..."

„Ćuti", rekla je. „Otvori usta, Patriče. Pokaži se. Posle toga ćemo te izvesti napolje. Više nećeš morati da se vraćaš u podrum. Nikad nećeš biti Dandelova večera."

Patrik je molećivo gledao u nju. Ona mu je spremno uzvraćala pogled. Konačno je sklopio oči i lagano otvorio usta. Zubi su bili na mestu, ali jezik nije. Dandelo se, u jednom trenutku, zamorio sužnjevog glasa ili reči koje je govorio. Iščupao mu je jezik.

7

Dvadeset minuta kasnije, stajali su na kuhinjskim vratima posmatrajući kako Patrik Danvil kusa činiju supe. Bar polovina se prosula po dečakovoj sivoj košulji, ali Suzani to nije smetalo. Imali su supe u izobilju. U spavaćoj sobi su našli košulje, da i ne govorimo o debeloj vetrovci Džoa Kolinsa, okačenoj o kuku na ulazu. Patrik će je poneti kad napokon krenu. Što se tiče Dandelovih ili Džo Kolinsovih ostataka, umotali su ih u tri ćebeta i izbacili napolje, na sneg.

Rekla je, „Dandelo je bio vampir koji se hranio osećanjima, umesto krvlju. Patrik, je... Patrik je bio njegova krava muzara. Ima dva načina da se od krava dobije hrana, korišćenjem mesa ili mleka. Nevolja s mesom je što kad jednom smažete najbolje parčiće, ne baš tako dobre parčiće i gulaš, morate da nađete novi izvor hrane. Ako se ograničite na mleko, pak, možete jesti doveka... dok god ponekad i kravi date nešto za jelo."

„Šta misliš, koliko dugo ga je držao zarobljenog tamo dole?" pitao je Roland.

„Ne znam." Ipak, sećala se debelog sloja prašine na acetilenskoj boci, sećala ga se jako dobro. „Jedno je sigurno, to je dugo trajalo. Njemu je moralo izgledati kao večnost."

„Bolelo je."

„Jako mnogo. Strašno ga je zabolelo kad mu je Dandelo iščupao jezik. Kladim se da je isisavanje emocija bolelo još više. Video si na šta liči."

Roland je video, i te kako. Video je još nešto. „Ne možemo ga izvesti po ovoj oluji. To bi ga ubilo, čak i u najtoplijoj odeći."

Suzana je klimnula. Bila je sigurna u to i u nešto drugo: nije mogla ostati u kući. To bi je moglo ubiti.

Roland se složio s njom, kad je predstavila svoja osećanja. „Sedećemo u ambaru dok se oluja ne završi.

Biće nam hladno, ali nam se mogu desiti dve dobre stvari. Mordred će možda naići i Lipi bi se mogla vratiti."

„Ubio bi ih?"

„Jesje, nego šta bi. Imaš li nekih problema s tim?"

Odmahnula je glavom posle kraćeg razmišljanja.

„Dobro. Pokupimo stvari. Sledeća dva dana nećemo imati vatre, a možda i svih četiri.

8

Mećava se ugušila sopstvenim besom i prestala tek posle tri noći i dva dana. Lipi je došepala iz mećave u sumrak drugog dana. Roland je ispalio hitac u slepi izraštaj koji je nekad bio njena glava. Mordreda nije bilo nigde, iako je druge večeri imala osećaj da se šunja okolo.

Možda ga je i Oj osetio, zato što je stao na ulaz u ambar i žestoko lajao u uskovitlani sneg.

Suzana je, vremenom, o Patriku Danvilu doznala mnogo više nego što je očekivala. Um mu je jako oštećen u zatočeništvu, što je nije iznenadilo. Iznenadila je brzina njegovog oporavka, ma.kako ograničen on bio. Pitala se da li bi i njoj tako nešto pošlo za rukom posle sličnih patnji. Možda je deo odgovora ležao u njegovom talentu. U Sajrovoj kancelariji se već susrela s njim.

Dandelo je svom zatočeniku davao minimalne količine hrane, dovoljne da ga održe u životu. Od njega je krao osećanja, bar dva-tri a pokatkad i četiri puta sedmično. Patrik je verovao da će ga svaka sledeća seansa koštati života, ali bi ga uvek spasao neki putnik namernik. Mladić je, u poslednje vreme, bio uglavnom pošteđen Dandelovog malt^tiranja, zato što su „putnici" nailazili češće no ikad. Roland joj reče, dok su ležali u senu, da veruje da je najveći broj Dandelovih skorašnjih žrtava regrutovan iz redova izbeglica iz Le Casse Roi Russe i okolne naseobine. Suzana je mogla da zamisli ono što se motalo po glavi najvećeg broja izbeglica: Kralj je otišao, brišimo odavde dokjoš možemo. Naposletku, Veliki Crveni može da reši da se vrati, a svi znaju da su mu kola pošla nizbrdo, da je skrenuo i da sedi u liftu koji više ne ide do najvišeg sprata.

Džo bi se ponekad pokazao u pravom Dandelo obliku, da bi se hranio sužnjevim sirovim strahom. Od zarobljene krave nije crpeo samo strah. Suzana je pretpostavila da različita osećanja imaju različit ukus: kao da jednog dana jedeš prasetinu, sledećeg piletinu, a posle nje ribu.

Patrik nije mogao da govori, ali se izražavao mimikom. Znatno je proširio opseg saobraćanja kad mu je Roland pokazao neobičan nalaz u ostavi. Na jednoj od najviših polica pronašao je svežanj velikih blokova za crtanje marke MIKELANĐELO, DOBAR PAPIR ZA UGALf. Nije bilo uglja, ali je pored papira našao svežanj novih grafitnih olovaka eberhart-faber #2, vezanih gumicom. Činjenica da je neko (verovatno Dandelo) pedantno odsekao gumice sa svake olovke činila je nalaz još neobičnijim. Našao ih je u teglici pored olovaka, sa nekoliko spajalica i rezačem koji je ličio na svirale sa donje strane malobrojnih oriza poslužavnika iz Kala Brin Stardžisa. Patrikove obično tupe oči ozarile su se kad je video papire. Žudno je ispružio ruke, uz prateće neartikulisane zvuke.

Roland se zagledao u Suzanu, koja je slegnula ramenima i rekla, „Hajde da vidimo šta ume. Imam prilično jasnu sliku o njegovim sposobnostima, a ti?"

Ispostavilo se da je momak neslućeno vešt. Crtačke sposobnosti Patrika Danvila graničile su se s čudesnim. Crteži su nadomestili nedostatak glasa. Proizvodio ih je brzo i s očiglednim zadovoljstvom.

Činilo im se da nije uznemiren izuzetno potresnim predstavama. Jedna je pokazivala Džoa Kolinsa kako mučki zabija sekiru u glavu pitomog gosta, usta razvučenih u široki kez pun zadovoljstva. Dečak je napisao TUP! i SPLOĆ! pored mesta udarca, velikim stripovskim slovima. Iznad Kolinsove glave nacrtao je oblačić sa tekstom Evo ti, some! Drugi crtež pokazivao je samog Patrika. Ležao je na podu, razoružan smehom, koji je prikazao s užasnom tačnošću (nije bilo potrebe za Ha! Ha! Ha! u oblačiću iznad glave).

Kolins je stajao iznad njega, posmatrajući žrtvu Patrik je odbacio papir s tim crtežom i brzo nacrtao sledeći, na kom je Kolins klečao na kolenima s jednom rukom u Patrikovoj kosi i s napućenim ustima ispred Patrikovih nasmejanih, agoničnih usta. Brzim, jedinstvenim, izvežbanim pokretom (vrh olovke ni za trenutak nije napuštao papir), dečak načini još jedan stripovski oblačić iznad starčeve glave. Popunio ga je s osam slova i dva znaka uzvika

„Šta piše?" pitao je očarani Roland.

„'MMM! Divno!"' odgovorila je Suzana, tihim i ozlojeđenim glasom.

Ako zanemarimo sporadično mučne teme, mogla ga je satima posmatrati dok crta. To je i radila. Olovka se kretala jezivom brzinom. Niko od njih nije pomislio na odsečene gumice, zato što mu nisu bile potrebne. Koliko je Suzana mogla da vidi, dečak ili nije pravio greške ili ih je činio nerazdvojnim delom crteža, na način svojstven... pa, nećemo izbegavati izvesne reči, pošto ovaj put zbilja odgovaraju istini, na način svojstven najvećim umetničkim genijima. Znala je šta Patrik - ovaj ili neki drugi Patrik iz drugog sveta duž Staze Zraka - može učiniti ako bi dobio pristup uljanim bojama. To saznanje je istovremeno plašilo i oduševljavalo. S kim imaju posla? S nemim Rembrantom? Palo joj je na pamet da je ovo drugi idiotski genije na kog usput nailaze, ili treći, ako uz Šimija ubrojimo i Oja.

Suzana je samo jednom pomislila na dečakov nedostatak interesovanja za gumice. To je pripisala aroganciji mladog genija. Nijednom joj nije palo na pamet, a ni Rolandu, da mlađana verzija Patrika Danvila možda i ne zna da gumica postoji.

9

Suzana se, na izmaku treće noći, probudila na seniku, pogledala usnulog Patrika pored sebe i sišla niza stepenice. Roland je stajao na dovratku ambara. Pušio je cigaretu i gledao napolje. Sneg je prestao da pada. Pojavio se kasni mesec, preobražavajući sveži sneg na Tauer roudu u blistavu zemlju tihe lepote. Vazduh je bio miran i toliko hladan da je osećala pucketanje smrznute vlage u nosu. Iz velike daljine dopirao je zvuk motora. Učinilo joj se da prilazi sve bliže. Pitala je Rolanda da li zna šta je to i šta to može značiti za njih.

„Mislim da je to najverovatnije robot kog je Dandelo zvao Mucavi Bil. Raščišćava put posle višednevne mećave", rekao je. „Možda ima neku od onih antena na glavi, kao Vukovi. Sećaš li se?"

Sećala ih se jako dobro, što mu je i rekla.

„Možda neguje poseban odnos s Dandelom", rekao je Roland. „Ne verujem da je to slučaj, ali to ne bi bilo najčudnije otkrovenje na koje sam dosad naišao. Budi spremna sa poslužavnikom ako počne da se čudno ponaša. Ja ću držati ruku na revolveru."

„Ne veruješ da će ti biti potreban." Htela je da bude sto posto sigurna.

„Ne verujem", rekao je Roland. „Možda će nas robot prevesti deo puta. Možda sve do same Kule. Ako i ne bude mogao dotle, možda će nas prebaciti do kraja Belih zemalja. To bi nam odgovaralo, zato što je dečak još slab."

Već neko vreme mučila je izvesna nedoumica. „Zovemo ga dečakom, zato što liči na dečaka", rekla je.

„Šta misliš, koliko ima godina?"

Roland je odmahnuo glavom. „Ne izgleda mlađe od šesnaest ili sedamnaest, ali bi mogao imati svih trideset. Vreme se čudno ponašalo dok su Zraci napadani. Uvijalo se i preskakalo. Uveravam te da je baš tako bilo."

„Da li se Stiven King postarao da naletimo na njega?"

„Ne mogu da kažem ništa određeno, ali je sigurno da je znao za njega." Zastao je. „Kula je preblizu! Osećaš li je?"

Jeste, sve vreme. Ponekad je to bilo pulsiranje, ponekad pevanje, a najčešće i jedno i drugo. Polaroid je još uvek visio na zidu Dandelove kolibe. Fotografija nije bila deo glamera. Svake noći, u snu bi bar jednom videla Kulu sa fotografije snimljene na početku ružinog polja, gradevinu od škriljačnog, sivocrnog kamena s uzburkanim nebom u pozadini, po kom oblaci jure na sve četiri strane duž dva Zraka koja su se još držala. Znala je šta glasovi poju - komala! komala! komala-hajd-hajd - ali nije mislila da pevaju njoj ili za nju. Ne, reci ne, reci nikad u životu; ovo je Rolandova i samo Rolandova pesma. Htela je da se nada da to ne znači da će ona sigurno umreti do kraja pohoda.

Snevala je sopstvene snove.

10

Manje od sat vremena posle izlaska sunca (tačno na istoku, na čemu smo mu svi zahvalni), na horizontu se pojavi narandžasto vozilo, kombinacija kamiona i buldožera.

Napredovalo je polako ali sigurno, gurajući velike količine svežeg snega u desnu stranu, povećavajući ionako zavidnu visinu snežnog nanosa. Suzana je pretpostavila da će Mucavi Bil (najverovatnije vozač snežnog pluga) kad stigne do raskrsnice Tauer rouda i Ods lejna, okrenuti vozilo i pogurati sneg na drugu stranu. Možda uvek staje ovde, ne zbog kafe, već zbog redovnog podmazivanja ili nečeg sličnog. Nasmejala se zbog te pomisli i zbog nečeg drugog. Na vozilu je bio veliki zvučnik iz kog je treštala njoj dobro poznata rok numera. Nasmejala se, oduševljena muzikom. „'Kalifornijsko sunce!' Rivijersil O, zar ne zvuči moćno" „Kad ti tako kažeš", složio se Roland. „Ne ispuštaj poslužavnik." „Ne sekiraj se", rekla je.

Patrik im se pridružio. Nosio je papir i olovku, kao i uvek otkad ih je Roland pronašao u ostavi. Napisao je jednu reč štampanim slovima. Pokazao je Suzani, pošto je znao da Roland slabo čita, bez obzira na veličinu slova. U donjem delu papira napisao je BIL. Iznad je bio čudesni crtež Oja. Stripovsvki oblačić lebdeo je iznad bambura sa natpisom JARK! JARK! Umetnik je s dve nehajno ukrštene linije precrtao ovu lepotu, zato što nije hteo da joj to pokaže. Veliko slovo X je povredilo, zato što je povučeno preko tako verno prikazanog Oja.

11

Snežni plug se zaustavio ispred Dandelove kolibe. Muzika je prestala, iako je motor produžio da radi. Visoki (najmanje dva i po metra) robot sjajne glave nezgrapno se iskobeljao sa vozačkog sedišta. Mnogo je ličio na Najdžela Iz Eksperimentalne stanice luka 16 i Andija iz Kale Brin Stardžis. Podbočio se metalnim rukama o kukove, na način koji bi Edija podsetio na Lukasovog C3PO, da je kojim slučajem bio tu. Robot je progovorio pojačanim glasom, koji se zaorio preko snežnih polja.

„ZDRAVO DŽOOO! ŠTA IMA? KAKO PROLAZIŠ S TRIKOVIMA U K-KOKOMU?"

Roland je istupio iz odaja blaženo počivše Lipi. „Zdravo da si, Bile", rekao je mirnim glasom. „Dugi dani i prijatne noći."

Robot se okrenuo ka revolverašu. Svetloplave oči mu zablistaše, blago iznenadivši Suzanu. Nije pokazivao znake nervoze, niti je bio naoružan. Odmah je zapazila antenu na središtu metalne glave.

Uvijala se i okretala pod jasnim jutarnjim suncem. Mogla je očas odseći orizom, ako to bude neophodno.

Edi bi rekao da je to prosto ko pasulj.

„Ah!" reče robot. „Reo, reno, r-r-r..." Podigao je ruku s dva umesto jednim laktom. Udario se po glavi.

Iznutra se razleglo tiho zviždanje, Viip! Tek tada je završio reč: „Revolveraš!"

Suzana se nasmejala. Nije mogla da se uzdrži. Prevalili su toliki put da bi se upoznali sa gigantskog elektronskom verzijom prasca iz klasičnih crtaća. Ta-ta, ta-ta, ta-ta, to je sve narode!

„Čuo sam glasine o v-v-vama", rekao je robot, ignorišući njen smeh. „Da li si ti Ro-Ro-Roland od Gileada?"

„To sam ja", rekao je Roland. „A ko si ti?"

„Vilijem, D-746541-M, robot za održavanje, sa mnogo drugih funkcija. Džo Kolins me je nazvao M-m-mucavim Bilom. Negde unutra imam k-k-kratk-k-i spo-o-oj. Mogao bih ga popraviti, aH mi on to zab-b-branjuje.

Pošto je on jedini čovek u okolini... ili je to bio..." Ućutao je. Suzana je lepo čula kloparanje releja unutar čeličnog tela. Nije pomislila na C3PO, kog nikad nije videla, već na robota Robija iz Zabranjene planete.

Mucavi Bil je dirnuo u srce, tako što je prislonio metalnu ruku na čelo pre no što se lako poklonio... ali ne njoj ili Rolandu. Rekao je, „Zdravo, Patriče D-Danvile, sine S-S-Sonjin! Lepo je videti te na otvorenom, s-s-stvarno je lepo, nego šta!" Suzani se učini da je glas Mucavog Bila bogat osećanjima. U njemu je bilo istinskog zadovoljstva. Spustila je oštri poslužavnik.

12

Razgovarali su u dvorištu. Bil je hteo da uđe u kolibu, zato što je imao slabe receptore mirisa. Humići su imali znatno osedjivije čulo mirisa. Sem toga, znali su da u njoj nije ništa toplije, zato što su peć i vatra odavno ugašeni. Razgovor, u svakom slučaju, nije dugo trajao. Vilijem, robot za održavanje (sa mnogobrojnim funkcijama) biće je koje se predstavljalo kao Džo Kolins kojeg je smatralo gospodarem, zato što nije bilo nikog drugog kvalifikovanog za taj posao. Kolins/Dandelo znao je neophodne šifre.

„N-n-nisam mogao da mu d-d-dam š-šifre k-k-kad ih je t-t-tražio", rekao je Mucavi Bil, „ali mi p-p-program nije zab-b-branjivao da mu dam izves-s-ne p-priručnike, koji su s-sadržali koris-sne informacije."

„Birokratija je čudo", rekla je Suzana.

Bil im je objasnio da se trudio da izbegava „D-d-džoa" kad god je to bilo moguće (i što duže), iako je morao da ga obiđe kad god bi pao sneg. Čišćenje puta bilo je u njegovom programu kao i donošenje provijanta jednom mesečno (većinom konzarvirana hrana) iz onog što je zvao „Federalom". Voleo je da viđa Patrika koji mu je poklonio divan portret. Često ga je posmatrao (načinio je mnogo kopija). Priznao je da je prilikom svake posete strepeo da li će ga zateći živog. Očekivao je da će biti ubijen i nehajno bačen u šumu, negde u predelu koji je Bil zvao „Pus-Pus-Puste", kao par iznošenih cipela. Bil se oduševio kad je zatekao dečaka živog i slobodnog.

„Znate, ja imam r-r-rudimentarna osećanja", objasnio je Suzani. Zvučao je kao čovek koji priznaje posedovanje ružne navike.

„Da li su ti potrebne šifre, da bi prihvatio naša naređenja?" pitao je Roland.

„Tako je, sai", odgovorio je Mucavi Bil.

„Sranje", promrmljala je Suzana. Imali su slične probleme s Andijem, u Kala Brin Stardžisu.

„I-i-ipak", rekao je Mucavi Bil, „ako bi naređenja saopštili u obliku pred-d-dloga, biće mi z-z-z-z..."

Podigao je ruku, da bi se ponovo udario po glavi. Opet su čuli Viip zvuk, ne iz robotovih usta, već negde iz grudi, pomislila je Suzana. „...zadovoljstvo da vas poslušam", završio je.

„Moj prvi predlog je da se rešiš tog jebenog mucanja", rekao je Roland. Već sledećeg trenutka iznenađeno se okrenuo. Patrik je pao na sneg, držeći se za stomak. Valjao se ispuštajući snažne, bučne, salve smeha. Oj je igrao oko njega, lajući. Bambur je bio bezopasan, nije bilo nikog ko bi ukrao Patrikovu radost. Pripadala je samo njemu i onima dovoljno srećnim da ga čuju.

13

Dečak, adolescent odeven u odrpane, slabo obrađene kože drhtao je u šumi nedaleko od iskrčenog raskršća u oblasta koju bi Bil nazvao „Puste". Posmatrao je kvartet ispred Dandelove kolibe. Umrite, pomislio je, gledajući na njih. Umrite, zašto mi ne učinite uslugu i nepomrete.

Nikako da pomru. Veseli smeh ga je sekao kao niz hladnih, nevidljivih sečiva.

Mordred je sačekao da se ukrcaju u kabinu Bilovog snežnog pluga i odu, tek onda se prikrao kolibi. U njoj će ostati bar dva dana. Puniće stomak hranom iz Dandelovih konzervi. Poješće još nešto, zbog čega će gorko zažaliti. Proveo je te dane obnavljajući snagu, zato što ga je velika oluja zamalo ubila. Mržnja ga je održala, ona i ništa drugo.

Možda je život imao da zahvali Kuli.

I on je osećao pulsiranje i daleki poj. Ono što su Roland, Suzana i Patrik čuli u višem ključu, Mordred je čuo u nižem. Dok su oni čuli više glasova, on je čuo samo jedan. To je bio glas Crvenog Oca. Prizivao ga je sebi. Govorio mu je da ubije mutavog dečaka, zagorelu kuju i, pre svega, revolveraša iz Gileada, bezosećajnog Belog Oca koji ga je ostavio. (I Crveni Otac ga je ostavio, ali mu to nikad nije palo na pamet).

Tihi glas mu je obećavao da će, kad s ubijanjem bude gotovo, zajedno uništiti Mračnu Kulu i vladati Todašem za vjek vjekov.

Mordred je jeo, zato što Mordred biti gladan. Mordred je spavao, zato što Mordred biti mlogo umoran.

Kad se Mordred otisnuo na put po sveže očišćenom Tauer roudu, obučen u toplu Dandelovu odeću sa bogatim prtljagom na sankama, uglavnom konzervama, ličio je na mladića od dvadesetak godina, visokog, vitkog i lepog kao letnji izlazak sunca. Ljudski oblik narušavala je nezaceljena rana na slabini, gde ga je pogodio Suzanin metak, i krvavocrveni beleg na peti. Tom petom će, zarekao se, uskoro stati Rolandu na groce.

PETI DEO
GRIMIZNO POLJE KAN'-KA NO REJA

PRVO POGLAVLJE
BOL I VRATA (ZBOGOM NAJDRAŽA MOJA)

1

Poslednjih dana putovanja, nakon što ih je Bil, sad samo Bil, ne više Mucavi Bil, iskrcao kod Federala, na rubu Belih zemalja, Suzana Din je počela da pati od čestih napada plača. Predosetila bi dolazak nezaustavljivog emocionalnog pražnjenja. Odvojila bi se od ostalih, govoreči da mora u žbunje da bi obavila što se obaviti mora. Tamo bi sela na palo stablo ili na golu, hladnu zemlju. Pokrila bi lice rukama i pustila da suze teku. Ako je Roland i znao šta se događa - sigurno je primetio crvene oči, kad bi se vratila na drum - nije to komentarisao. Pretpostavila je da zna šta ona tamo radi. Njen boravak u Srednjem svetu i Kraju sveta bližilo se kraju

2

Bil ih je, narandžastim snežnim plugom, dovezao do usamljene limene kolibe sa izbledelim putokazom

FEDERALNA POSTAJA 19

IZVIDAČKA STANICA NADOMAK KULE

DALJE PUTOVANJE JE ZABRANJENO!

Pretpostavila je da se Federalna postaja 19 tehnički gledano nalazi u Belim zemljama Empatike. Tauer roud se postepeno spuštao. Vazduh je, u skladu s tim, bio sve topliji, a sneg tek tanki pokrivač. Okolo je bila šuma, ali je Suzana mislila da če pred njima uskoro pući otvorena ravnica, slična prerijama američkog Srednjeg zapada. Nailazili su na žbunje na kom su u toplijim mesecima verovatno rađale bobice, možda i kupine. Gole grane klatile su se na vetru, koji je neumorno duvao. Na obe strane nekad popločanog, a sad upropašćenog Tauer rouda, behu samo oskudne vlati trave, izdžigljale kroz tanki snežni pokrivač. Šaputale su na vetru.

Suzana je znala njihovu pesmu: Komala-hajd-hajd, putovanje se primiče kraju.

„Ne mogu dalje", rekao je Bil. Ugasio je snežni plug i prekinuo Litl Ričarda usred krika. „Izvinjavamo se, mlogo se izvinjavamo, kao što vole da kaže u Luku Graničnih zemalja."

Putovali su čitav dan i polovinu sledećeg. Bil ih je sve vreme zabavljao nepresušnom lavinom onog što je zvao „zlatnim singlovima". Neki od njih Suzani nisu zvučali staro. Pesme kao „Šugar šek" i „Hit vejv" behu veliki hitovi na radiju kad se vratila sa kratkog odmora u Misisipiju. Neke nikad nije čula. Muzika nije bila na pločama ili na trakama već na divnim srebrnim diskovima koje je Bil zvao „cedeji". Gurnuo bi ih u pukotinu na pretrpanoj instrument tabli. Muzika se orila iz najmanje osam različitih zvučnika.

Pretpostavljala je da bi joj svaka muzika prijala, ali je naročito regovala na pesme koje ranije nije čula.

Jedna je bila zarazna, vesela pop pesmica „Ši lavs ju". Druga, tužna i reflektivna, zvala se „Hej, Džud".

Roland je znao ovu drugu. Pevao je barabar s radijom, iako su se njegove reči razlikovale od onih iz brojnih zvučnika. Bil je odgovorio na njeno pitanje. Obe pesme pevala je ista grupa, Bitlsi.

„Baš neobično ime za rok bend", primetila je Suzana. Patrik ga je potapšao po ramenu sa tesnog zadnjeg sedišta, koje je delio sa Ojem. Okrenula se i suočila sa papirom na kom je trenutno radio. Ispod Rolandovog lica u profilu pisalo je: BEATLES, a ne Beetles.

„To je neobično ime za rok bend, ma kako ga pisali", rekla je Suzana. To joj je dalo ideju. „Patriče, imaš li dodir?" Promenila je pitanje kad se momak namrštio i raširio ruke, što je trebalo da znači ne razumem.

„Možeš li da čitaš moj um?"

Nasmešio se i slegnuo ramenima. Taj gest je značio ne znam. Patrik je ipak znao. Znao je veoma dobro.

3

Stigli su do Federala negde oko podneva. Tamo im je Bil poslužio poslednji obrok. Patrik je proždrao svoj i seo nedaleko od ostalih s Ojem sklupčanim pored sebe. Skicirao je ostatak družine okupljen oko stola, nekadašnje zajedničke sobe. Zidovi prostorije behu pokriveni TV ekranima. Suzana je procenila da ih ima više od tri stotine. Oprema je naj)ravljana tako da dugo traje, zato što je nekoliko ekrana još uvek radilo. Neki su prikazivali brda oko barake, ali se na najvećem broju njih video samo sneg. Na jednom su videli niz nervoznih linija. Osetila bi mučninu u stomaku od dugog gledanja. Ekrani sa snegom su, ako je verovati Bilu, nekada pokazivali slike iz satelita oko Zemlje. Svemirske kamere su odavno prestale da rade. Onaj s linijama je bio mnogo interesantniji. Bil im je rekao da je taj, do pre nekoliko meseci, prikazivao Mračnu Kulu. Slika se najedanput raspala u ove linije.

„Mislim da Crveni Kralj ne voli da se pojavljuje na televiziji", rekao im je Bil. „Naročito ako očekuje društvo. Hoćete li još jedan sendvič? Uveravam vas da ih ima dosta. Nećete? A supicu? Šta je s tobom, Patriče? Mnogo si mršav, znaš - previše si, preterano si mršav."

Patrik je okrenuo papir prema njima. Pokazao im je crtež Bila. Robot se klanjao pred Suzanom s poslužavnikom uredno poslaganih sendviča u jednoj i bokalom ledenog čaja u drugoj ruci. I ovaj, baš kao i ostali Patrikovi crteži, beše mnogo više od karikature, iako je bio nacrtan jezivom brzinom. Suzana je aplaudirala. Roland se osmehnuo i klimnuo. Patrik se nasmejao. Pri tom je stisnuo zube da ostalima ne bi bilo neprijatno, zato što nisu voleli da gledaju u tamnu prazninu iza njih. Vratio se papirima i započeo novi crtež.

„Pozadi je flotila vozila", rekao je Bili, „iako mnoga ne rade, ima nekoliko ispravnih. Daću vam kamion s pogonom na sva četiri točka. Ne mogu da garantujem da će raditi besprekorno, ali verujem da vas može odbaciti do Mračne Kule, nekih sto dvadeset točkova odavde."

Suzana oseti kako joj se veliki teret navaljuje na pleća. Sto dvadeset točkova je otprilike sto šezdeset kilometara, možda i malo manje. Bili su blizu, zastrašujuće blizu.

„Siguran sam da ne želite da stignete pred Kulu u sumrak", rekao je Bil. „Pogotovo kad razmislite o novom stanaru. Šta je jedna noć pokraj druma više za putnike vašeg kova? Ništa naročito, rekao bih! Čak i s noćenjem viška (ne računujući kvarove, iako bog sveti zna da su uvek mogući), ugledaćete obrise svog cilja na obzoru, do sredine podneva, sutrašnjeg dana."

Roland je dugo i pažljivo razmišljao. Suzana je za to vreme podsećala sebe da diše, zato što jedan deo nje to nije hteo.

Nisam spremna, govorio je taj deo. Postojao je još dublji sloj. Taj se do najmanjeg detalja sećao onog što je, u međuvremenu, postalo stalni (i evoluirajući) san. Taj deo nje poručivao je nešto sasvim drugo: Ne mislim da idem do nje. Ne ide mi se do kraja.

Roland konačno reče: „Zahvaljujem ti se, Bile. Siguran sam da smo ti svi zahvalni, ali mislim da ću odbiti tvoju ljubaznu ponudu. Neću moći da ti objasnim zašto, ako me budeš pitao za razlog odbijanja. Jedan deo mene misli da bi sutrašnji dan predstavljao preuranjeni kraj dugog pohoda. Isti deo mi poručuje da preostali deo puta moramo preći peške, baš kao i do sada." Duboko je udahnuo i lagano ispustio vazduh.

,Još nisam spreman za to mesto. Nisam sasvim spreman."

I ti, čudila se Suzana. I ti.

„Treba mi još vremena da pripremim srce i um. Možda i dušu." Posegao je u zadnji džep i izvadio fotokopiju poeme Roberta Brauninga, ostavljene za njih u Dandelovom ormariću za lekove. „Ovde nešto piše o spomenu na stare dane pre polaska u poslednji boj... ili poslednji okršaj. To je lepo sročeno.

Možda sad treba da posegnem za onim o čemu bard zbori, za gutljajem starijih, srećnijih uspomena. Ne znam. Mislim da ćemo ići peške, ako se Suzana tome ne usprotivi."

„Suzana nema ništa protiv", tiho je rekla. „Suzana misli da je to baš po doktorovom receptu. Suzana samo ne bi želela da bude potezana okolo kao parče istrulelog auspuha."

Roland je počastio zahvalnim (iako malčice odsutnim) osmehom. Učnilo joj se da je, u poslednjih par dana, odlutao negde daleko. Zatim se obratio Bilu. „Pitam se, imate li kolica koja bih mogao vući?

Moramo poneti nešto prtljaga... tu je i Patrik. Moraće da se vozi jedan deo puta."

Patrik je izgledao srdito. Ispružio je ruku ispred sebe, stisnuo pesnicu i zatega mišiće. Na bicepsu ruke za crtanje zaigralo je malo, guščje jajce, biceps. Brzo je spustio ruku, kao da se stidi.

Suzana ga je, uz osmeh, stisnula za koleno. „Ne gledaj nas tako, dušice. Nisi ti kriv što si proveo bogzna koliko vremena zatočen kao Ivica i Marica u veštičjoj kući."

„Siguran sam da imam tako nešto", rekao je Bil, „i to verziju s pogonom na baterije za Suzanu. Šta nemam, mogu napraviti. Potrajaće najduže jedan sat."

Roland je naglas računao. „ Ako odavde krenemo pet časova pre sumraka, možda ćemo preći dvanaest točkova do zalaska sunca. Suzana bi rekla četrnaest-petnaest kilometara. Takvom, lagodnom brzinom, za pet dana bi stigli nadomak Kule, kojoj stremim čitav život. Voleo bih da do nje dođem nešto pre sumraka, ako je to moguće, zato što je tako vazda viđam u snovima, Suzana?"

Glas unutar nje, duboki glas, prošapta: Četiri noći. Četiri noći za sanjanje. To će biti dovoljno. Možda više nego dovoljno. Ka ćl, naravski, morati da interveniše. To se neće desiti, ako su zbilja prevazišli njen uticaj.

Suzana je mislila da ka svuda seže, čak i do Mračne Kuie. Mračna Kula bi mogla biti njeno otelotvorenje.

„To je sjajno", rekla je, tihim glasom.

„Šta ćemo s Patrikom?" pitao je Roland. „Šta kažeš?"

Patrik siegnu ramenima i mahnu rukom u njihovom pravcu, ne dižući glavu s crteža. Poručio im je, radite šta god vam drago. Suzana pomisli da Patrik ne shvata prirodu Mračne Kule, niti se za nju mnogo zanima.

Zašto bi se interesovao? Oslobodio se monstruma, stomak mu je pun. To mu je dovoljno. Izgubio je jezik, ali može da crta i zadovolji dušu. Bila je sigurna da se Patriku činilo da je na velikom dobitku. A ipak...ipak...

Nije stvoren da ide tamo, ni on, ni Oj, ni ona. Šta će s nama biti?

Nije znala, ali se zbog toga nije brinula. Ka će reći svoje. Ka i njeni snovi.

4

Tri humića, bambur i robot Bil stajali su sat kasnije oko skraćenog vozila koje je jako podsećalo na nešto krupniju verziju Ho Fatovog luksuznog taksija. Imao je visoke, tanke točkove koji su se nestvarno dobro okretali. Biće laka i okretna i kad ih napunimo, pomisli Suzana. Biće laka kao pero, bar dok Roland bude odmoran. Put uzbrdo će mu nesumnjivo oduzeti dosta energije. Ho Fat II će biti sve lakši kako budu proređivali zalihe tokom putešestvija. Bilo kako bilo, nije očekivala veliki broj uzvišenja. Stigli su do ravnica i prerija. Za sobom su ostavili snegom i šumom pokrivene grebene. Bil je snabdeo električnim vozilom koje je više podsećalo na skuter nego na vozilo za golf. Dani u kojima je cimana okolo („kao parče istrulelog auspuha") behu odbrojani.

„Dajte mi još pola sata, da ga sredim kako valja", rekao je Bil, prelazeći dugoprstom troprstom šakom preko ivice Ho Fata II.

„Hvala vi lepo, ali to neće biti neophodno", rekao je Roland. „Pokrićemo prtljag s dve kože, to će biti dovoljno."

Nestrpljiv je. Želi da što pre krene. Pomislila je Suzana, kako i ne bi bio posle toliko godina? Ija sam nestrpljiva.

„Pa, nek bude kako vi kažete", rekao je Bil, očigledno neraspoložen zbog njihovog izbora. „Izgleda da mi teško pada rastanak s vama. Ko zna kad ću ponovo videti humiće?"

Niko nije pokušao da mu odgovori. Nisu znali.

„Ima moćnu trubu na krovu", rekao je Bil, pokazujući na Federal. „Ne znam kakvu nevolju je trebalo da oglašava, radijacijsko zagađenje možda ili neku vrstu napada, ali znam da se njen zvuk može čuti na razdaljini od najmanje sto točkova i još više kad vetar duva na pravu stranu. Ako vidim tipa za kog mislite da vas prati, ili ako ga uhvati neki od jošte ispravnih detektora pokreta, aktiviraču je. Možda ćete je čuti.

„Hvala ti", rekao je Roland.

„Da ste odlučili da se vozite, lako bi ga preduhitrili", primetio je Bil. „Stigli bi do Kule, a da vam se putevi ne ukrste."

„To je tačno", rekao je Roland, ničim ne pokazujući da je spreman da promeni mišljenje. Suzani je bilo drago zbog toga.

„Šta ćete učiniti s onim kog zovete njegovim Crvenim Ocem, ako zbilja dominira Kan'-Ka No Rejem?"

Roland odmahnu glavom, iako je najverovatnije raspravljao o tome sa Suzanom. Mislio je da je moguće zaobići Kulu izdaleka i prići joj iz pravca koji se ne vidi s balkona na kom je zatočen Grimizni Kralj. Tako će izokola doći do vrata ispod balkona. Naravno, neće znati da li je to moguće dok ne vide Kulu i zemljište oko nje.

„Pa, vode će biti ako Bog bude tako želeo", rekao je robot nekad poznat kao Mucavi Bil, „kako je govorio stari narod. Možda ćemo se videti na čistini na kraju puta, ako nigde drugde. Pod uslovom da je robotima dozvoljeno da idu tamo gore. Nadam se da jeste, ima mnogo onih koje bih voleo da vidim."

Zvučao je tako usamljeno da mu je Suzana prišla i podigla ruke, dajući mu na znanje da želi da je podigne. Nije razmišljala o apsurdnosti poriva da zagrli robota. Učinio je to, omogućivši joj da ostvari svoj naum i to prilično žestoko. Bil je popravio utisakkoji je napravio zli Andi u Kala Brin Stardžisu. Zaslužio je zagrljaj zbog toga, ako ni zbog čega drugog. Tek kad je sklopila ruke oko njega, palo joj je na pamet da je Bil može u hipu prebiti nadvoje čeličnim zagrljajem titanijumskih udova, samo kad bi to hteo. Ali nije. Bio je veoma nežan.

„Dugi dani i prijatne noći, Bili", rekla je. „Dabogda dobro prošao, svi ti to od srca želimo."

„Hvala vam, madam", rekao je i spustio dole. „Kažem vam h-h-hva, h-h-ha, h-h-hva..." Viip. Udario se po glavi uz glasni zveket. „Kažem da vam se ljubazno zahvaljujem." Zastao je. „Otklonio sam tehničke uzroke mucanja, vaistinu, ali kao što rekoh, nisam bez osećanja."

5

Patrik ih je sve iznenadio time što je hodao četiri sata pored Suzaninog električnog skutera, pre no što se umorio i popeo jia Ho Fat II. Osluškivali su, očekujući da čuju trubu, upozorenja da je Bil video Mordreda (ili da su ga otkrili instrumenti u Federalu), ali je nisu čuli... iako im je vetar duvao u ieda. Do zalaska sunca napustili su oblast snega. Teren je bivao sve ravniji, a senke sve duže.

Kad su se konačno zaustavili da prenoće, Roland je skupio dovoljno drveća za vatru. Patrik, koji je sve dotad dremao, probudio se i pojeo golemu porciju viršli i kuvanog pasulja. (Suzana je gledala kako pasulj nestaje u njegovim ustima bez jezika i rešila da razmesti kože podalje od njega, s posebnim osvrtom na pravac vetra). Oj i ona su lepo jeli, ali je Roland uzeo tek par zalogaja.

Patrik je posle večere uzeo papir i olovku, spreman za crtanje. Namrštio se, gledajući olovku. Zatim je pružio Suzani. Znaia je šta hoće. Izvadila je staklenu teglu iz male torbe sa ličnim stvarima, koju je nosila prebačenu preko ramena. Imali su samo jedan rezač. Držala ga je tu, zato što se bojala da će ga Patrik izgubiti. Roland je mogao naoštriti nožem, ali bi to uticalo na kvalitet linija. Prevrnula je teglu prosipajući gumice, spajalice i traženi rezač u skupljenu šaku. Dodala ga je Patriku koji je, u par oštrih poteza, naoštrio olovku. Vratio ga je i smesta prionuo na posao. Na trenutak se zagledala u ružičaste gumice, pitajući se zašto se Dandelo trudio da ih odseče. Da li je tako mučio dečaka? Ako jeste, nije upalilo.

Možda će mu zatrebati gumica, ali tek kasnije kad veličanstvena veza između mozga i prstiju pomalo izbledi (kad mali, ali nesumnjivo briljantni svet njegovog talenta napokon krene dalje). Greške su, zasad, na mladog umetnika delovale kao inspiracija.

Nije dugo crtao. Suzana je videla kako klima glavom nad crtežom pod narandžastim svetlom sunčevog zalaska. Uzela je papir iz umetnikovih umornih prstiju. Položila je mladića na vozilo (oslonjeno o veliki kamen da bi stajalo ravno), pokrila ga je kožama i poljubila u obraz.

Sanjivi Patrik pruži ruku i dodirnu ranu na njenom licu. Isprva se trgla, ali se zatim umirila, trpeći njegov nežni dodir. Rana se zatvorila. Ali je neprestano bolela. Čak je i smeh izazivao bol. Spustio je ruku i zaspao.

Zasijaše zvezde. Roland ih je pažljivo posmatrao.

„Šta vidiš?" pitala ga je.

„Šta ti vidiš?" odgovorio je pitanjem.

Posmatrala je sjajni zvezdani svod. „Pa", rekla je, „tamo je Stara zvezda i Stara majka, ali kao da su se pomakle na zapad. A ono tamo, o bože!" Položila je ruke na revolveraševe čekinjaste obraze (kao da mu nikad ne izraste brada, već nekoliko nežnih dlačica) okrenuvši ga sebi. „Nisu bile tamo, kad smo krenuli sa Zapadnog mora. Znam da nisu. One su iz našeg sveta i zovemo ih sazvežđe Velikog medveda!"

Klimnuo je. „Prema navodima iz knjiga starostavnih u očevoj biblioteci, isto sazvežđe je nekada davno krasilo nebo našeg sveta. Zvali smo ga Lidijin medved. Vratilo se." Okrenuo se ka njoj, s osmehom na licu. „To je novi znak života i obnove. Grimizni Kralj može da vidi kako davno nestale zvezde ponovo jezde nebeskim svodom, kad god digne glavu sa samotnog balkona!"

6

Suzana je zaspala, nedugo potom. Sanjala je.

7

Ponovo je u Central parku, pod svetlosivim nebom s kog padaju prve snežne pahulje. Dečji božićni hor ne peva „Tihu noć" ili „Koje je to dete" već pesmu pirinča: „Riža be'se zelena, Vidi što mi vidimo, riža beše zelena, hajd-hajd komala!" Skinula je kapu, strahujući da se na neki način promenila, ali je na njoj još pisalo SREĆAN BOŽIĆ!

(ovde nema blizanaca)

smirila se.

Osvrnula se oko sebe i opazila Edija i Džejka. Smešili su se, onako gologlavi. Uzela imje kape. Izmešala ihje i napravila svoju.

Edi nosi duksericu s natpisom PIJEM NOZALU!

Džejk nosi drugu, na kojoj piše VOZIM TAKURO SPIRIT!

Ništa od ovog nije novo. Ali ono što stoji iza njih na stazi za kočije koja vodi ka Petoj aveniji, sigurno jeste. Reklo bi se da su to vrata visoka oko dva metra, od čvrstog gvozdenog drveta. Ima kvaku od čistogzlata. Ukrašenaje motivom koji revolverašica konačno prepoznaje: dve ukrštene olovke. Nesumnjivo eberhard-faber #2, s odrezanim gumicama.

Edi joj pruža čašicu tople čokolade. To je savršena vrsta mit schlag na vrhu, i s kremom prošaranim narendanim ljuspicama badema. „Evo", kaže, „doneo sam ti toplu čokoladu."

Ona ne obraća pažnju na pruženu čašicu. Očarana je vratima. „Liče na ona na koja smo nailazili duž plaže, zar ne?" pitala je. „Imaš pravo", reče Edi. „Nemaš", istovremeno progovori Džejk.

„Shvatićeš", obraćaju joj se istovremeno i radosno izmenjuju osmehe. Ona prolazi pored njih. Na vratima pored mora, pomoću kojih su stigli na ovaj svet, pisalo je SUŽANJ, GOSPA OD SENKI i GURAČ. Na ovima je pisalo

ispod njega: 

UMETNIK

Okrenula se ka njima, ali ih nije bilo.

Nije bilo ni Central parka.

Posmatrala je ruševine Luda i pustoline.

Čula je šapat nošen hladnim igorkim povetarcem: „Vreme je na izmaku... požuri..."

8

Probudila se obuzeta izvesnom panikom. Mislila je moram ga ostaviti... bolje da to učinim dok još mogu, dok ne ugledam njegovu Mračnu Kulu na horizontu. Aligde da idem? I kako da ga ostavim da se suprotstavlja Mordredu i Grimiznom Kralju samo uz Patrikovu pomoč?

Ova ideja je natera da razmisli o gorkoj izvesnosti. Ako dođe do obračuna, revolveraš će imati mnogo veće koristi od Oja nego od Patrika. Bambur je u više navrata pokazao odvažnost. Zaslužio je titulu malog revolveraša, kad bi imao odgovarajući revolver i ruku kojom bi mogao da ga drži. Što se Patrika tiče... Patrik je... pa, olovkoveraš. Brži je od plavog plamena, ali nema mnogo ubijanja sa eberhard-faberom ukoliko olovke nisu veoma oštre.

Sela je. Roland to nije opazio. Stajao je naslonjen na drugi kraj malog skutera i stražario. Nije htela da je vidi. To bi vodilo pitanjima. Legla je, skupila kože oko sebe i pomislila na njihov prvi lov. Setila se kako je izbezumljeni jelen trčao pravo na nju i kako ga je obezglavila orizom. Sećala se zvižduka u ledenom vazduhu, koji nastaje kad vetar dune kroz mali dodatak na dnu poslužavnika, koji jako liči na Patrikov rezač. Pomislila je da njen um traga za nekom vezom, ali je bila suviše umorna za tu vrstu mozganja.

Možda se previše upinje. Ako je tako, šta može da uradi, u vezi sa tim?

Jedno je zapamtila, boraviću u Kala Brin Stardžisu. Simboli napisani na vratima znače NEPRONAĐENA.

Vreme je na izmaku. Požuri.

Sledeći dan počeo je plačem.

9

Bilo je dosta grmlja iza kog se mogla skloniti da uradi ono što mora uraditi (i da pusti suze, kad ih više nije mogla zadržavati), ali se zemljište neopozivo spuštalo i izravnjavalo.

Oko podneva drugog dana na putu, Suzana daleko ispred njih vide ono što je u prvi mah protumačila kao senku oblaka koja putuje zemljom, iako je nebo bilo plavo, od horizonta do horizonta. Zatim je velika crna mrlja počela da leluja na za oblake nekarakterističan način. Udahnula je, zadržala vazduh i zaustavila mali električni skuter.

„Rolande!" rekla je. „To je krdo bufala ili možda bizona! Sigurna sam u to, kao što sam sigurna u smrt i poreze!"

„Jesje, zbilja tako veliš?" pitao je revolveraš, sa neznatnim interesovanjem. „Nekada davno zvali smo ih banocima. To je lcrdo pristojne veličine."

Patrik je stajao na zadnjem delu Ho Fata II i crtao kao mahnit. Iskosio je ruku i senčio crtež vrhom olovke.

Učinilo joj se da može da oseti prašinu koja se diže oko krda dok ga on senči olovkom. Učinilo joj se da se poslužio umetničkom slobodom i približio krdo nekih osam ili petnaest kilometara, sem ako njegov vid nije mnogo oštriji od njenog. To je veoma verovatno. Oči su joj se ubrzo privikle, pa je mogla bolje da ih vidi, naročito njihove krupne, čupave glave, čak i crne oči.

„Krdo takve veličine nije viđeno u Americi u zadnjih stotinu godina", rekla je.

„Jesje?" Revolveraš je pokazivao samo učtivo interesovanje. „Moram da kažem, da ih ima stvarno mnogo. Skinućemo par ako se mali tet odvoji od glavnine i dođe na domet revolvera. Uželeo sam se svežeg mesa, koje nije jelensko. Šta je s tobom?"

Odgovorila je osmehom. Roland joj je uzvratio istom merom. Sinulo joj je da ga uskoro više neće videti.

Da neće videti čoveka za kog je verovala da je utvara ili demon pre nego što ga je upoznala an-tet i dan-dinh. Edi je mrtav, Džejk je mrtav. Uskoro će se rastati od Rolanda od Gileada. Da li će i on umreti, kao i ostali? Ili ona?

Podigla je glavu ka jarkom suncu. Htela je da pogrešno protumači njene suze, ako ih uopšte opazi.

Napredovali su u pravcu jugoistoka po golemom, praznom prostranstvu i sve jačem dum-dum-dum ritmu Kule na osi svih svetova i vremena kao takvog.

Dum-dum-dum.

Komala-hajd-hajd, putovanje se primiče kraju.

Te noći je držala prvu stražu. Probudila je Rolanda tačno u ponoć.

„Mislim da je negde u blizini", rekla je, pokazujući ka severozapadu. Nije bilo potrebe za određenijim izražavanjem, to nije mogao biti niko drugi do Mordred. Svi ostali su nestali. „Dobro pazi."

„Hoću", rekao je. „ Ako čuješ pucanj, budi se i to brzo."

„Računaj na to", rekla je i legla na suvu zimsku travu iza Ho Fata II. U prvi mah nije bila sigurna da li će zaspati. Uznemirila se zbog prisustva neprijateljskog bića u blizini. Ipak je zaspala.

Sanjala je.

10

Druge noći usni sličan i različit san od onog iz prve noći. Glavni sastojci behu isti: Central park, sivo nebo, redak sneg, pesma dečjeg hora (ovajput su kantali „Hajde podi sa mnom", stari hit Del-Vikinga), Džejk (JA VOZIM TAKURO SPIRIT!) i Edi (ovaj put nosio je duksericu s natpisom KLIK! OVO JE ŠINARO KAMERA!). Edi je držao toplu čokoladu, ali je nije nudio. Zabrinutost se ogledala na njihovim licima i u njihovom stavu. Ovaj san se po tome razlikovao: od nje se očekivalo da nešto vidi ili uradi, možda i jedno i drugo. Ma o čemu da je reč, već je kasnila.

Javilo se užasno pitanje: da li namerno kasni? Da li postoji nešto s čim odbija da se suoči? Da li je moguće da Mračna Kula sjebava komunikaciju? To je glupa ideja. Vidi samo utvare, plod njene izmučene mašte. Oni su mrtvi! Edi je nastradao od metka, a Džejk od povreda u saobraćajnoj nesreći. Jedan je pao u ovom, a drugi u Ključnom svetu, u kom vlada princip taknuto maknuto (tako mora biti, zato što vreme ide samo u jednom pravcu), a Stiven King važi za uvaženog književnika.

Ipak, ne može da porekne taj izraz na njihovim licima, paniku koja kao da joj poručuje Imaš ga, Suzi - imaš ono što želimo da ti pokažemo, imaš ono što treba da znaš. Da li ćeš propustiti priliku? Ovo je četvrta četvrtina. Ovo je četvrta četvrtina i sat kuca. Nastaviće da kuca, mora nastaviti da kuca zato što si potrošila sve tajmaute. Moraš da požuriš... požuriš...

11

Trgla se iz sna uz bučni uzdah. Zora tek što nije svanula. Prešla je rukom preko čela, vlažnog od znoja. 

Šta želiš da znam, Edi? Šta bi želeo da znam?

Nije dobila odgovor na pitanje. Kako bi ga dobila? Gosn Din je mrtav, pomislila je, i legla. Ležala je još jedan sat, nemoćna da zaspi.

12

Ho Fat I je, baš kao i Ho Fat II, imao ručke. Ove behu prilagodljivije od onih na Ho Fatu I. Kad je Patrik bio raspoložen da hoda, razmakli bi ih, tako da je Patrik vukao jednu a Roland drugu. Kad bi se Patrik zaželeo vožnje, Roland bi skupio ručke, da bi vukao sam.

U podne se zaustaviše radi obroka. Patrik se posle obeda uvukao u zadnji deo Ho Fata II da malo odrema. Roland sačeka da dečak (i dalje su tako mislili o njemu, bez obzira na stvarni broj godina) zahrče, da bi joj se obratio.

„Šta te jede, Suzana? Moram da te pitam. Moram da te pitam dan-dinh, iako teta više nema i ja više nisam tvoj dinh." Nasmejao se. Taj osmeh joj slomi srce. Više nije mogla da suspreže suze, niti istinu.

„Ako budem uz tebe kad ugledaš Kulu, Rolande, stvari će poći naopako."

„Kako, naopako?" pitao je.

Odmahnula je giavom i još jače zaplakala. „Postoje vrata. Govorim o Nepronadenim vratima. Ali, ne znam kako da ih nađem! Edi i Džejk su me pohodili u snovima. Rekli su mi da znam gde su. Poruku su preneli očima, ali ja ne znam gde su! Kunem se da ne znam"

Zagrlio je i celivao u udubine na slepoočnicama. Rana na uglu usana je probadala i pekla. Nije krvarila, ali je ponovo bubrila.

„Nek bude šta bude", reče revolveraš, kao što je njemu rekla njegova majka. „Nek bude šta bude. Ćuti i pusti da ka obavi svoj posao."

„Rekao si da smo je prevazišli."

Ljuljao je u naručju, ljuljao je. Lepo se osećala. Smirila se. „Pogrešio sam", rekao je. „Kao što znaš."

13

Treće noći na nju je došao red da stražari u prvoj smeni. Gledala je u pravcu iz kog su došli, ka severozapadu, duž Tauer rouda, kad joj se nečija ruka spusti na rame. Strah iznebuha sevnu u njenom umu kao čupavac iz kutija. Okrenula se u mestu (iza meneje, o blagi bože, Mordred meje zaobišao, premetnuo se u pauka!) posegnuvši za revolverom zadenutim za pojas.

Patrik se odmače od nje. Na lici mu se ogledao strah. Podigao je ruke. Da je kriknuo, sigurno bi probudio Rolanda. Događaji bi, u tom slučaju, možda krenuli drugim tokom. Umesto toga ispustio je slabašni vapaj.

Zatakla je oružje za pojas i ispružila prazne dlanove. Zatim ga je privukla sebi i zagrlila. Isprva se držao kruto. Još uvek se plašio, ali se lagano opustio.

„Šta je, dragi moj?" pitala ga je tihim glasom. Upotrebila je Rolandov izraz, ne shvatajući šta čini: „Šta te jede?"

Izmigoljio se iz njenog zagrljaja i pokazao pravo na sever. Nije shvatala o čemu se radi, dok nije videla razigrana, nemirna narandžasta svetla. Procenila je da su udaljena nekih osam kilometara. Pitala se kako ih ranije nije videla.

Tihim glasom, da ne probudi Rolanda, reče: „To su obična lutajuća svetla, srce. Ne mogu ti nauditi.

Roland ih zove utvarnim svetlima. Liče na Vatru svetog Elma."

On nije znao šta je Vatra svetog Elma. Pročitala je to u njegovom nesigurnom pogledu. Ponovo mu je objasnila da mu svetk ne mogu nauditi i da im neće prići bliže. Počela su da se udaljavaju. Većina je, uskoro, nestala iz vida. Možda ih je oterala mislima. Nekada bi se namrštila na takvu ideju, ali su ta vremena davno prošla.

Patrik se postepeno smirio.

„Zašto se ne vratiš na spavanje, dušo? Odmor ti je neophodan." I njoj je bio neophodan, iako je strepela od njega. Uskoro će probuditi Rolanda i zaspati. Sanjaće. U snu će je posmatrati duhovi Džejka i Edija.

Tražiće da spozna nešto što nije mogla.

Patrik je odmahnuo glavom.

„Ne spava ti se?"

Ponovo je odmahnuo glavom.

„Pa, zašto ne bi malo crtao?" Crtanje ga je uvek opuštalo.

Patrik se osmehnuo i bez oklevanja pohitao do Ho Fata da bi uzeo pribor. Šunjao se dugim, grotesknim koracima, da ne bi probudio Rolanda. Nasmešila se. Patrik je mogao uvek da crta. Pretpostavljala je da je ostao živ u Dandelovom podrumu ispod kolibe, samo zato što mu je truli zlikovac davao papir i olovku.

Bio je zavisnik, baš kao i Edi na vrhuncu problema s drogom, samo što je Patrikov porok uska grafitna linija.

Seo je i počeo da crta. Suzana je nastavila da stražari, ali je uskoro osetila neobično golicanje po telu, kao da je neko posmatra. Prvo je pomislila na Mordreda. Zatim se nasmešila (to je zabolelo, izraslina se neprestano nadimala) Nije Mordred, već Patrik. Patrik je posmatrao.

Patrik je crtao.

Sedela je mirno celih dvadeset minuta. Konačno je popustila pred radoznalošću. Patrik je za dvadeset minuta mogao da nacrta Mona Lizu s bazilikom Svetog Petra u pozadini, utiska radi. Golicanje je bilo tako neobično, na granici između mentalnog i fizičkog iskustva.

Krenula je ka njemu. Patrik je isprva privio crtež na grudi sa, za njega, nekarakterističnim stidom. Hteo je da joj ga pokaže, to se ogledalo u njegovim očima. Bio je to pogled ljubavnika, ali je Suzana znala da se zaljubio u njen portret.

„Hajde, dušice", rekla je i uhvatila papir. Nije htela da mu ga istrgne iz ruku. Ne bi to učinila, ni ako bi on to želeo. Imala je posla s umetnikom. Nek sam odluči da li će joj pokazati svoj rad. „Molim te?"

Još malo je držao papir pritisnut uz grudi. Stidljivo ga je pružio izbegavajući da pogleda u nju. Uzela ga je i znatiželjno pogledala. Ostala je bez daha. Otvorene oči i istaknute jagodice, njen otac ih je zvao „etiopskim biserjem". Pune usne, koje je Edi tako voleo da ljubi. Gledala je samu sebe, živopisni crtež... ali i više od toga. Ne bi poverovala da ljubav može savršeno jasno isijavati sa olovkom povučenih linija.

Evo te ljubavi, vaistinu, zbilja vaistinu. Ljubav dečaka prema ženi koja ga je izbavila, koja ga je izvukla iz crne rupe u kojoj bi ispustio dušu. Ljubav prema njoj kao majci, ljubav prema njoj kao ženi.

„Patriče, divan je!" rekla je.

Zabrinuto i sumnjičavo je gledao u nju. Stvarno tako misliš? Čitalo se iz njegovih očiju. Shvatila je da samo on, jadni Patrik, koji čitavog života živi s talentom, naviknut na njega, može sumnjati u svoje umetničke sposobnosti. Crtanje ga je činilo srećnim. To je oduvek znao. Moraće da se navikava na ideju da njegove slike mogu usrećiti drnge. Pitala se koliko dugo ga je Dandelo držao u zatočeništvu i kako se stari zlikovac dokopao svoje žrtve. Od presudne je važnosti da nesrećnik što pre nauči da ceni svoj talenat.

„Stvarno", rekla je. „Jeste, divan je. Ti si veliki umetnik, Patriče. Pogled na tvoj crtež razgaljuje mi srce."

Ovaj put je zaboravio da stisne zube. Njegov osmeh, makar i bez jezika, beše tako divan, da je htela da ga pojede. Sopstveni strahovi i brige učiniše joj se malim i beznačajnim.

„Smem li ga zadržati?"

Patrik je žustro klimnuo. Pravio se da cepa papir s bloka jednom rukom i pokazao na nju. Da! Istrgni ga iz bloka! Uzmi ga! Zadrži ga!

Počela je da ga cepa i zastala. Njegova ljubav (i olovka) učinili su je lepom. Samo je crna izraslina pored usta ružila tu krasotu. Okrenula je crtež ka njemu i kucnula po izraslini. Zatim je dodirnula ranu na licu.

Trgla se. Bolela je, čak i na najblaži dodir. „Ovo je jedina prokleta stvar", rekla je.

Slegnuo je ramenima i raširio ruke, tako da je morala da se nasmeje, ali tiho da ne probudi Rolanda.

Ipak, morala je da se nasmeje. Setila se dijaloga iz starog filma: Slikam ono što vidim.

Ovo nije bila slika. Pade joj je na pamet da se Patrik može rešiti trule, ružne, bolne izrasline. Bar ove na papiru.

Postaće moja bliznakinja, tronuto je pomislila. Biće moja bolja polovina, lepša sestra bliz...

Sinulo joj je pred očima...

Sve? Da li je napokon sve razumela?

Tako je, pomisliće znatno kasnije. Spoznaja nije stigla na razuman način, koji bi se dao opisati aritmetičkim simbolima - ako a + b = c, tada c - b = a i c - a = b - ali da, razumela je sve. Intuicija je dovela do sveobuhvatne spoznaje. Nije ni čudo što su Edi i Džejk iz sna bili tako nestrpljivi. Istina je očigledna.

Patrik je nacrtao.

Ne prvi put.

Roland je dovukao na ovaj svet... magijom."

Edi je privukao* (*eng. drawn) sebi ljubavlju.

Baš kao i Džejk.

Dobri bože, da li je proboravila ovde tako dugo i toliko toga prebacila preko glave, a da nije shvatila suštinu ka-teta, njegovu srž? Ka-tet je porodica.

Ka-tet je ljubav.

Crtati znači poviačiti linije olovkom ili ugljem.

Crtati znači fascinirati, privlačiti i isterivati na čistac. Znači otkrivati nečiju nutrinu.

Deta se zadovoljavala po ormarima (Nastavak iste igre reči drawers, misli se na ostave i zabite kutke, budžake.).

Patrik, taj nemi dečak-genije, zatočen u divljini. Zatočen u budžaku. A, sada? Sada?

Sad je red da uradi nešto naročito, pomislila je Suzana/Odeta/Deta i posegla za staklenom teglom. Znala je šta će učiniti i zašto će to učiniti.

Patrik je delovao jako razočarano, kad mu je vratila blok, zajedno s portretom.

„Nar, nar", rekla je (glasom mnogih). „Moram da te zamolim da nešto uradiš pre no što ga prigrlim i prihvatim kao najdraži portret, da me zanavek podseća kakva sam bila u ovom gde i kada."

Pružila mu je jednu od ružičastih gumica. Znala je zašto ih je Dandelo odsekao. Imao je svojih razloga.

Patrik prihvati dar. Okretao ga je između prstiju, mršteći se, kao da prvi put vidi nešto slično. Suzana je bila sigurna da je video i ranije, ali pre koliko godina? Koliko se približio cilju, oslobađanju od mučitelja, jednom za svagda? Zašto ga Dandelo posle toga nije ubio?

Zato što je mislio da je siguran, kad skloni gumice, pomislila je.

Patrik je zbunjeno posmatrao. Počeo je da se nervira.

Suzana je sela pokraj njega i pokazala na izraslinu na crtežu. Zatim je nežno uhvatila Patrika za zglob i primakla ruku s gumicom papiru. Ispočetka je pružao otpor, zatim je ruku s ružičastom gumom prepustio njenom vođstvu.

Mislila je na senku na zemlji koja nije bila senka već krdo golemih, dlakavih zveri, koje je Roland zvao banocima. Setila se kako je namirisala prašinu kad je Patrik počeo da crta prašinu. Pomislila je da kad je umetnik nacrtao krdo bliže njima (svi mu se zahvaljujemo na iskazanoj umetničkoj slobodi) ono je i u zbilji izgledalo bliže. Tada je to objasnila prilagođavanju organa vida. Sad se čudila sopstvenoj gluposti.

Oči se ne prilagođavaju daljini, kao što se prilagođavaju tami.

Ne, Patrik ih je pomerio bliže. Pomerio ih je bliže, tako što ih je nacrtao da budu bliži.

Povukla je ruku, kad je gumica stigla nadomak papira. Patrik mora sam obaviti posao, od početka do kraja. Bila je sigurna u to. Pomerala je prste napred-nazad, pokazujući šta želi. Nije shvatio. Ponovila je čitavu predstavu i pokazala na izraštaj pokraj pune, donje usne.

„Učini da nestane, Patriče", rekla je, iznenađena postojanošću svog glasa. „Ružna je, učini da nestane."

Ponovila je pokrete napred-nazad. „Izbriši je."

Ovaj put je shvatio. Videla je blesak u njegovim očima. Pokazao joj je narandžastu gumicu, savršeno narandžastu, bez trunčice grafita. Pogledao je na nju, podignutih obrva, kao da je pita da li je sigurna.

Klimnula je.

Patrik je spustio gumicu na izraslinu. Počeo je da trlja papir, isprva veoma stidljivo. Udvostručio je napore posle prvih, vidljivih rezultata.

14

Osetila je čudnovato golicanje od malopre. Kad je crtao osećala ga je po čitavom telu, a sad samo na jednom mestu, na desnom obrazu. Golicanje je preraslo u dubok i monstruozni svrab, kad je Patrik ovladao tehnikom brisanja. Morala je da zarije obe šake duboko u zemlju, da ih ne bi podigla i zarila u ranu, ne mareći da li će je iskidati i raskrvariti, ne mareći za potočiće krvi na majici od jelenske kože.

Biće gotovo za nekoliko sekundi. Mora biti, mora biti, o bože pomozi OKONAČAJ OVU MUKU...

Činilo se da je Patrik zaboravio na nju. Posmatrao je crtež. Kosa mu je visila oko lica, pokrivajući najveći deo. Zamislio se nad mogućnostima fantastične, nove igračke. Pažljivo je brisao... zati*n malo jače (svrab se povećao)... pa malo slabije. Suzana je htela da vrisne. Svrab je postao sveprisutan. Pekao je u mozgu, zujao oko vlažne površine očiju kao simetrični oblak mušica i drhtao na vrhovima krutih, osetljivih bradavica.

Moram da vrisnem, ne mogu da trpirn, moram da vrisnem...

Udahnula je vazduh namerna da to učini, kad se svrab iznenada povukao. Bol je nestao. Posegla je ka ustima i zastala.

Ne usudujem se.

Bolje tije da se usudiš. Prezrivo prokomentarisa Deta. Posle svega kroz šta siprošla, kroz šta smo prošle, valjda imaš dovoljno petlje da dotakneš prokleto lice, ti kukavička kujo.

Spustila je prste na kožu, na glatku kožu. Nestalo je izrasline koja je mučila još od Zemlje Gromova.

Shvatila je da neće videti ožiljak kad se bude ogledala u ogledalu ili mirnoj vodi.

15

Patrik je još malo radio. Prvo s gumicom, a zatim s olovkom i opet s olovkom, ali Suzana nije osetila svrab, pa ni najslabije golicanje. Kao da je, nakon što je prešlo kritičku tačku, osećanje jednostavno iščezlo. Htela je da zna koliko je Patrik imao godina kad je Dandelo odsekao sve gumice s olovki. Četiri? Šest? Koliko god da je imao, bio je mlad. Izraz iznenadenja pri prvom susretu s njom, beše nesumnjivo iskren. Kad je počeo da je upotrebljava, radio je kao profesionalac.

Mozda je to kao vožnja biciklom, pomislila je. Jednom naučeno, nikadse ne zaboravlja.

Čekala je veoma strpljivo. Posle pet predugih minuta, strpljenje je nagradeno. Patrik je uz osmeh okrenuo papir i pokazao sliku. Izbrisao je izraslinu i blago osenčio prostor, tako da se ne razlikuje od ostatka kože. Pažljivo je očistio sve tragove gumice.

„Jako lepo", rekla je, ali je to bio usran kompliment za jednog genija, zar ne?

Nagnula se napred, zagrlila ga i poljubila u usta. „Patriče, divan je."

Uplašila se kad je videla kako mu krv navire u lice. Strepela je da ga ne pokosi srčani napad, uprkos mladosti. Smešio se kad joj je pružio blok jednom rukom, dok je drugom izvodio pokrete cepanja. Želeo je da ga uzme. Želeo je da ga ima.

Suzana ga je pažljivo otcepila, pitajući se u dubokom, tamnom uglu uma šta bi se dogodilo ako bi ga iscepala, ako bi iscepala sebe, po sredini. Primetila je da na njegovom licu nema zapanjenosti, niti straha. Bilo je nužno da primeti izraslinu pored usta, zato što je ružna rana dominirala njenim licem, otkad su se upoznali. Nacrtao je fotografskom preciznošću. Sad je nestala. Istraživački raspoloženi prsti potvrdili su to saznanje, ali Patrik nije pokazivao nikakva osečanja, u odnosu na tu činjenicu. Zaključak je jasan. Kad je zbrisao s crteža, izbrisao je iz uma i sećanja.

„Patriče?"

Pogledao je, uz osmeh. Radovao se njenoj radosti. Suzana se jako radovala. Činjenica da je bila uplašena na smrt nije smanjila to zadovoljstvo.

„Hoćeš li da nacrtaš još nešto za mene?"

Klimnuo je. Napisao je nešto na papiru pa ga je okrenuo da i ona vidi:

?

Pogledala je na znak pitanja, a zatim i na njega. Videla je kako čvrsto steže gumicu, čudesnu novu igračku.

Relda je. „Hoću da mi nacrtaš nešto što nije ovde."

Zbunjeno je naherio glavu. Morala je da se nasmeje, uprkos ustreptalom srcu. Ponekad je tako izgledao, kad nije bio sto posto siguran šta mu govorite.

„Ne brini, objasniću ti."

To je i uradila i to veoma pažljivo. Patrik je slušao. Roland je u neko doba čuo njen glas i ustao. Prišao je i pogledao u crvenom odsjaju logorske vatre. Hteo je da skrene pogled, ali se predomislio i zagledao u nju razrogačenih očiju. Do tog trenutka nije bila sigurna da li će Roland videti ono što nije tu. Mislila je da je Patrikova magija tako snažna da može izbrisati sećanje i iz revolveraševog uma.

„Suzana, tvoje lice! Šta se desilo sa tvo..."

,Čuti, Rolande, ako me voliš."

Revolveraš ućuta. Suzana se okrete Patriku. Govorila je tiho, ali užurbano. Patrik je slušao. Videla je kako svedost poimanja obasjava dečakovo lice.

Roland je naložio vatru, tako da je mali kamp zasvetleo pod zvezdama.

Patrik je napisao pitanje, smestio ga je cicijaški, levo od znaka pitanja koji je prethodno nacrtao:

Koliko visoka?

Suzana je uhvatila Rolanda za lakat. Dovela ga je ispred Patrika. Revolveraš je imao oko sto devedeset.

Zamolila ga je da je podigne, zatim je pružila ruku na desetak centimetara iznad njegove glave. Patrik je klimnuo, uz osmeh.

„Pokazaću ti šta mora biti na njima", rekla je. Uzela je granu sa male gomile drva za potpalu. Prelomila je iznad kolena i napravila šiljak. Sećala se simbola, ali je znala da će biti najbolje da preterano ne razmišlja. Morala je biti precizna da se vrata koja će za nju nacrtati ne bi otvorila na mestu na koje nije želela da ode ili da ne ostanu zatvorena. Zato je počela da crta po mešavini prašine i pepela pored logorske vatre, brzim pokretima, baš kao što bi i Patrik činio, bez zastajkivanja da baci pogled na nacrtane simbole. Ako bi pogledala jedan, sigurno bi pogledala i ostale. Opazila bi nešto što izgleda pogrešno. Nesigurnost bi se nastanila u njoj kao bolest. Deta, ta odlučna, lajava Deta dosad je spasila u više navrata. Možda bi i ovog puta preuzela inicijativu i završila posao, ali nije mogla biti sigurna. U najdubljem kutku srca nije u potpunosti verovala Deti. Mogla je sve predati plamenovima u poslednjem trenutku vođena njoj neshvatljivim mračnim zadovoljstvom. Nije verovala ni Rolandu. Revolveraš bi mogao pokušati da je zadrži pored sebe iz njoj nepojmljivih razloga.

Crtala je brzo po prašini i pepelu, ne osvrćući se za sobom. Evo simbola ispisanih oštrim vrhom štapa, improvizovane pisaljke:

„Nepronađena", čitao je Roland. „Suzana, šta... kako..." 

„Ućuti", odgovorila je.

Patrik se nagnuo preko bloka. Počeo je da crta.

16

Osvrtala se oko sebe, u potrazi za vratima, ali je logorska vatra uprkos Rolandovom trudu stvarala uski svetlosni krug,. Osvetljavala je samo maleni deo beskrajne prerije.

Ćutala je. Okrenula se Rolandu i pročitala neizrečeno pitanje u njegovim očima. Dok je Patrik radio, pokazala mu je portret koji je mladić nacrtao i mesto na kom je nekad bila izraslina. Revolveraš je prineo papir licu i iz blizine video tragove gumice. Patrik je izuzetno vešto prikrio intervenciju. Roland ih je opazio tek iz najveće blizine. Imao je osećaj da prati stari trag, posle nekoliko kišnih dana.

„Nije ni čudo što je stari odsekao gumice", rekao je, vraćajući joj crtež.

„To je i meni palo na pamet."

Počela je da mu objašnjava intuitivni skok. Ako je Patrik sposoban (bar u ovom svetu) da uništava brisanjem, možda je sposoban da stvara crtanjem. Kad mu je spomenula krdo banoka, koji su se misteriozno približili, Roland protrlja čelo kao da pati od grozne glavobolje.

„Morao sam to primetiti! Morao sam uočiti te mogućnosti, Suzana. Starim."

Nije obraćaia pažnju na ovaj komentar. Čula ga je i ranije. Prepričala mu je san s Edijem i Džejkom. Nije preskočila ni imena proizvoda na duksericama, hor dečaka, ponudu tople čokolade i narastajuću paniku u njihovim očima dok su noći prolazile, a ona nije shvatala poruku sna.

„Zašto mi ranije nisi ispričala o tom snu?" pitao je Roland. „Zašto nisi tražila da ti pomognem u njegovom tumačenju?"

Netremice ga je posmatrala, ubeđena da je ispravno postupila kad nije potražila njegovu pomoć.

Morala je da mu iznese svoje razloge, iako će ga oni pogoditi. „Već si izgubio dvoje. Koliko bi se trudio da ostaneš i bez mene?"

Pocrveneo je. Jasno je videla to u svetlosti vatre. „Govoriš loše o meni, Suzana, a misliš još gore."

„Možda", rekla je. „U tom slučaju, izvini. Ni sama ne znam šta hoću. Znaš, jedan deo mene želi da vidi Kulu. Jedan deo mene to strasno želi. Ako Patrik bude u stanju da nacrta Nepronađena vrata i ako ih budem otvorila, znam da ne vode u stvarni svet. To je suština natpisa na duksericama. Sigurna sam u to."

„Ne smeš da razmišljaš na taj način", rekao je Roland. „Mislim da je stvarnost retko crnobela, jeste-nije, ili biti ili ne biti."

Patrik je veselo zapištao, pa su se okrenuli na njegovu stranu. Podigao je papir okrenut ka njima, tako da vide šta je nacrtao. Načinio je savršen crtež Nepronadenih vrata, pomislila je. Nije bilo natpisa UMETNIK.

Kvaka je bila od običnog, sjajnog metala. Nije bilo ni ukrštenih olovaka, ali to neće biti problem. Nije gubila vreme na opisivanje tih detalja, namenjenih isključivo njoj.

Probali su sve sem crtanje mape, pomislila je. Pitala se zašto sve mora biti tako prokleto teško, tako prokleto

(zagonetno)

misteriozno. Znala je da na to pitanje nikada neće dobiti zadovoljavajuć odgovor... radi se o uobičajenom stanju ljudskog duha, zar ne? Do važnih odgovora ne dolazi se bez po muke.

Patrik je nanovo zapištao. Ovaj put je pisak zvučao kao pitanje. Najedanput je shvatila da jadni dečak umire od nestrpljenja, a kako i ne bi? Upravo je završio prvo delo po narudžbi. Hteo je da zna šta njegova patrona misli o isporučenom crtežu.

„Sjajan je, Patriče. Silan je."

„Tako je", složio se Roland, prihvatajući crtež. Vrafa su izgledala potpuno isto kao ona na koja je nailazio teturajući se po plaži Zapadnog mora, u delirijumu zbog otrovnog ujeda jastogovišta. Kao da je nemi jadničak uspeo da zaviri u njegovu glavu i vidi stvarnu sliku vrata, fotografiju.

Suzana se očajnički osvrtala oko sebe. Počela je da puzi na rukama ka obodu svetlosnog kruga. Roland je morao da vikne za njom. Podsetio je da ne znaju gde je Mordred i da je tama Mordredov prijatelj.

Uzmakla je od ivice svetlosnog kruga, uprkos nestrpljenju. Jasno se sećala onog što se desilo Mordredovoj telesnoj majci i brzine kojom su se ti događaji odvijali. Povlačenje je, uprkos tome, iziskivalo ogromni, gotovo fizički napor. Roland joj je rekao da krajem sledećeg dana očekuje da vidi Mračnu Kulu. Ako tog dana bude s njim. Ako je vidi kad i on, njena privlačna moć može biti nesavladiva.

Ako bi sad birala između vrata i Kule, znala je da još uvek može izabrati vrata. Ali, kad se približe cilju i kad se moć Kule poveća, pulsiranje produbi, a glasovi postanu još slađi, izbor će postati teži.

„Ne vidim ih", zavapila je očajničkim glasom. „Možda sam pogrešila. Možda i nema prokletih vrata. O, Rolande..."

„Ne mislim da si pogrešila", rekao je Roland. Govorio je s primetnim oklevanjem, kao čovek koji mora da obavi neki posao, da vrati dug. Dugovao je ovoj ženi, u to nije bilo sumnje. Zar je nije uhvatio za gušu i dovukao u ovaj svet, u kom je naučila umetnost ubijanja, zaljubila se i obudovela? Zar je nije kidnapovao i doveo u ovo jadno stanje? Obavezan je da učini sve što bi joj pomoglo da popravi situaciju.

Njegova želja da je zadrži uz sebe, po cenu rizika za sopstveni život, čist je sebičluk, nedostojan njegovog ugleda.

Još važnije od toga, takav postupak bi bio nedostojan njegove ljubavi i poštovanja za nju. Ono malo srca što mu je ostalo lomilo se na samu pomisao o rastanku s poslednjim članom neobičnog i čudesnog kateta. Ali, ako je to ono što hoće, ono što joj treba, onda to mora učiniti. Mislio je da može, zato što je na mladićevom crtežu video nešto što je promaklo Suzani. Ne nešto što je bilo tamo, već nešto što nije.

„Gledaj 'vamo", rekao je nežnim glasom, pokazujući crtež. „Vidiš li koliko se trudio da ti ugodi, Suzana?"

„Da!" rekla je. „Da, naravno, ali..."

„Rekao bih da mu je za ovo trebalo deset minuta. Većina Patrikovih neuporedivih crteža, nastaje posle tri do najviše četiri minuta rada. Slažeš li se sa mnom?"

„Ne razumem te!" To je podsećalo na vrisak.

Patrik je dozvao Oja. Zagrlio ga je, posmatrajući Suzanu i Rolanda, velikim, nesrećnim očima.

„Radio je pažljivo da bi dobila ono što si tražila. Ipak, nacrtao je samo vrata. Stoje sama, na praznom papiru. Nemaju... nema..."

Tragao je za odgovarajućim rečima, sve dok mu ih Vanejev duh nije prišapnuo u uvo.

„Stoje van konteksta!"

Suzana je i dalje izgledala zbunjeno. Svedost saznanja lagano je zaiskrila u njenom oku. Roland nije dangubio. Spustio je levu ruku na Patrikovo rame objasnivši mu da smesti vrata iza Suzaninih malih električnih kolica, Ho Fata III.

Patrik je sa zadovoljstvom prionuo na posao. Crtanje Ho Fata III ispred vrata dalo mu je razlog za novu upotrebu gumice. Ovaj put brisao je mnogo brže. Radio je gotovo nehajno, zaključio bi neupućeni posmatrač. Revolveraš je sedeo kraj njega. Izgledalo mu je da Patrik nije propustio nijedan potez pri dočaravanju kolica. Spustio je olovku kad je završio s crtanjem prednjeg točka i odsjaja vatre na haubi.

Roland u tom času oseti kolebanje u vazduhu i promaju na licu. Plamenovi su dotad goreli pravo, ali su nakratko pohitali u stranu. Neobični osećaj ubrzo je nestao. Plamenovi su ponovo lizali ka nebesima.

Vrata su stajala nepunih tri metra od vatre, iza električnih kolica. Roland ih je poslednji put video u Kala Brin Stardžisu u Pećini glasova.

17

Suzana je čekala da svane. Isprva je ubijala vreme skupljajući prtljag, zatim bi ga nanovo poređala.

Čemu će njene malobrojne stvari (da i ne spominjemo kožnu torbicu u kojoj su se nalazile) služiti u Njujorku? Ljudi će joj se smejati. Smejali bi se i bez torbe... ili će vrisnuti i zažditi kad je vide. Suzana Din, koja bi se niotkuda pojavila u Central parku, većini ljudi ne bi izgledala kao školovana, bogata naslednica, pa čak ni kao Šina, kraljica džungle, reci žao mi je. Civilizovanoj raji najverovatnije bi izgledala kao begunac iz cirkusa nakaza. Ima li za nju povratka, kad jednom prođe kroz ta vrata? Nema. Nikada više.

Na kraju je gurnula prtljag u stranu i čekala. Pozvala je Patrika, kad su se prvi nagoveštaji zore pojavili u obliku slabe svetlosti na horizontu. Pitala ga jeda li želi da pođes njom. Rekla mu je da se vraćau svet izkogje došao, ili neki jako sličan njemu, iako je znala da ga se ne seća. Ili je otet u ranom životnom dobu, ili je traumatična otmica izbrisala sve uspomene.

Patrik je pogledao prvo nju, a zatim i Rolanda, koji je čučao na petama, posmatrajući ih. „Rešavaj kako znaš, sinko", rekao je revolveraš. „Možeš da crtaš u oba sveta, vaistini^Iako tamo gde ona ide, možda ima više onih koji će to znati da cene."

Želeo bi da ostane, pomislila je. To je naljutilo. Roland se zagledao u nju i neprimetno zatresao glavom.

Nije bila sigurna, ali je mislila da to znači...

Ne, to je bilo više od pretpostavke. Znala je šta to znači. Roland je hteo da ona zna, da on krije misli od Patrika, da krije svoju želju. Iako je znala da revolveraš ume da laže (najspektakuiarniju laž je izrekao na savetovanju u Kala Brin Stardžisu, pre dolaska Vukova), nikad nije pokušao da je prevari. Možda je slagao Detu, ali ne i nju, Edija ili Džejka. Nekad im nije rekao sve što zna, ali otvorena laž...? Ne. Bili su ka-tet.

Roland je s njima igrao pošteno. Vraćao je svoje dugove.

Patrik se dohvatio bloka i olovke. Nešto je brzo napisao na čistom parčetu papira. Pokazao im je:

Ostajem ovde. Plašim se odlaska na nepoznato mesto.

Otvorio je usta i pokazao šupljinu bez jezika, da bi osnažio poruku.

Da li je videla olakšanje na Rolandovom licu? Ako jeste, mrzela ga je zbog toga.

„Dobro, Patriče", rekla je, pokušavajući da sakrije osećanja. Čak ga je potapšala po ruci. „Shvatam kako se osećaš. Iako je tačno da ljudi znaju biti okrutni... okrutni i zli... ima mnogo dobrih. Slušaj me: ne idem dok ne svane. Možeš da pođeš, ako u međuvremenu promeniš mišljenje."

Brzo je klimnuo. Zahvalan si što se ne trudim da te ubedim da promeniš mišljenje, gnevno je pomislila Deta. I matora belčuga mi je zahvalna.

Zaveži, rekla je Suzana. Deta je, za divno čudo, poslušala.

18

Dok se dan rađao (otkrivajući oveće stado banoka tri kilometara odatle), pripustila je Detu u svoj um. Još više od toga, prepustila joj je komandu. Tako će biti lakše i manje bolno. Deta je obišla logorište. Prikupljala je poslednje utiske o ovom svetu, za obe, i skladištila sećanja. Obišla je vrata. Ljuljala se na ogrubelim dlanovima, ali nije videla ništa iza njih. Patrik je pratio s jedne, a Roland s druge strane. Patrik je pisnuo od zaprepašćenja kad je video da su vrata nestala.

Roland je ćutao. Oj je došao do mesta na kom su vrata bila i onjušio vazduh... prošao je preko tog mesta.

Da smo s druge strane, pomislila je Deta, videli bi kako prolazi kroz njih kao u madioničarskom triku.

Vratila se Ho Fatu III. Odlučila je da se na njemu proveze kroz vrata. Pod pretpostavkom da se otvore, naravno. Ceo poduhvat će ispasti smešan, ako se utvrdi da to nije moguće. Roland se ponudio da joj pomogne da se uspne u sedište. Odlučno ga je odbila. Uspela se sama. Pritisnula je crveno dugme pored volana. Električni motor upalio se uz tiho zujanje. Igra s oznakom CHG ljuljala se duboko u zelenom polju.

Okrenula je desnu ručku i dodala gas. Zakotrljala se polako ka zatvorenim vratima ukrašenim simbolima.

Znala je šta znače, NEPRONAĐENA. Zakrivljeni nos kolica skoro je dodirivao magična vrata.

Obratila se revolverašu, s kobajagi opuštenim osmehom.

„Dobro, Rolande. Vreme je da se rastanemo. Dugi dani i prijatne noći. Dabogda stigo do proklete Kule, i..."

„Nemoj", rekao je.

Posmatrala ga je. Deta ga je posmatrala plamtećim i vragolastim pogledom. Izazivala ga je da pretvori rastanak u nešto što ne bi želela. Izazivala ga je da pokuša da je odgovori. Ajde, glupi beli dečače, učini to.

„Šta je?" pitala je. „Šta ti se mota po tintari, belčugo?"

„Nećemo se rastati na ovaj način, posle toliko vremena provedenog zajedno", rekao je.

„Šta hoćeš da kažeš?" samo što je u Detinom burlesknom načinu izražavanja to ličilo na Ša oš?

„Znaš ti."

Prkosno je odmahnula glavom. Neoj.

„Kao prvo", rekao je, nežno je uhvativši unakaženom desnicom za, na dugom putu, ogrubelu levicu,

„ovde je još neko kome treba ponuditi izbor između odlaska i ostanka. Ne govorim o Patriku."

Nije ga odmah razumela. Zatim se zagledala u izvesni par zlatom oivičenih očiju. Zaboravila je na Oja.

„Ako ga Deta zamoli, sigurno će ostati, zato što mu nikad nije bila draga. Ako ga Suzana zamoli... pa, videćemo."

Deta, u hipu, nestade. Vratiće se. Suzani postade jasno da se nikad neće u potpunosti rešiti Dete Voker.

To je u redu, zato što više nije htela da je se reši, ali je za izvesno vreme nestala.

„Oje?" ljubazno mu se obratila. „Hoćeš li poći sa mnom, dušice? Možda ćemo ponovo naći Džejka.

Možda ne sasvim istog, ali ipak..."

Oj je tokom prelaska preko Pustošnih zemalja, Belih zemalja Empatike i ravnica uglavnom ćutao. Sad je progovorio. Rekao je „Ejk?" Srce joj se slomilo zato što je to izgovorio sumnjičavo, kao neko ko ga se jedva seća. Zarekla se da neće plakati. Deta je garantovala da neće biti suza, ali je Deta otišla, a suze nadošle.

„Džejk", rekla je. „Sećaš li se Džejka, srculence. Znam da se sećaš. Džejk i Edi."

„Ejk? Ed?" Zvučao je za nijansu sigurnije. Sećao ih se.

„Pođi sa mnom", navaljivala je. Oj je krenuo napred kao da će skočiti na kolica pored nje. Nastavila je, ne znajući zašto to čini: „Ima i drugih svetova osim ovog."

Bambur se zaustavio čim su te reči izašle iz njenih usta. Seo je. Ponadala se za trenutak kad je ponovo ustao, da će možda okupiti mali ka-tet, dan-tet-tet, u nekoj verziji Njujorka. Tamo gde raja vozi takuro spirite, škljoca šinaro kamerama i pije nozale.

Oj je umesto toga otkasao do revolveraša i stao uz njegovu iznošenu čizmu. Prešle su dug put, te čizme.

Kilometre i točkove, točkove i kilometre. Hodanju se bližio kraj.

„Olan", rekao je Oj. Nepokolebljiva rešenost u tom neobičnom glasu navali težak kamen na njeno srce.

Ogorčeno se obratila starcu s teškim revolverom za pojasom.

„Eto", rekla je. „Imaš sopstveni glamer, je l' da? Uvek si ga imao. Povukao si Edija u jednu, a Džejka u par smrti. Sad to činiš Patriku, a istu sudbinu namenio si bamburu. Da li te to čini srećnim?"

„Ne", rekao je i nije lagao. Nikada nije videla takvu tugu i samoću na ljudskom licu. „Nikad nisam bio dalje od sreće, Suzano od Njujorka. Hoćeš li se predomisliti i ostati? Hoćeš li preći poslednji komad puta sa mnom? To bi me usrećilo."

U jednom divljem trenutku pomislila je da hoće. Jednostavno će skloniti mala električna kolica od vrata, jednosmerne naprave koja vodi u neizvesnost i nastaviti put s njim do Mračne Kule. Jedan dan će biti dovoljan. Ulogoriće se sredinom popodneva da bi stigli sutradan nešto pre zalaska sunca, kao što je on hteo.

Setila se sna. Raspevanih glasova i mladića koji pruža čašu tople čokolade, od najbolje vrste mit schlag.

„Ne", tiho je rekla. „Rizikovaću i otići."

Na trenutak joj se učinilo da će joj revolveraš olakšati situaciju, da će prihvatiti njenu odluku i da će je pustiti da ode. Tad je njegov gnev, tačnije očajanje, eksplodiralo u obliku bolnog emocionalnog izliva.

„Ali, ne možeš biti sigurna Suzana, šta ako je san običan trik ili glamer? Šta ako je ono što budeš videla, čak i kad se vrata otvore, samo trik i glamer? Šta ako prodeš kroz njih i stupiš u Todaš?"

„U tom slučaju osvetliću tamu misleći na one koje volim."

„To bi moglo upaliti", rekao je, najgorčim glasom koji je ikad čula. „Prvih deset... ili dvadeset... ili čak sto godina. A zatim? Šta ćeš s ostatkom večnosti? Pomisli na Oja! Misliš li da je zaboravio Džejka? Nikada!

Nikada! Nikada u tvom ili njegovom životu! Namirisao je neko zlo! Suzana, nemoj. Molim te, ne idi.

Kleknuću na kolena, ako treba." Uradio je baš to, na njen iskreni užas.

„To ti neće pomoći", rekla je. „Ne dopusti da te vidim na kolenima, kad bacim poslednji pogled na tebe, a srce mi govori da će sledeći to biti. Ti nisi čovek koji kleči, Rolande, sine Stivenov, niti si ikad bio. Ne želim da te se sećam na ovaj način. Hoću da te vidim uspravnog, kakav si bio u Kala Brin Stardžisu.

Onakvog kakav si bio sa svojim prijateljima na Jerihonskom brdu."

Ustao je i prišao električnim kolicima. Uplašila se, pošto je na trenutak pomislila da želi da je silom zaustavi. On je samo uhvatio za ruku i brzo pustio. „Dopusti da te još jedno pitam, Suzana. Da li si sigurna?

Konsultovala se sa srcem i shvatila da jeste. Znala je za rizike, ali je bila sigurna. A, zašto? Zato što je Rolandov put, put oružja. Rolandov put donosi smrt onima koji jašu ili hodaju s njim. Tako je bilo, to se iznova potvrđivalo, još od najranijih dana potrage. Ne, počelo je i ranije, još kad je čuo kako kuvar Heks kuje zaveru, što mu je osiguralo smrt na konopcu. Sve to je nesumnjivo činio za dobru stvar (za ono što je zvao Belim), ali je Edi još uvek ležao u grobu u jednom, a Džejk u drugom svetu. Nije sumnjala da ista sudbina čeka Oja i jadnog Patrika.

Ako ostane, neće dugo čekati na sopstvenu smrt.

„Sigurna sam", rekla je.

„U redu. Hoćeš li me poljubiti?"

Uhvatila ga je za ruku. Privikla ga je sebi i spustila usne na njegove. Kad je udahnula, unela je u sebe dah hiljade godina i šesnaest hiljada kilometara. I još nešto, okusila je smrt.

Ali ne za tebe, revolverašu, pomislila je. Za druge, ali nikad za tebe. Vreme je da se otmem tvom glameru i posvetim sebi.

Prekinula je poljubac.

„Hoćeš li mi otvoriti vrata?" pitala je.

Roland im je prišao i uhvatio kvaku. Lako se okrenula u njegovom čvrstom stisku.

Nahrupio je hladni vazduh, dovoijno jak da oduva Patrikovu dugu kosu unazad. Hladna vazdušna struja donela je i nekoliko pahulja snega. Videla je jošte zelenu travu, stazu i gvozdenu ogradu. Dečji hor je pevao „Koje je to dete", baš kao u njenom snu.

To je mogao biti Central park. Da, mogao je biti Central park u nekom drugom svetu duž ose, možda. Ne onaj iz kog je potekla, ali dovoljno blizak da posle izvesnog vremena neće opažati razlike.

Možda je, kako je revolveraš upozorio, videla glamer.

Možda je s druge strane praga čeka tama Todaša.

„Možda je trik", rekao je. Gotovo sigurno je čitao njene misli.

„Život je trik, a ljubav glamer", odgovorila je. „Možda ćemo se ponovo videti, na čistini na kraju puta."

„Neka bude kako ti kažeš", rekao je i isturio jednu nogu. Čvrsto je zario petu izlizanih čizama u prašinu, naklonivši se pred njom. Oj je zaplakao, ali je nepokolebljivo stajao pored revolveraševe leve čizme.

„Zbogom, draga moja."

„Zbogom, Rolande." Okrenula se, duboko udahnula i dodala gas. Kolica su glatko krenula napred.

„Čekaj!" povikao je Roland, ali se ona nije osvrtala, niti ga je ponovo pogledala. Provezla se kroz vrata.

Odmah su se zalupila za njom sa odlučnim dekiarativnim treskom kog je revolveraš dobro upoznao i kog je sanjao još od dugog i grozničavog marša duž obale Zapadnog mora. Pevanje je umuklo, nije se čulo ništa osim žalosnog zavijanja prerijskog vetra.

Roland od Gileada je sedeo ispred vrata, koja su već izgledala umorno i beznačajno. Nikad se više neće otvoriti. Zario je lice u šake. Palo mu je na pamet da ne bi bio ovako usamljen da ih nije voleo. Žalio je za velikim brojem stvari, ali ponovno otvaranje srca čak ni sad nije bila jedna od njih.

19

Kasnije, zato što uvek postoji neko kasnije, zar ne? Revolveraš zgotovi doručak i natera sebe da proguta neki zalogaj. Patrik je srčano jeo. Povukao se u žbunje da obavi neodložni posao, dok je Roland pakovao stvari.

Treći tanjir ostao je netaknut. „Oje?" pitao je Roland, gurajući ga bamburu. „Zar nećeš da uzmeš makar jedan zalogaj?"

Oj se zagieda u tanjir i uzmače par odlučnih koraka. Roland klimnu i razbaca nepojedenu hranu po okolnoj travi. Možda će Mordred ubrzo stići i pronaći nešto što odgovara njegovom ukusu.

Sredinom jutra nastavili su put. Roland je vukao Ho Fat II. Patrik je koračao pored kolica oborene glave.

Pulsiranje Kule ubrzo je nateralo revolveraša da podigne glavu. Bili su veoma blizu. Uporna, pulsirajuća snaga potisnula je sve misli o Suzani. Bilo mu je drago zbog toga. Prepustio se neodoljivom pulsiranju, dopuštajući mu da odnese sve misli i svu tugu.

Komala-hajd-hajd, pevala je Mračna Kula, odmah iza linije horizonta. Komala-hajd-hajd, revolverašu samo dodi.

Komala-hajd-Rolande, putovanje se bliži kraju.

DRUGO POGLAVLJE
MORDRED

1

Dan-tet je gledao kako dugokosi tip s kojim su odnedavno putovali hvata Suzanu za ramena da bi joj pokazao daleka, razigrana, narandžasta svetla. Gledao je kako se okreće, potežući jedan od velikih revolvera Belog Oca. Dalekovide staklene oći koje je pronašao u kući na Ods lejnu za trenutak zadrhtaše u Mordredovim rukama. Koliko je samo žudeo da njegova zagorela mamica kokne umetnika. Kako bi se griža savesti zarila u nju, kao oštrica tupe sekire, jašta! Moguće je da bi, skrhana kajanjem zbog počinjenog zločina, prinela cev pištoljčine slepoočnici i po drugi put povukla obarač. Kako bi stari Beli Otac voleo da se probudi posle drugog pucnja? Niko ne sanja kao mala dečica.

To se, naravno, nije dogodilo, ali ovo je samo početak. Nije sve lepo video. Dvogled se tresao, ali ne samo zbog uzbuđenja. Bilo mu je hladno, kad mu nije bilo vrućina, ispod nekoliko slojeva Dandelove humićke odeće. Bilo toplo ili hladno drhtao je kao bezubi starkelja u zapećku. Osećao se sve gore, otkad je napustio dom Džoa Kolinsa. Groznica je pustošila njegovim kostima snagom olujnog vetra. Mordred više ne biti gladan (zato što Mordred ostati bez apetita), ali Mordred biti bolan, bolan, bolan. Ako ćemo pošteno, bojao se da Mordred umirati. To mu nije smetalo da Rolandovu družinu posmatra s velikim interesovanjem. Vatra je jače zaplemtela, olakšavajući mu posao. Video je kako se vrata pojavljuju niotkuda. Nije mogao da pročita simbole na njima. Shvatio je da ih je umetnik prizvao crtanjem.

Raspolagao je božjim darom! Čeznuo je za njegovim mesom zato što se nadao da će talent preći na njega! Sumnjao je u duhovnu dimenziju ljudožderstva. Najbolje je da sam, u praksi, isproba tačnost filozofskih postavki.

Posmatrao je raspravu. Video je i shvatio molbu upućenu umetniku i džukeli, njeno cmizdravo moljakanje.

(pođi sa mnom da ne moram da idem sama, podi, budi fer, u stvari, budite fer, uh, bu-hu)

Uživao je u njenom bolu i gnevu zbog dečakovog i bamburovog odbijanja. Likovao je iako je znao da će to otežati njegov posao. (Biće samo malo teži. Koliko problema će mu prouzrokovati nemi mladić i bambur, kad jednom promeni oblik i navali?) Učinilo mu se da će, u besu, pištoljem ustreliti starog Belog Oca. Mordred to nije želeo. Stari Beli Otac mora pripasti njemu. To mu je obećao glas sa Mračne Kule. Nema sumnje da je bolestan, možda i umire, ali će Beli Otac biti njegov obrok. Neće pripasti zagoreloj mamici. Ostavila bi sve to meso da trune, ne uzevši nijedan zalog! Nije ga upucala. Umesto toga ga je poljubila. Mordred nije hteo da gleda. Od tog poljupca mu je pozlilo, žešće no ikad. Spustio je dvogled. Opružio se izmedu jalši. Tresao se od vrućine i zime, pokušavajući da ne povrati (čitav prethodni dan povraćao je i srao, dok ga stomačni mišići nisu zaboleli od teškog dvosmernog saobraćaja.

Iz grla nije ispuštao ništa izuzev gustih, viskoznih vlakana, a iz guzice samo smeđu kašu i gromoglasne, smrdljive prdeže). Prineo je dvogled očima, na vreme da ugleda zadnji deo malog električnog vozila.

Nestalo je, kad ga je zagorela mamica provezla kroz vrata. Nešto se kovitlalo oko njega. Možda je video prašinu, ali mu je više ličilo na sneg. Čuo je i pesmu. Od nje mu je pozlilo, gotovo kao kad je video kako ljubi Belog Tatu. Vrata su se zalupila za njom, a pesma prestala. Revolveraš je seo ispred njih i zario lice u šake, bu-hu, jec-jec. Bambur mu je prišao i prislonio izduženu njušku na čizmu, kao da mu nudi utehu.

Jako slatko, slatko do povraćanja. Onda je svanulo. Mordred je malo odspavao. Probudio ga je glas Belog Oca. Sklonio se niz vetar od logora, pa je lepo čuo svaku reč. „Oje? Zar nećeš da uzmeš makar jedan zalogaj?" Bambur nije hteo da jede. Revolveraš je rasuo hranu namenjenu maloj dlakavoj džukeli.

Kad su nastavili put (stari Beli Otac vukao je kolica koja je robot načinio za njih. Išao je polako duž Tauer rouda, pognute glave i oklembešenih ramena), Mordred se prikrao logorištu. Pojeo je nešto bačene hrane. Nije bila otrovna, pošto se Roland nadao da će je bambur pojesti. Prestao je da jede posle dva-tri parčeta mesa, znajući da će, ako nastavi, creva sve izbaciti napolje, kako na sever, tako i na jug. To nije smelo da se desi. Ntće moći da ih prati, ako ne bude uzeo bar nešto hrane. Morao je da ih prati, morao je da izdrži i ostane uz njih. Noćas mora delati. Mora nešto učiniti, zato što će Beli Otac sutra stići do Mračne Kule. Tada će biti prekasno. Srce mu je tako zborilo. Morded se vukao, baš kao Roland, ali za nijansu sporije. Povremeno bi se presavio u struku kad bi ga stegli grčevi. Ljudsko obličje bi zatitralo, crnilo bi se dizalo i spuštalo ispod kože, a teški kaput nemirno trzao zbog nogu koje su htele da izađu napolje. Kaput bi se obesio kad bi ih savladao i uvukao u sebe, škrgućući zubima i jecajući od napora. Jedanput je israo pola litre smrdljive, smeđe tečnosti u pantalone. Drugi put je uspeo da skine pantalone na vreme. Nije mario zbog toga. Niko ga neće pozvati na bal, ha-ha! Pozivnica se zagubila u pošti! Kasnije, kad kucne čas za napad, oslobodiće malog Crvenog Kralja. Gotovo da je siguran da mu ne bi uspelo da se preobrazi u predašnji oblik, ako bi se to sada desilo. Ne bi imao snage. Paukov brzi metabolizam raspirio bi bolest, onako kako snažni vetar razgoreva vatru u niskoj travi, preobražavajući je u šumski požar. Tako bi stradao mnogo brže, od onog od čeg sad stradava polako.

Zbog toga se borio s preobražavajućim impulsom. Do popodneva se osećao mnogo bolje. Kula je sve snažnije pulsirala, baš kao i glas Crvenog Oca. Terao ga je, terao ga je da ih prati, na delotvornom odstojanju. Stari Beli Otac više od četiri nedelje nije spavao duže od četiri sata, zato što je svake večeri bdeo na straži, smenjujući se sa mamicom. Ali mamica nije morala da vuče kolica, zar ne? Nije, samo se vozila na njima kao usrana lenja kraljica, bogati! To znači da je Beli Otac mlogo umoran. Tu ne pomaže ni pulsiranje Mračne Kule, koje ga diže i goni napred. Večeras će Beli Otac morati da se osloni na umetnika ili džukelu ili će morati da probdi čitavu noć. Mordred je mislio da će uspeti da ne zaspi, samo zato što je znao da sledeće veče neće dočekati. Prikrašće se blizu, kao i prethodne večeri. Osmatraće logorište staklenim, dalekovidnim očima starog čoveka-monstruma. Kad svi zaspu, preobraziće se poslednji put i jurnuti na njih. Pohitaće na svih sedam, ta ta! Stari Beli Otac se možda neće probuditi, ali se Mordred nadao da hoće. Otvoriće oči u poslednji čas, na vreme da shvati šta mu se dešava. Na vreme da vidi kako ga sin odvlači u zemlju smrti, samo nekoliko sati pre susreta s njemu tako dragocenom Mračnom Kulom.

Mordred je stisnuo pesnice, gledajući kako prsti tamne. Osetio je strašni, ali prijatni svrab tamo gde su noge pauka pokušavale da se probiju napoje. Sedam umesto osam komada, zahvaljujući užasnoj, groznoj, gnusnoj zagoreloj mamici, koja istovremeno beše i ne beše trudna, dabogda za vjek i vjekov vrištala u tami Todaša (ili bar dok neko od Velikih ne nabasa na nju). Borio se protiv promene i s jednakim žarom žudeo za njom. Žudnje je nestalo, pa se nagon za preobražajem povukao. Proslavio je to trijumfalnim prdežom, tihim, ali dugim i smrdljivim. Raskantana čmarulja više nije mogla da peva, već samo da uzdiše. Prsti povratiše uobičajenu ružičastobelu nijansu. Nestalo je nemirnog i nepostojanog svraba. Od groznice mu se vrtelo u glavi. Ujedale su ga promrzline na mršavim rukama (malo debljim mesnatim štapovima). Neprestano je slušao, čas jači, čas slabiji glas Crvenog Oca: Hodi k meni. Pohitaj k meni. Požuri što god možeš. Hajd-komala, dobri sine moj. Srušićemo Kulu. Pogasićemo sva svetla i zajedno vladati u tami.

Hodi k meni.

Hodi.

2

Siguran je da je preostala trojka (četvorka, uključujući i njega) izašla ispod kišobrana ka. Još od povlačenja Prima nije bilo takvog stvorenja kao što je Mordred Desčejn, poluhumić, polukap te bogate i moćne supe. Sigurno je da ka nikad ne bi tako retkom stvorenju namenila prostu smrt kakva mu sad preti: od groznice, posledice trovanja hranom.

Roland mu je mogao reći da proždiranje onog što je našao u snegu pored Dandelovog ambara nije dobra ideja, baš kao i Robert Brauning, kad smo kod toga. Žao ili ne, konj ili ne, Lipi (verovatno krštena po ugledu na poznatiju Brauningovu poemu „Fra Lipo Lipi") beše bolesna životinja kad joj je Roland skratio muke hicem u glavu. Ali, avaj, Mordred beše u obliku pauka, kad je naišao na stvorenje nalik konju.

Gotovo ga ništa nije moglo zaustaviti da pojede meso. Zapitao se otkud toliko mekog i toplog mesa na starom, koščatom kljusetu, ali tek pošto je povratio ljudski oblik. I otkud toliko nezgrušane krvi. Našao ga je pokrivenog snegom, pobogu. Ležao je tamo bar nekoli ko dana. Morao je biti ukočen, smznut i tvrd.

Počelo je s povraćanjem. Mučninu je pratila grpznica, a za njom stiže borba protiv preuranjenog preobražaja. Premetnuće se u pauka tek kad kucne čas da iskida starog Belog Oca, ud po ud. Biće čiji je dolazak predskazan još pre nekoliko hiljada godina (uglavnom od strane Manija, prestrašenim šapatom), stvorenje kom je suđeno da bude polučovek i polubog, stvorenje kom je suđeno da upravlja uništenjem čovečanstva i povratkom Prima... To stvorenje se konačno pojavilo u obličju naivnog i**zlog deteta. Umiralo je od stomaka punog otrovnog konjskog mesa. Ka nije imala ništa s tim.

3

Roland i njegova dva saputnika nisu bogzna koliko napredovali posle Suzaninog odlaska. Revolveraš ne bi mogao brže, čak i da nije planirao sporije napredovanje, da bi do Kule stigao u sumrak sledećeg dana. Bio je obeshrabren, usamljen i iscrpljen, na rubu smrti. I Patrik je bio umoran, ali je on mogao da se vozi, kad mu se ćefne. Najveći deo dana je upravo to i činio.

Dremuckao je, protezao se i pomalo hodao pre no što bi se popeo na Ho Fat II da još malo odspava.

Kula je snažno pulsirala u Rolandovom umu i srcu. Njena pesma beše moćna i divna. Činilo mu se da je sastavljena od hiljadu glasova. Avaj, ni sva nabrojana čuda ne mogadohu da otklone težinu koja mu je pritiskala grudi. Pogledom je tragao sa senovitim mestom, pogodnim za odmor i podnevni obrok (iako je podne odavno prošlo), kad je video nešto što ga je nateralo da u trenu zaboravi na iscrpljenost i tugu.

Pored puta je rasla divlja ruža. Učinilo mu se da posmatra bliznakinju one sa praznog placa. Cvetala je ne obazirući se na doba godine, koje je Roland procenio kao veoma rano proleće. Spolja je bila svetloružičasta, a unutra jarkocrvena. Prepoznao je boju srčane žudnje. Pao je na kolena pred njom, nakrenuo uvo u pravcu koralnog pehara i slušao.

Ruža je pevala.

Iscrpljenost je ostala, kao što uvek čini (bar s ove strane groba), ali su usamljenosti i tuga otišli, bar za neko vreme. Bacio je pogled u srce ruže i video žuto jezgro, tako sjajno da nije mogao gledati direktno u njega.

Ganova kapija, pomislio je. Nije znao o čemu se zaista radi, ali je znao da je u pravu. Jesje, Ganova kapija, to je!

Na jedan, ključni način, razlikovala se od ruže na praznom placu: osećaja mučnine i tihih glasova Nesklada nije bilo. Ova je pucala od zdravlja. Bile je puna svetlosti i ljubavi. Ona i sve druge... one... one sigurno...

One hrane Zrake, zar ne? Hrane ih pesmom i mirisom. Kao što Zraci hrane njih. To je polje žive sile, davanja i uzimanja i sve proističe iz Kule. Ova je tek prva, najisturenija prethodnica. U Kan'-Ka No Reju raste na desetine hiljada ruža, kao što je ova.

Zavrtelo mu se u glavi od čudesnih misli. Sledeća ga je ispunila besom i strahom: Jedina osoba koja može da vidi taj veliki crveni tepih je luda. Uništio bi ih za tren, ako bi mu to dozvolili.

Neko ga je oklevajući kucnuo po ramenu. Bio je to Patrik, sa Ojem pored sebe. Mladić je pokazao na travu pored ruže, pa na usta. Pokazao je i na ružu i izveo niz pokreta kao da crta. Roland nije bio gladan, ali mu se druga ideja veoma dopala.

„Da", rekao je. „Pregrišćemo nešto, nedaleko od ruže. Malo ću odremati dok je crtaš. Hoćeš li nacrtati dva crteža, Patriče?" Podigao je dva preostala prsta na desnoj ruci, da bi bio siguran da ga je mladić razumeo.

Patrik se namrštio i naherio glavu. Nije znao šta revolveraš hoće da kaže. Kosa mu je visila preko ramena u sjajnom snopu. Roland se setio kako mu je Suzana oprala kosu u potoku, ne obazirući se na mladićeve glasne proteste. Rolandu tako nešto nikad ne bi palo na pamet, ali je dečko izgledao mnogo bolje nakon pranja. Pogled na taj snop sjajne kose naterao ga je da shvati da mu Suzana još uvek nedostaje, uprkos ružinoj pesmi. Unela je ljupkost u njegov život. Setio se te reči tek kad je otišla.

Patrik je još uvek tu. Strašno je talentovan, ali jako sporo shvata.

Roland je pokazao na blok, pa na ružu. Patrik je klimnuo, taj deo je shvatio. Revolveraš je podigao dva prsta na čitavoj ruci i pokazao na blok. Patrik se ovaj put ozario. Pokazao je na ružu, blok, Rolanda i, konačno, na sebe.

„Tako je, veliki dečače", rekao je Roland. „ Jedan crtež ruže za tebe i jedan za mene. Lepa je, zar ne?"

Patrik je raspoloženo klimnuo. Bacio se na posao, dok je Roland pripremao hranu. Revolveraš je ponovo napunio tri tanjira. Oj je opet odbio da jede. Roland se zagledao u zlatom obrubljene bamburove oči. U njima nije video ništa izuzev praznine i gubitka. To ga je duboko potreslo. Bambur nije bio u situaciji da propušta obroke. Već je bio preterano mršav. Izmožden od putovanja, rekao bi Kutbert, najverovatnije uz osmeh. Treba mu malo vrućeg lovora i soli, a revolveraš nije imao ni jednog, ni drugog.

„Što si takav?" Roland se zabrinuto obratio bamburu. „Ako si 'teo da odeš s njom, trebo si da odeš dok si mog'o! Zašto me gledaš tim tužnim očima?"

Oj ga je još malo posmatrao. Roland je shvatio da je povredio mališanova osećanja. To je smešno, ali istinito. Oj je odšetao, lagano mašući oborenim repom. Revolveraš je hteo da ga dozove sebi, ali bi to bilo još smešnije, zar ne? Kakav mu je plan? Da se izvini bamburu?

Osećao se gnevno i u neskladu sa samim sobom, kao kad je prebacio Edija, Suzanu i Džejka sa američke strane u svoj život, u kom dotad za osećanja nije bilo mesta. Beše to siromašno bivstvovanje, ali*na neki način i nije bilo tako loše. Bar nije gubio vreme razbijajući glavu da li treba da se izvini životinji na koju se nehotice brecnuo.

Roland je čučnuo pored ruže. Uživao je u utešiteljskoj moći njene pesme i u sjaju vatre, zdrave vatre, u njenom jezgru. Patrik ga je prekinuo. Mumlao je, moleći ga da se pomeri, pošto mu je zaklanjao pogled.

Roland je osetio još veću usamljenost i teskobu, ali se pomerio unazad bez reči protesta. Zar nije zamoli o Patrika da je nacrta? Pomislio je kako bi ga Suzana, da je ovde, pogledala raspoloženo i s razumevanjem, kao što rade roditelji posle nestašluka malog deteta. Ali, nije bila tu, naravno. Ostala je poslednja. Sad ga je i ona napustila.

„Dobro, jel mogu da vidim šta si nacrto?" pitao ga je, trudeći se da zvuči duhovito. Samom sebi je zvučao ozlojeđeno, ljutito i umorno.

Patrik nije reagovao na grubost u revolveraševom glasu. Verovatno i ne zna šta sam rekao, pomislio je Roland. Nemi dečak je sedeo na stopalima, prekrštenih nogu s blokom na butinama. Odložio je poluprazni tanjir na stranu.

„Nemoj da se zaneseš i zaboraviš na jelo", rekao je Roland. „Podsetio si me na nešto, sinko." Patrik mu je odgovorio odsutnim klimoglavom. „Odremaću, Patriče. Biće ovo dugo popodne." I još duža noč, dodao je u sebi... ipak, imao je istu utehu kao i Mordred: predstojeća noć je verovatno poslednja. Nije znao šta ga čeka u Mračnoj Kuli, na kraju ružinog polja. Bio je siguran da mu povratka nema, čak i ako uspe da sredi Grimiznog Kralja. Nikad neće napustiti Kan'-Ka No Rej i to nije bilo loše. Bio je jako umoran i, uprkos pesmi ruže, tužan.

Roland od Gileada pokri oči rukama i očas pade u san.

4

Nije dugo spavao. Patrik ga je probudio s detinjastim oduševljenjem da bi mu pokazao prvi crtež ruže. Po suncu je ocenio da je dremao desetak, najviše petnaestak minuta.

I ovaj Patrikov crtež je, kao i svi ostali, odisao zapanjujućom snagom. Mladić je gotovo oživeo ružu, iako je od alata imao samo olovku. Roland bi, uprkos tome, jedan sat spavanja pretpostavio uživanju u umetničkom delu. Klimnuo je u znak odobravanja. Zarekao se da neće gunđati i bogoradati u prisustvu tako divnog crteža. Patrik se nasmejao, srećan i zbog tako malih stvari. Otcepio je papir i počeo rad na novom crtežu ruže. Po jedan za svakog od njih, baš kao što je Roland tražio.

Roland je mogao da zaspi, ali kakva korist od toga. Nemi dečak će završiti drugi crtež za nekoliko minuta, nakon čega će ga ponovo probuditi. Umesto toga je prišao Oju, i pomilovao bamburovo gusto krzno, što je inače retko činio.

„Žao mi je što sam bio grub prema tebi, momče", rekao je Roland. „Zar me nećeš pozdraviti makar jednom rečju?"

Oj je i dalje ćutao.

Roland je, petnaestak minuta kasnije, spakovao par stvari koje je skinuo s kolica, pljunuo u šake i namestio ručke. Kolica su sad bila lakša, morala su biti, ali se revolverašu činilo da su teža.

Naravno da su teža, pomislio je. Opterećena su mojim bolom. Vučem ga gde god da pođem, eto tako.

Ho Fat II je uskoro ugostio i Patrika Danvila. Uspuzao se na kolica, napravio sebi udobno gnezdašce i očas zaspao. Roland je vukao, spuštene glave, gledajući kako senka postaje sve duža. Oj je kaskao pored njega.

Još jedna noć, pomislio je revolveraš. Još jedna noć, još jedan dan, pa će sve biti gotovo. Na ovaj ili onaj način.

Dopustio je da mu pulsiranje Kule i mnoštva raspevanih glasova ispuni glavu i olakšaju korak... bar malčice. Oko njih je bilo više ruža, na desetne sa obe strane druma. Prošarale su i obojile inače jednolični krajolik. Nekolicina je rasla na samom putu. Roland se pažljivo trudio da ih obide. Ma kako umoran bio, neće zgaziti, niti pregaziti, makar i jednu opalu laticu.

5

Zaustavio se mnogo pre zalaska sunca. Hteo je da se ulogori. Bio je previše umoran da nastavi put, iako je izgubio dobra dva sata dnevnog svetla. Zastali su pored presahlog potoka. U suvom koritu raslo je mnogo divnih, divljih ruža. Njihova pesma nije umanjila revolverašev umor, ali mu je donekle osnažila duh. Nadao se da imaju isto dejstvo na Patrika i Oja. To bi bilo dobro.

Patrik se probudio i raspoloženo osvrnuo oko sebe. Lice mu se ubrzo smrklo. Roland je shvatio da je dečak uvideo da Suzana više nije s njima. Malo je plakao na rastanku, ali možda ovde neće zaplakati.

Na obali je rasla skupina američkih lipa, bar su revolverašu tako izgledale. Drveće se osušilo kad je potok iz kog su se napajale presahnuo. Nekad zelene grane, postadoše tanki, beživotni splet pruća na nebeskoj pozadini. U senkama je neprestano pronalazio broj devetnaest. Pronalazio ga je u Suzaninom i sopstvenom svetu. Na jednom mestu grane su jasno obrazovale reč ŠASIT, na sve mračnijem nebu.

Roland je otišao do suvog korita i omirisao ruže, pre no što su zapalili vatru i spremili večeru, iz konzervi iz Dandelove ostave. Lfgano se šetao izmedu mrtvog drveća i slušao pesmu ruža. Njihov miris i zvuk imali su okrepljujuće dejstvo.

Šetnja ga je malo povratila. Skupljao je drva za ogrev ispod stabaia (polomio je nekoliko nižih grana i ostavio dosta suvih oštrih patrljaka koji su ga malo podsećali na Patrikove olovke). Nagomilao je iverje i zapalio vatru, izgovarajući jedva ćujnu molitvu: „Osvetli mrak, ko je moj predak? Hoćeš li me izdati? Hoćeš li me poslušati? Blagoslovi ovaj logor vatrom."

Roland je potegao sat koji je dobio u Njujorku, dok je čekao da vatra sune i slegne ostavljajući pregršt crvenkastih ugaraka. Juče je prestao da radi, iako mu je rečeno da će baterija raditi najmanje pedeset godina.

Kazaljke su, dok je svetlost kasnog popodneva bledela na putu ka sumraku, gotovo neprimetno krenule unazad.

Neko vreme je fascinirano posmatrao taj fenomen. Zatvorio je poklopac suočivši se sa tri izrezbarena sigula: ključem, ružom i Kulom. Slabo i neuhavtljivo plavo svetlo počelo je da sija sa prozora koji su se spiralno uzdizali ka vrhu.

Nisu znali da sat može ovo da uradi, pomislio je i pažljivo odložio sat u levi prednji džep. Prvo je proverio (uvek je to činio) da u džepu nema rupu kroz koju bi dragoceni predmet mogao ispasti. Zatim je skuvao večeru. Patrik i on su lepo jeli.

Oj nije uzeo ni zalogaj.

6

Ovih dvanaest sati u mraku pored presahlog potoka behu najduži u Rolandovom životu, ako se izuzme veče provedeno u razgovoru s čovekom u crnom, noć u kojoj mu je Valter pročitao mračnu sudbinu iz nesumnjivo napakovanog špila karata. Pokrila ga je duboka i tamna iscrpijenost. Pritiskala ga je kao kameni ogrtač. Stara li ca i stara mesta marširahu pred njegovim poluotvorenim očima. Suzana je jahala pored Procepa s plavom kosom iza sebe. Kutbert je na sličan način, vrišteći i smejući se, jurišao niz Jerihonsko brdo. Alen Džons je nazdravljao podignutom čašom. Edi i Džejk su se rvali u travi, urlajući, dok je Oj igrao oko njih, lajući.

Mordred je bio tu negde, bli zu, ali je Roland stalno klizao ka snu. Svaki put bi se trgnuo i probudio, nemirno se obazirući oko sebe. Znao je da se neumitno približava nesvesnom stanju. Svaki put je očekivao da vidi juriš pauka s crvenim belegom na stomaku. Nije video ništa sem razigranih lutajući svetala u daljini i nije čuo ništa izuzev jecaja vetra.

Čekaće, Vrebaće. Ako zaspim - kada zaspim - baciće se na nas.

U tri ujutru se, samo zahvaljujući naporu volje, prenuo iz dremeža koji je pretio da se izmetne u duboki san. U očajanju se osvrnuo oko sebe, trljajući oči dlanovima. Traljao je dovoljno jako da izazove eksploziju najneobičnijih oblika u vidnom polju. Vatra je tiho plamtela. Patrik je ležao sedam metara od nje, pokraj izvitoperenog stabla lipe. Dečak je, gledano s Rolandovog mesta, ličio na nejasni, tamni oblik.

Oja nije bilo na vidiku. Roland je pozvao bambura, ali se on nije odazvao. Revolveraš se spremao da protegne noge, kad je ugledao Džejkovog starog prijatelja, malo izvan svetlosnog kruga. U stvari, uočio je sjaj zlatom oivičenih očiju. Sjaj je brzo nestao, verovatno zato što je Oj zario njušku medu šape.

I on je umoran, pomisli Roland, a kako i ne bi bio?

Pitanje bamburove sudbine nakon sutrašnjeg dana, pokušalo je da ispuže na površinu revolveraševog uznemirenog, umornog uma, ali ga je Roland odgurnuo od sebe. Ustao je (bio je toliko iscrpljen da su mu ruke kliznule do nekada problematičnog kuka, kao da traže nepostojeću bol) i prišao Patriku.

Prodrmusao ga je, da bi ga probudio. To je potrajalo, ali je dečak konačno otvorio oči. To nije zadovoljilo Rolanda. Zgrabio je mladića za ramena i povukao gore u sedeći položaj. Prodrmao ga je, kad je pokušao da legne. Prodrmao ga je žestoko. Dečak ga je posmatrao s negodovanjem.

„Pomozi mi da naložim vatru, Patriče."

Taj posao će ga bar malo razbuditi. Kad se vatra razgori, Patrik će kratko vreme stražariti. Rolandu se ta ideja nije dopadala. Znao je da je taj potez izuzetno rizičan, ali bi nastavak bdenja sve do jutra bio još rizičniji. Morao je da spava. Par sati sna zadovoljiće osnovne potrebe. Mladić sigurno može ostati budan.

Patrik je poslušno kupio drva i ložio vatru, iako se kretao kao buži -oživljeni leš. Kad se vatra razgorela, sručio se na staro mesto i zavukao ruke medu koščata kolena, više sanjiv nego budan. Roland pomisli da će morati da ošamari dečaka da bi se razbudio. Ubrzo će, s mnogo gorčine, požaliti što to nije učinio.

„Patriče, slušaj me." Prodrmao je dečaka dovoljno jako da se duga kosa razleti na sve strane. Nešto od nje mu je palo preko očiju. Roland je pomerio u stranu. „Moraš da ostaneš budan i stražariš. Samo jedan sat... samo dok... digni glavu, Patriče! Pogledaj me! Bogovi, da se nisi usudio da ponovo zaspiš! Vidiš li je? Mislim na najsjajniju zvezdu medu nama najbližim!"

Roland je pokazao na Staru majku. Patrik je odmah klimnuo. U očima mu se ogledala iskra interesovanja.

Revolveraš je to protumačio kao ohrabrujući znak. Bio je to Patrikov „hteo bih da crtam" pogled. Ako Bude sedeo i crtao Staru majku koja sija kroz najviše grane mrtve lipe, postoje dobre šanse da će ostati budan. Možda sve do jutra, ako se punim srcem baci na posao.

„Sedi ovde, Patriče." Posadio je dečaka uz drvo. Stablo je bilo čvornovato i suvo. Roland se nadao da će ga neudobnost sprečiti da zaspi. Kretao se kao kroz vodu. Bio je tako umoran. Tako umoran. „Vidiš li zvezdu?"

Patrik je živo klimnuo. Revolveraš je zahvalio bogovima što se dečak konačno probudio.

„Kad zvezda zađe iza debele grane ili kad više ne budeš mogao da je vidiš ako ne ustaneš... zovi me.

Probudi me, bez obzira koliko tvrdo budem spavao. Razumeš li me?"

Patrik je smesta klimnuo, ali je Roland već neko vreme putovao s njim. Znao je da takav klimoglav gotovo ništa ne znači. Nastoji da mi ugodi, to je sve. Klimnuo bi s jednakim entuzijazmom da sam ga pitao da li devet i devet daju devetnaest.

„Kad više ne budeš mogao da je vidiš sa mesta na kom sediš..." Sopstvene reči činile su mu se dalekim.

Mogao je samo da se nada da ga je Patrik razumeo. Nemi dečak je izvadio blok i sveže naoštrenu olovku.

Nemam bolju zaštitu, šaptao je Roland unutar svog uma, dok se teturao ka gomili koža između logorske vatre i Ho Fata II. Neće zaspati dokgod crta, zar «e?

„Jedan sat", mrmljao je. Sopstveni glas mu se činio dalekim i nesigurnim. „Probudi me za jedan sat... kad zvezda... kad Stara majka zađe..."

Nije mogao da završi. Više nije znao šta priča. Iscrpljenost ga je savladala i odvela u san bez snova.

7

Mordred je sve to gledao kroz dalekovidne staklene oči. Groznica je divljala, bar privremeno sagorevajući umor. S velikom znatiželjom je posmatrao kako revolveraš budi nemog dečaka, umetnika, i kako ga tera da mu pomogne u loženju vatre. Motrio ih je, nadajući se da će dečak završiti zadatak i pasti u san, pre no što ga revolveraš u tom spreči. To se, nažalost, nije dogodilo.

Utaborili su se blizu skupine mrtvih lipa. Roland je poveo umetnika ka najvećem drvetu. Pokazao mu je nešto na zvezdanom nebu. Mordred je shvatio da stari Beli Otac pokazuje na Staru majku, najsjajniju od svih zvezda. Umetnik, koji kao da nije imao sve daske na broju (u glavi), konačno klimnu. Izvukao je blok i počeo da crta kad se Beli Otac sručio na kože, nedaleko odatle. Mumlao je neka naređenja, na koja se umetnik nije obazirao. Stari Beli Otac se tako smandrljao na tlo, da se Mordred pobojao da je srce kurvinog sina konačno prestalo da kuca. Roland se trznuo na travi, premeštajući težinu, pa se Mordred, polegao na uzvišenju devedeset metara zapadno od suvog korita, malčice smirio. Koliko god stari Beli Otac bio umoran, obuka i ratničko nasleđe koje se protezalo sve do Elda, nateraće ga da đipi s revolverom u rukama, par sekundi nakon prvog mladićevog đavolski snažnog krika. Mordreda spopade dosad najjači napad grčeva. Presamitio se, boreći se da zadrži ljudski oblik, boreći se da ne vrisne, boreći se da ne umre. Čuo je slabašnu buku odozdo i osetio curenje mlake, smede kaše po nogama. Njegov preosetljivi nos namirisa nešto novo u telesnim izlučevinama, krv. Pomislio je da bol neće nikad prestati, da će se produbiti sve dok ga ne rascepi napola. Konačno je počeo da popušta. Pogledao je levu ruku.

Nije se iznenadio kad je video da su prsti pocrneli i srasli. Ti prsti se nikad neće vratiti u ljudski oblik.

Ostalo mu je snage za još jedan preobražaj. Mordred desnicom obrisa znoj s čela, i prinese dvogled očima. Molio se Crvenom Ocu da glupi mutavko zaspi. Ali nije. Gledao je kroz granje i crtao Staru majku, naslonjen na mrtvu lipu. Mordred Desčejn je u tom trenutku bio najbliži očaju. Mislio je, baš kao i Roland, da će crtanje održati idiota budnim. Zašto da se ne preobrazi i ne iskoristi razarajuću energiju kojom ga snabdeva najnoviji nalet groznice? Zašto ne bi okušao sreću? Želeo je Rolanda, a ne dečaka. U obličju pauka mogao bi da se sjuri na revolveraša i da ga zgrabi i privuče gladnim ustima. Stari Beli Otac stigao bi da ispali jedan hitac, možda i dva, ali je Mordred cenio da ih može podneti, ako olovo ne pogodi mozak dvojnog tela: belu izraslinu na paukovim ledima. Kad ga privučem sebi, neću ga puštati, sve dokga ne isisam do kraja. Od njega će ostati samo suva mumija, baš kao i od Mije. Opustio se, spreman da se prepusti promeni. U tom času, u središtu uma začu novi glas. Beše to glas Crvenog Oca, utamničenog na balkonu Mračne Kule. Mordred mu je trebao živ, bar još jedan dan, da bi ga oslobodio.

Čekaj još malo, savetovao ga je moćni glas. Čekaj još malo. Možda imam još jedan trik u rukavu. Čekaj...samo još malo...

Mordred ga je poslušao. Osetio je promenu pulsa Mračne Kule.

8

Ni Patriku ta promena nije promakla. Pulsiranje je postalo umirujuće.

Donosilo je reči koje su otupljivale želju za crtanjem. Povukao je još jednu liniju, zastao i odložio olovku.

Gledao je Staru thajku, koja je pulsirala u ritmu reči koje su mu odzvanjale u glavi, reči koje bi Roland prepoznao. Pevao ih je drhtavi i sladunjavi starački glas:

„Bebica mala, bebica slatka,

Još jedan prođe dan

Želim ti slatke i vesele snove,

Snivaj polja i maline.

Bebice mila, bebice draga,

Bebice, donesi bobice šesit, šisit, šasit!

Ne vraćaj se dok ne napuniš korpicu!"

Patrik je klimnuo giavom. Oči su mu se sklopile... otvorile... i ponovo sklopile. Dok ne napunitn korpicu, pomislio je i zaspao pod svedošću logorske vatre.

9

Sada, dobri moj sine, šaptao je hladni glas u sredini Mordredovog grozničavog, istopljenog mozga. Sada. Kreni na njega. Pobrini se da se više nikad ne probudi iz sna. Ubij ga među ružama, pa ćemo vladati zajedno.

Mordred izađe iz skrovišta. Dvogled mu ispade iz ruku, koje više nisu bile ruke. Dok se menjao, osećanje ogromnog samopouzdanja sevnu kroz njega. Još minut pa će biti gotovo. Spavali su, ne može da omane.

Jurnuo je ka logorištu i usnulim ljudima, kao crna noćna mora na sedam nogu. Škljocao je čeljustima.

10

Roland začu divlji i usplahireni lavež iz daljine od hiljadu i po kilometara. Njegov iscrpljeni um pokuša da se udalji od njega, da ga suzbije i pobegne na dublje nivoe. Stravični, agonični krik probudio ga je u momentu. Poznavao je taj glas, izvitoperen strašnim bolom.

„Oje" zaurlao je, u skoku. „Oje, gde si? K meni! K m..."

Eno ga, grči se u stisku ogromnog pauka. Lepo se vide u svetlosti vatre. Patrik je tupo zurio kroz zavesu od kose, naslonjen na stablo lipe. Suzana više nije tu, pa će se dečakova kosa ubrzo isprljati. Bambur se besno trzao napred-nazad. Škljocao je zubima u pravcu paukovog tela. Pena mu je curila po čeljustima, iako ga je Mordred savio daleko više no što je kičma dozvoljavala.

Da nije iskočio iz visoke trave, pomislio je Roland, bih sad bio u Mordredovom stisku.

Oj je zario zube duboko u paukovu nogu. Roland je u svetlosti vatre video nabore veličine novčića na bamburovim viličnim mišićima. Zubi su prodirali sve dublje. Gnusno stvorenje je zacvilelo i popustilo stisak. Oj se u tom trenutku mogao osloboditi, da je hteo, ali nije. Umesto da skoči dole i pobegne u privremenu slobodu pre no što se Mordred pribere i obnovi stisak, Oj je protegnuo vrat i zagrizao mesto na kom se jedna noga spajala s čudovišnim telom. Duboko je zagrizao i izazvao poplavu crnkastocrvene tečnosti. Tekla je oko bamburove njuške. U svetlosti vatre sijala je narandžastim sjajem. Mordred je jače zacvileo. Zaboravio je na Oja. Sad je plaćao cenu svog propusta. Dve uskovitlane prilike obasjane vatrom, behu prizor dostojan noćnih mora.

Patrik je zapištao od užasa, nedaleko odatle.

Bezvredni kurvin sin je ipak zaspao, pomislio je ogorčeni Roland. Ali, ko ga je ostavio na straži?

„Spusti ga dole, Mordrede!" povikao je. „Pusti ga dole pa ću ti dopustiti da živiš još jedan dan! Kunem se očevim imenom!"

Crvene oči pune ludila i zlobe streljale su ga preko Ojevog izvitoperenog tela. Iznad njih, visoko na krivini paukovih leda, behu malene plave oči, jedva nešto veće od rupica nastalih ubodom igle.

Posmatrale su revolveraša s odveć ljudskom mržnjom.

To su moje oči, pomisli smeteni Roland, baš tad se razleglo oštro pucketanje. To je bila Ojeva kičma.

Bambur nije popuštao stisak na mestu na kom je Mordredova noga virila iz tela, uprkos smrtonosnoj povredi. Oštre dlake su isekle najveći deo Ojeve njuške, otkrivajući oštre zube koje su se nekada nežno sklapale oko Džejkovog zgloba. Bambur je to radio kad bi želeo da dečaku skrene pažnju na nešto što je trebalo da vidi. Ejkl Zalajao bi u takvim prilikama. Ejk-Ejk.

Roland spusti desnicu do futrole. Bila je prazna. Tek tada, nekoliko sati posle Suzaninog odlaska, shvatio je da je odnela jedan od njegovih pištolja u drugi svet. Dobroje, pomislio je. Dobro je. Ako se nađe u tami, imaćepet tanadi za stvorenja u njoj i jedno za sebe. Dobro je.

Ova misao beše nejasna i daleka. Izvukao je drugi revolver dok je Mordred čučnuo na zadnje noge, da bi preostalom srednjom nogom zahvatio bambura posred leđa. Hteo je da baci besnu životinju što dalje od razderane i krvave noge. Pauk je cimnuo krznom obraslog napadača nagore, u strahovitoj spirali. Za trenutak je zakrilio svetlost Stare majke. Zatim je bacio Oja daleko od sebe. Rolanda je obuzeo osećaj već viđenog. Shvatio je da je ovo davno video, u Čarobnjakovom staklu. Bambur je poleteo kroz vatrom osvetljenu noć, da bi se nabo na jednu od grančica lipe koje je revolveraš izlomio te večeri. Ispustio je grozni, bolni krik, krik smrti. Ostao je da visi na grani, iznad Patrika.

Mordred jurnu na Rolanda ne časeči ni časa. Ali, njegov juriš beše spor i trapav. Jedna noga mu je otkinuta metkom samo nekoliko minuta po rođenju, sad se i druga nemoćno ljuljala pokraj njega. Klešta su se nekontrolisano trzala, povlačeći se po travi. Rolandov vid nikad nije bio tako jasan, a hladnoća koja ga je okruživala u sličnim momentima, dublja. Video je belu izbočinu i plave bombarderske oči, svoje oči.

Video je lice sina jedinca na leđima nezamislivo gnusnog stvorenja. Sledećeg trenutka nestalo je u oblačiću krvi, pogođeno prvim tanetom. Pauk se propeo. Noge su mu se grčile i sudarale ispod crnog, zvezdanog neba. Sledeća dva hica pogodili su izloženi stomak. Izašla su na ledima, rasipajući mlazeve tamne tečnosti. Pauk se iskrenuo na stranu, možda s namerom da beži. Preostale noge nisu izdržale.

Mordred Desčejn pade u vatru, podižući oblak crvenih i narandžastih iskri. Migoljio se u vrelom žaru. Plamen zahvati dlakavi stomak. Roland ga je još jednom pogodio, s gorkim osmehom na usnama. Umirući pauk se otkotrljao iz rasute vatre. Ležao je na leđima, trzajući, skupljajući i šireći preostale noge. Jedna je pala u vatru i počela da gori. Zadah je bio nepodnošljiv.

Roland je krenuo napred, s namerom da ugasi male vatrice oko rasutih ugaraka. Presekao ga je besni urlik u glavi.

Moj sin! Moj sin jedinac! Ubio si ga!

„Zaboravljaš da je bio i moj", rekao je Roland, posmatrajući nagorelog monstruma. Dugovao mu je istinu.

Toliko je mogao da učini za njega.

Dodi onda! Dođi sine ubico, i pogledaj na tvoju Kulu, ali znaj - crknućeš od starosti na ivici Kan'-Kaa pre no što dobiješ priliku da dodirneš vrata! Nikad te neću pustiti da prođeš! Todaš će nestati pre no što te pustim da prođeš! Ubico! Ubico svoje majke, ubico svojih prijatelja -jesje. Sve si pobio. Suzana leži mrtva, prerezanog grla s druge strane vrata. Sad si ubio i sopstvenog sina!

„Ko ga je napujdao na mene?" pitao je Roland glas u svojoj glavi. „Ko je poslao svoje dete - zato što je on upravo to, ispod crne kože - u smrt, ako ne ti crveni skote?"

Na ovo nije bilo odgovora. Roland gurnu revolver nazad u futrolu, i pogasi vatrena ostrvca, pre no što su se proširila. Mislio je na ono što je čuo o Suzani i odlučio da ne veruje. Možda je mrtva, jesje, mogla bi biti, ali Mordredov Crveni Otac to nije mogao znati, baš kao ni on.

Revolveraš je sačekao da misao izbledi i prišao drvetu, na kom je visio poslednji član njegovog ka-teta, naboden na slomljenu granu... ali jošte živ. Zlatom oivičene oči posmatrale su Rolanda s nekom vrstom radosti.

„Oje", rekao je Roland, pružajući ruku, ne mareći da li će biti ujeden. Pretpostavio je da deo njega - ne baš mali deo, istini za volju - želi da bude ujeden. „Oje, svi ti se zahvaljujemo. Kažem, hvala ti, Oje."

Bambur ga nije ujeo. Izgovorio je samo jednu reč. „Olan." Uzdahnuo je i poslednji put liznuo revolveraševu ruku. Oborio je glavu i umro.

11

Dok se difuzna zora zgušnjavala u jasnu svetlost dana, Patrik je oklevajući prišao revolverašu u presahlom potoku, među ružama. Roland je sedeo s Ojevim telom prebačenim preko kolena, kao da je dugi šal. Mladić je proizvodio tihe, upitne, piskutave zvuke.

„Nemoj sad, Patriče", rekao je Roland, mazeći Ojevo krzno. Bilo je gusto i meko na dodir. Nije mogao da veruje kako stvorenja ispod njega više nema, uprkos ukočenim mišićima i tvrdim grudvama zgrušane krvi. Češljao mu je krzno prstima što je nežnije mogao. „Nemoj sad. Imamo ceo bogovetni dan da odemo odavde, nećemo se žuriti."

Ne, nije bilo potrebe za žurbom, nema razloga da natenane ne ožali smrt poslednjeg od svojih. Nije bilo ni trunke sumnje u glasu starog Kralja, kad mu je obećao da će umreti od starosti pre no što makar i dodirne vrata u podnožju Kule. Krenuće, naravno, i proučiće teren, iako je već sad znao da je njegova ideja o prilasku Kuli iza leđa starog monstruma i zaobilaženju iste, samo neutemeljena nada. U glasu starog zlikovca nije bilo ni najmanjeg kolebanja, niti tračka sumnje.

Još neko vreme, ništa od toga neće biti važno. Evo još jednog kog je ubio. Ako je bilo ikakve utehe, onda je to ova: Oj će biti poslednji. Ostao je sam, ako se izuzme Patrik. Roland pomisli da je mladić imun na strašni virus kog je revolveraš nosio. Kao prvo, nikad nije bio član ka-teta. Ubijam samo svoje, pomislio je Roland, mazeći mrtvog bambura. Najviše ga je bolelo brecanje na Oja, prethodnog dana. Ako si hteo da odeš s njom, trebalo je da odeš dok si imao prilike.

Da li je ostao samo zato što je znao da će mu zatrebati? Da će, kad dođe čas da se pokaže ko je vera a ko nevera (Edijev izraz naravno), Patrik omanuti? Zato si izbečio te budalaste oči na mene? *

Da li zato što je znao da će to biti njegov poslednji dan i da će umreti tegobnom smrću?

„Mislim da si znao i jedno i drugo", reče Roland i sklopi oči, da bi bolje osetio krzno pod rukom. „Tako mi je žao, što sam te juče grdio - dao bih prste na zdravoj levici kad bih mogao to da poreknem. Dao bih sve do poslednjeg, vaistinu."

Ali ovde, baš kao i u Ključnom svetu, vreme ide samo u jednom pravcu. Taknuto, maknuto. Nema nazad.

Roland bi voleo da kaže da u njemu više nema besa, da je svaka trunčica istog sagorela. Osetio je golicanje na koži i shvatio o čemu se radi. Novi gnev se začinjao u njegovom srcu. Hladnoća se nastanila u revolveraševim umornim, ali jošte talentovanim rukama.

Patrik ga je crtao. Sedeo je ispod lipe, kao da hrabro malo stvorenje deset puta vrednije od njega - ne, stotinu puta! - nije umrlo na tom istom stablu, zbog njih dvoje.

Toje njegov način, Suzana je mirno i nežno progovorila iz dubokih ćoškova revolveraševog uma. Toje sve što ima, sve ostalo mu je oduzeto - rodni svet, majka, jezik i sva pamet koju je imao. I on tuguje, Rolande.

Uplašenje, takođe. Samo u crtanju nalazi utehu.

Cela, celcata istina. Ali je istina samo podjarila, umesto da ugasi njegov gnev. Odložio je preostali revolver (sijao se između dve raspevane ruže) da mu ne bude pri ruci. Tako je bolje dok je u ovakvom raspoloženju. Ustao je, spreman da Patriku priredi najveću grdnju u životu. To će mu, ako ništa drugo, pomoći da se bolje oseća. Prve reči su mu bile navrh jezika: Uživaš li u crtanju onih koji su spasli tvoj uglavnom bezvredni život, glupi dečače? Da li ti to razgaljuje srce?

Hteo je da počne vakelu kad je Patrik spustio olovku i dohvatio novu igračku. Od gumice je ostala polovina, a drugih nije bilo, baš kao što nije bilo dva revolvera. Suzana je odnela sve male, ružičaste gumice sa sobom. Tegla joj je slučajno ostala u džepu, verovatno zato što je mislila na druge, važnije stvari. Patrik je podigao gumu iznad crteža. Podigao je glavu -možda zato što je hteo da bude siguran da li hoće da briše - i ugledao revolveraša. Stajao je u koritu presahlog potoka, smrknuto motreći na njega.

Odmah je znao da je Roland besan, iako nije imao pojma zašto je tako raspoložen. Lice mu se zgrčilo od straha i tuge. Revolveraš ga je video, onako kako ga je Dandelo gledao, mnogo puta. Bes je, suočen s tom mišlju, naglo iskopneo. Ne bi želeo da ga se Patrik plaši, zbog Suzane ako ni zbog čega drugog. Neće dopustiti da ga se Patrik plaši.

Pokazaće se da je ispravno postupio.

Zašto ga ne ubiješ, kad stvari tako stoje? Pitao je pritvorni, pulsirajući glas u njegovoj glavi. Ubij ga. Reši ga bede ako u tebi izaziva takvo sažaljenje. Tako će bambur i on zajedno stupiti na čistinu. Ima tamo mesta i za tebe, revolverašu.

Roland je odmahnuo glavom i pokušao da se nasmeje. „Jok, Patriče, sine Sonjin", rekao je (zato što je robot Bil tako zvao dečaka). „Jok, ponovo sam pogrešio. Neću te grditi. Ali..."

Prišao je mestu na kom je sedeo Patrik. Mladić se povukao pred njim s psećim, poniznim osmehom, od kog se Roland ponovo razbesneo, ali je ovaj put lako savladao neprijatno osećanje. Patrik je voleo Oja.

Ovo je bio jedini način da se izbori sa svojom tugom.

Roland sad za to nije mnogo mario.

Sagnuo se i nežno izvukao gumicu iz dečakovih prstiju. Patrik ga je upitno pogledao i ispružio dlan.

Pogledom je zatražio da mu se vrati čudesna (i korisna) nova igračka.

„Jok", odgovori Roland, najljubaznije što je mogao. „Crtao si božanska dela ko zna koliko godina, ne znajući da tako nešto postoji. Mislim da ćeš izdržati bez nje do kraja današnjeg dana. Možda će ti se kasnije pružiti prilika da nešto nacrtaš i obrišeš. Kapiraš li to, Patriče?"

Izgledalo je da mladić ne shvata. Vratio se crtanju, kao da je zaboravio na gumicu, koja je našla put do Rolandovog džepa, pored sata,.

„Odloži crtež, na kratko vreme", rekao mu je Roland.

Patrik ga je poslušao bez pogovora. Pokazao je prvo na kolica, a zatim i na Tauer roud i načinio upitni, pišteći zvuk.

„Jesje", rekao je Roland, „ali ćemo prvo pregledati Mordredov prtljag. Možda ćemo pronaći nešto korisno. Zatim ćemo sahraniti prijatelja. Hoćeš li mi pomoći da zakopam Oja, Patriče?"

Patrik je vredno radio, pa sahrana nije dugo trajala. Telo je bilo mnogo manje od pokojnikovog srca.

Sredinom jutra krenuli su na poslednjih nekoliko kilometara puta što vodi do Mračne Kule.

TREĆE POGLAVLJE
GRIMIZNI KRALJ I MRAČNA KULA

1

I put i priča behu dugi, zar nećete baš to reći. Put beše dug a cena visoka... ali nijedan veliki podvig nije lako izvojevan. Duga pripovest, kao i visoka Kula, mora biti izgrađena ciglu po ciglu. Kraj se približava, pa moramo pratiti dva putnika s najvećom pažnjom. Stariji čovek - onaj s potamnelim, izboranim licem i revolverom za pojasom - vuče kolica po imenu Ho Fat II. Mlađi - s povelikim blokom za crtanje ispod ruke, kao student iz davnašnjih dana - hoda iza njih. Penju se dugom, blagom uzbrdicom, nimalo drugačijom od stotina sličnih kojima su se peli. Zapušteni put koji slede s obe strane je oivičen ostacima kamenih zidova. Divlje ruže rastu u ljupkom obilju između razbacanog kamenja. Na ravnoj, žbunjem prošaranoj zemlji iza palih zidova, stoje neobična kamena zdanja. Neka liče na ruševine zamkova, druga podsećaju na egipatske obeliske, tu je i nekolicina Govornih prstenova zgodnih za prizivanje demona.

Jedna drevna ruina, kombinacija kamenih stubova i ploča, podseća na Stounhendž. Fale samo druidi s namaknutim kapuljačama, koji ispisuju drevne rune u središtu velikog kruga, ali tvorci ovih građevina, predstraža Velikog spomenika već odavno nisu tu. Samo retka krda banoka pasu po svetilištima izumrlih kultova.

Nije važno. Nismo došli da razgledamo drevne ruine na kraju dugog putovanja, već starog revolveraša koji vuče kolica. Stojimo na vrhu brda i čekamo da nam pride. Prilazi nam i prilazi, nezaustavljivo kao i uvek, čovek koji uvek nauči jezik (bar nekoliko reči) i običaje zemlje kojom hodi. Još uvek spremno izravnava slike u nepoznatim hotelskim sobama. U mnogo čemu se promenio, ali je u tom ostao isti.

Izbio je na vrh brda. Tako je blizu da osećamo oštri zadah njegovog znoja. Podigao je glavu i bacio brzi, automatski pogled kakav baca na vrhu svakog uzvišenja. Vazda osmatraj teren, beše Kortovo pravilo. Njegov poslednji učenik ga nije zaboravio. Nezainteresovano je pogledao gore, pa dole... i zastao. Neko vreme je posmatrao izlomljene, korovom napadnute ploče na putu i ponovo digao glavu, ovaj put osetno sporije. Neuporedivo sporije. Kao da zazire od onog što će videti.

Na tom mestu mu se moramo pridružiti, zaroniti u njega. Iskren da budem, ne znam kako opisati radost Rolandovog srca u ovakvom trenutku, pri konačnom susretu s jedinstvenim životnim ciljem. Tako nešto prevazilazi skromne sposobnosti ovog jadnog pripovedača. Neki trenuci jednostavno nadilaze maštu.

2

Roland je brzo pogledao gore, dok se primicao vrhu brda. Ne zato što je očekivao nevolje, već zato što je navika bila isuviše duboko usađena. Vazda osmatraj teren, govorio im je Kort. Usađivao im je to u glavu još otkad su prohodali. Bacio je pogled na put. Bilo mu je sve teže da vuče kolica, a da ne pregazi nijednu ružu, iako mu je to do sada nekako uspevalo. Tada je, s nevericom, shvatio šta je video.

Ono što misliš da si video, reče Roland samom sebi, ne skidajući pogled s druma. Toje verovatno samojedna od neobičnih ruina kraj kojih od jutros prolazimo.

Revolveraš je znao da to nije tačno. Ono što je video nije stajalo pored Tauer rouda, već pravo ispred njega.

Ponovo je podigao glavu. Slušao je kako mu vrat pucketa, kao šarke na starim vratima. Tamo, kilometrima daleka, ali vidljiva na horizontu, stvarna kao ruže, beše Mračna Kula. Gledao je u hiljadu snova, sad je vidi sopstvenim očima. Šezdeset ili osamdeset metara ispred njega, put je stizao do vrha brda s drevnim Govornim prstenom, obraslim u bršljan i kozju krv s jedne i gajem gvozdenog drveta s druge strane. Središtem bližeg horizonta dominirala je crna silueta, zatamnjujući maleni deo plavog neba.

Patrik je stao pored Rolanda i ispustio jedan od piskavih zvukova.

„Vidiš li je?" pitao je Roland, prašnjavim glasom, napuklim od neverice. Pre no što je Patrik odgovorio, revolveraš pokaza na ono što je dečak nosio oko vrata. Ispostavilo se da je dvogled bio jedina stvar u Mordredovom prtljagu, vredna za poneti.

„Daj mi ga, momče."

Patrik ga je odmah poslušao. Roland je prineo dvogled očima. Podesio ga je okretanjem zupčastog točkića i zaustavio dah ka^ je ugledao vrh Kule. Učinilo mu se da je tako blizu da ga može dotaći. Koji deo gradevine viri iznad horizonta? Sedam metara? Možda i čitavih dvadeset? Nije mogao znati, ali je video tri uska prozora, deo spirale koja vijuga ka podnožju Kule. Video je ukrašeni prozor na vrhu i presijavanje raznobojnog stakla na jarkom prolećnom suncu. Crno središte mu je uzvraćalo pogled kroz stakla dvogleda kao oko Todaša.

Patrik pisnu i ispruži ruku. Tražio je dvogled. Hteo je da osmotri daleku gradevinu. Roland mu je ćutke dodao dvogled. Mučila ga je nestvarna, laka vrtoglavica. Na sličan način se osećao nekoliko nedelja pre dvoboja s Kortom, nestvarno kao da je san ili mesečev zrak. Naslućivao je nailazak nečeg, neke goleme promene. I sad se isto osećao.

Eno je, pomislio je. Eno moje sudbine, eno kraja životnog puta. A moje srcejoš bije (malo brže nego ranije, vaistinu), a krv još kola venama. Nema sumnje da će mi leđa zaškripati kad se sagnem da dohvatim ručke prokletih kolica. Ispustiću i tihiprdež. Ništa se nije promenilo.

Čekao je razočaranje do kog, po logici stvari, mora doći posle ovakve misli i duhovni pad. Nije ga bilo.

Preplavilo ga je neobično, uzvišeno okrepljenje, začeto unutar uma, odakle se proširilo do mišića. Prvi put od polaska na put, sredinom jutra, misli o Oju i Suzani napustiše njegov um. Oslobodio se tuge.

Patrik je spustio dvogled. Uzbudeno se okrenuo Rolandu. Pokazao je ka crnom palcu što štrči iznad horizonta i pisnuo.

„Tako je", rekao je Roland. „Jednog dana, u nekom svetu, neka verzija tebe će je naslikati, zajedno sa Lamrejom, konjem Autura Elda. Znam to. Imao sam prilike da vidim tvoja dela. Njoj sad moramo poć."

Patrik ponovo pisnu i napravi tužnu grimasu. Stavio je ruke na slepoočnice i zatresao glavom napred-nazad, kao da pati od strašne glavobolje.

„Da", rekao je Roland. „I ja se bojim, ali nema pomoći. Moram da idem tamo. Hoćeš li da ostaneš ovde, Patriče? Hoćeš li da ostaneš i sačekaš da se vratim? Slobodan si da radiš šta hoćeš."

Patrik je odmahnuo glavom. Nemi dečak ga je snažno uhvatio za ruku, kao da se plaši da Roland nije shvatio poruku. Desnica, s kojom je crtao, beše čvrsta, kao da je od gvožda.

Roland je klimnuo. Pokušao je da se nasmeje. „Tako je", rekao je, „to je dobro. Ostani sa mnom koliko god želiš. Ali moraš znati da ću poslednji deo puta, morati da pređem sam."

3

Mračna Kula bivala je sve bliža, dok su se peli iz brojnih udubina na vrh svakog brda. Videli su sve više spiralnih prozora na velikoj građevini. Roland je razaznao i dva čelična stuba na vrhu. Činilo se da oblaci što slede staze dva preostala Zraka izviru s tih vrhova, praveći golemo slovo X na nebu. Glas se pojačao. Roland spoznade da pevaju imena sveta. Svih svetova. Nije znao otkud to zna, ali je bio siguran u to. Krepkost ga nije napuštala. Konačno, kad su stigli na vrh brda s velikim kamenim ljudima što marširaju ka severu s leve strane (zurili su u putnike, ostacima kamenih lica, premazanih nekom krvavocrvenom bojom), Roland reče Patriku da se popne na kolica. Mladić je izgledao iznenađeno. Ispustio je niz pištećih glasova, koje je revolveraš protumačio kao Ali, zar nisi umoran? „Jesam, ali mi je neophodno sidro. Bez njega ću potrčati ka Kuli, iako deo mene zna da to nije dobro.

Crveni Kralj će mi razneti glavu jednom od svojih igračaka, ako mi srce pre toga ne pukne od iscrpljenosti. Penji se, Patriče."

Patrik ga brže-bolje posluša. Vozio se nagnut napred, ne skidajući dvogled s očiju.

4

Tri sata kasnije, stigoše do podnožja mnogo strmijeg brda. Rolandovo srce mu reče da je poslednje i da Kan'-Ka No Rej leži iza njega. Na vrhu, s desne strane, videše gomilu velikog stenja, ostatke manje piramide. Razvaline su se dizale desetak metara u visinu. Opkoljavale su ih ruže, čineći grubi grimizni prsten. Roland je dobro osmotrio kamenje i polako krenuo uz brdo, potežući ručke. Vrh Mračne Kule postepeno se otkrivao putnicima namernicima. Svaki korak je donosio novi deo goleme građevine. Roland je procenio da ih od nje deli osam ili nepunih pet kilometara. Sprat po sprat otkrivao se pred njegovim ne tako skeptičnim očima.

Roland se zaustavi, nešto pre vrha brda. Trošna kamena piramida beše s desne strane, na dvadesetak koraka ispred njih. Sagnuo se i po poslednji put oborio ručke na kolicima, oslonivši ih na drum. Svaki nerv u njegovom telu je vrištao, nagoveštavajuću opasnost.

„Patriče? Skači dole."

Patrik ga je poslušao. Pištao je, zabrinuto posmatrajući Rolandovo lice. Revolveraš je odmahnuo glavom.

„Ne mogu ti reći zašto moraš da skočiš. Samo znam da na kolicima više nisi siguran." Glasovi su pojali u snažnom horu, iako je vazduh oko njih bio nepomičan. Nijedna ptica nije prhnula u vazduh, niti je zapevala u daljini. Lutajuća krda banoka ostala su za njima. Milovao ih je povetarac, blago talasajući travu. Ruže su klimale živopisnim glavama.

Putnici su koračali rame uz rame. Roland oseti stidljivi dodir po dvoprstoj levici. Pogledao je Patrika.

Nemi dečak se zabrinuto osvrtao, pokušavajući da se nasmeje. Revolveraš ga je uhvatio za ruku, pa su tako izbili na vrh brda.

Ispod njih se pružao veliki crveni tepih. Sezao je sve do horizonta, u svim pravcima. Prosecao ga je put, savršeno prava i oko četiri metra široka, prašnjava, bela linija. Nasred ružinog polja stajala je prljavosiva Kula, slika i prilika one iz bezbrojnih snova, s prozorima koji blistaju na suncu. Put se razdvajao i obilazio temelje kule u savršenom krugu. Nastavljao se, kako je Roland verovao, pravo na istok, umesto na jugoistok. Još jedan put je presecao Tauer roud pod pravim ugiom, u pravcu sever-jug, ako su, kao što je mislio, strane sveta zauzele svoje mesto. Mračna Kula bi odozgo ličila na središte krvlju ispunjenog nišanskog durbina.

„To je..." započeo je Roland, baš kad je moćni, ludački krik zaplivao ka njima nošen povetarcem, na neshvatljiv način ne gubeći ništa od svoje snage i posle nekoliko predenih kilometara. Jaše na Zraku, pomislio je Roland. Nose ga ruže.

„REVOLVERAŠU!" vrištao je Grimizni Kralj. „SAD ĆEŠ UMRETI!"

Isprva su čuli tiho zviždanje. Ubrzo je proseklo put kroz zajedničku pesmu Kule i ruža kao najoštrije sečivo, naoštreno na tocilu uz pomoć dijamantske prašine. Patrik je zabezeknuto stajao, tupo zureći na Kulu. Eksplodirao bi u čizmama da Roland nije reagovao brže nego ikad. Cimnuo je nemog dečaka iza gomile kamenja sa srušene piramide. Duboka trava krila je razbacano kamenje. Sapleli su se preko jednog i pali na tlo. Roland je osetio kako mu ćošak drugog nemilosrdno kopa po rebrima.

Zvižduk je bivao sve glasniji, prerastao je u parajući jecaj. Roland je video kako nešto zlatno leti kroz vazduh - zujalica. Pogodila je kolica i eksplodirala, razbacujući oskudni prtijag na sve strane. Najveći deo stvari pao je na drum. Konzerve su zvečale, kotraljujći se okolo. Nekolicina je pukla, prosipajući svoju sadržinu.

Čuli su visoki, cvrkutavi smeh, od kog su Rolandu trnuli zubi. Patrik je rukama pokrio uši. Glas je odisao gotovo nepodnošljivim iudilom.

„POKAŽI SE!" urlao je daleki, ludi, nasmejani glas. „IZADI DA SE IGRAMO, ROLANDE! DOĐI K MENI!

KORAKNI KA SVOJOJ KULI! ZAŠTO OKLEVAŠ POSLE TOLIKO GODINA?"

Patrik ga je odmerio s mešavinom straha i očajanja. Stegao je blok na grudi kao da se od nečeg štiti.

Roland je oprezno provirio iza piramide. Na balkonu, dva sprata iznad temelja Kule, vide isto ono što je video na slici u kancelariji sai Sajra: jednu crvenu i tri bele tačke: lice i dve podignute ruke. Ovo nije slika.

Jedna ruka se hitro pomeri napred, kao da nešto baca. Razleglo se đavolsko zviždanje. Roland se otkotrlja iza ostataka kamene piramide. Usledila je naizgled beskrajna pauza. Zujalica je napokon udarila u drugu stranu piramide i eksplodirala. Vazdušni udar ih je bacio napred. Pali su ničice. Patrik je vrisnuo od straha. Kamene krhotine rasuše se po širokoj površini. Neke su se bučno kotrljale po putu. Roland zapazi da nijedna krhotina nije oštetila nijednu ružu.

Dečak se podigao na kolena. Pobegao bi, najverovatnije natrag na drum, da ga Roland nije ščepao za kragnu i cimnuo prema tlu.

„Ovde smo sigurni", promrmljao je. „Vidi." Gurnuo je ruku u šupljinu otkrivenu eksplozijom i kucnuo po unutrašnjosti. Rastegao je usne u izvitopereni osmeh kad se iz rupe čula tupa zvonjava. „Čelik! Jašta!

Može da udari po ovoj gomili sa deset letećih vatrenih kugli odjednom, a da je ne sruši. Može samo da raznese kameni omotač i otkrije ono ispod njega. Kapiraš? Mislim da neće razbacivati municiju. Nije mogao da navuče više od magarećeg tovara.

Roland je oprezno izvirio iza iskrzane ivice piramide, pre no što je Pđtrik stigao da odgovori. Skupio je šake oko usta i zaurlao: „PROBAJ PONOVO, SAI! JOŠ SAM OVDE. MOŽDA ĆE TI SE SLEDEĆA POSREĆITI!"

Usledio je trenutak tišine, a odmah potom ludački vrisak: „EEEEEE! KAKO SE USUĐUJEŠ DA MI SE PODSMEVAŠ! KAKO SE USUĐUJEŠ! EEEEEE!

Zaorio se još jedan prodorni zvižduk. Roland zgrabi Patrika i pade preko njega, iza piramide. Trudio se da je ne dodirne. Plašio se da će zavibrirati posle udara zujalice i da će vibracije biti tako jake da će izazvati kontuziju i pretvoriti unutrašnje organe u bezobličnu, želatinastu masu.

Zujalica nije udarila u piramidu. Preletela je iznad nje i jurnula ka drumu. Roland se otkotrljao dalje od Patrika i legao na leđa. Opazio je zlatastu mrlju i odmerio putanju po kojoj se ustremila na svoje ciljeve.

Upucao je u letu kao glinenog goluba. Iščezla je u zaslepljujućem blesku.

„DRAGI MOJ, JOŠ UVEK SMO TU!" povikao je Roland, upinjući se da ubaci notu podsmešljivog zadovoljstva u svoj glas. Nimalo lak zadatak dok urlate iz sveg glasa.

Odgovorio mu je još jedan ludački vrisak, „EEEEEE!" Roland se čudio kako Crvenom Kralju od takvih urlika ne pukne lobanja. Napunio je burence. Revolver mora biti uvek pun, pa dokle izdrži. Ovaj put se razlegao dvostruki jecaj. Patrik zapišta. Prevrnu se na stomak, zari lice u kamenjem posejanu travu i pokri glavu rukama. Roland je seo, naslonivši se leđima na piramidu od čelika i stenja. Revolver duge cevi ležao je na butinama, opušten i miran. Istovremeno je usmerio svu snagu volje na jednu stvar. Oči su htele da zaplaču, u odgovor na taj visoki, prodorni zvižduk. Nije smeo to dozvoliti. Natprirodno oštri vid, po kom se pročuo u davnim vremenima, nikad mu nije bio potrebniji nego u ovom trenutku.

Plave oči behu još bistre kad su zujalice preletele preko puta. Ovaj put je jedna skrenula levo, a druga desno, izbegavajući presretanje. Divlje su se trzale čas na jednu, čas na drugu stranu. Roland je mirno čekao, raširenih nogu, dok su se stare, iscepane čizme ukrstile u opušteno V. Srce mu je tuklo laganim i postojanim ritmom. Oči mu se ispuniše svom jasnoćom i bojama ovog sveta (da je ovog poslednjeg dana mogao videti za nijansu bolje, video bi vetar). Hitro je podigao revolver i uništio obe zujalice u vazduhu.

Napunio je burence, dok su mu odblesci prethodnih slika još pulsirali pred očima, u skladu sa srčanim ritmom.

Naslonio se na ćošak piramide i podigao dvogled. Naslonio ga je na zgodni komad kamena i pogledom potražio neprijatelja. Učinilo mu se da je Grimizni Kralj tik ispred njega. Prvi put u životu, Roland ugleda ono što je i zamislio: starca krivog, mekanog, golemog nosa; crvene rascvetale usne na snežnobeloj bradi; snežnu kosu rasutu po leđima Grimiznog Kralja sve do mršave zadnjice. Mesnato, ružičasto lice gledalo je u pravcu putnika namernika. Kralj je nosio crvenu odoru, prošaranu munjama i kabalističkim simbolima. Suzani, Ediju i Džejku ličio bi na Božić Batu. Rolandu je ličio na ono što je bio: otelotvorenje Pakla.

„UŽASNO SI SPOR!" povikao je revolveraš s podsmešljivim čudenjem. „PROBAJ S TRI! MOŽDA ĆE TRI KOMADA OBAVITI POSAO!"

Gledanje kroz dvogled podsećalo je na gledanje kroz magični stakleni časovnik okrenut postrance.

Roland je posmatrao kako Crveni Kralj đipa gore-dole, mašući rukama na gotovo komičan način. Učinilo mu se da vidi sanduk pored čudnovatog stvorenja, ali nije bio siguran; kitnjasti gvozdeni stubići na ogradi balkona ometali su mu vidik.

To je njegovo skladište municije, pomislio je. Mora biti. Koliko zujalica staje u sanduk te veličine?

Dvadeset? Pedeset? Nije važno. Roland je verovao da može da skine sve što stari demon pošalje ovamo, dok god Crveni Kralj ne baci više od dvanaest komada odjednom. Roden je za ovaj izazov.

Nažalost, i Grimizni Kralj je to znao, jednako dobro kao i Roland.

Stvorenje na balkonu ispusti još jedan grozomorni, vanredno prodorni krik (Patrik zari prljave prste u štrokave uši). Saže se, kao da želi da uzme još municije, ali se zaustavi u pola pokreta. Roland je posmatrao kako se primiče ogradi balkona... i zagleda pravo u revolveraševe oči. Odmerio ga je crvenim, vatrenim pogledom. Roland smesta spusti dvogled. Nije želeo da ga Crveni Kralj opčini izdaleka.

Do njega doplovi Kraljev usklik. „ČEKAJ AKO BAŠ HOČEŠ - I MOZGAJ O MOGUČIM DOBICIMA, ROLANDE! MISLI NA NJENU BLIZINU! I... SLUŠAJ! POČUJ PESMU SVOJE DRAGANE!"

Neobično stvorenje ućuta. Nije bilo zvižduka; nije bilo jecaja; nije bilo letećih zujalica. Roland je umesto njih čuo pesmu vetra... i ono što je Kralj želeo da čuje.

Zov Kule.

Dođi, Rolande, pojali su glasovi. Stizali su od ruža sa Kan'-Ka No Reja, i od osnaženih Zraka iznad njih, a uglavnom od same Kule, za kojom je tragao čitavog života. Stajala mu je nadohvat ruke... i posle svega nedostupna. Ubiće ga na čistini, ako pođe k njoj. Njen zov ga je privlačio sebi. Osećao ga je kao udicu u mozgu. Grimizni Kralj je znao da će se sukob završiti u njegovu korist, ako samo bude strpljivo čekao.

Vremenom je i Roland to shvatio. Glasovi nisu stalno isti. Mogao im se odupreti na sadašnjem nivou.

Odupirao im se. Zov se pojačavao kako je popodne odmicalo. Počeo je da shvata - sa sve većim užasom - zašto je u snovima i vizijama uvek video sebe kako prilazi Mračnoj Kuli u sumrak, kad se činilo da svetlost na zapadnom nebu odražava polje ruža, preobražavajući čitav svet u krvavi buket na jedinstvenom podupiraču, crnom kao ponoć na plamtećem horizontu.

Video je sebe kako dolazi u sumrak, zato što bi snažni zov Kule baš tad konačno nadvladao revolveraševu snagu volje. Poći će. Nijedna zemaljska sila neće moći da ga zaustavi.

Dođi... dođi... postade DOĐI... DOĐI... a zatim DOĐI! DOĐI! Glava ga je zabolela od toga. Žudeo je da pode. Ko zna koliko puta se našao na kolenima, primoravajući sebe da sedne doie, leđima okrenut piramidi.

Patrik je zurio u njega sa sve većim strahom. Roland je shvatio da je mladić delimično ili u potpunosti imun na zov, iako je znao šta se događa.

5

Bili su prikovani duže od sata, kad se Kralj odlučio da okuša sreću sa još par zujalica. Ovaj put su letele na suprotnim stranama piramide. Skrenule su gotovo u isti mah. Jurile su na njega u savršenoj formaciji, u razmaku od sedam metara. Roland je prvo skinuo onu desno. Zatim je cimnuo zglob nalevo i skinuo drugu s nebesa. Druga je eksplodirala dovoljno blizu da mu zapljusne lice vrelim vazduhom, ali na svu sreću nije bilo šrapnela. Kad bi eksplodirale, iščezle bi u potpunosti.

„POKUŠAJ PONOVO!" uskliknuo je. Grlo mu je bilo grubo i suvo, ali je znao da svaka reč dopire do cilja - vazduh na ovom mestu pogodovao je ovakvoj vrsti komunikacije. Znao je da je svaka od njih bodež, što para meso starog ludaka. Imao je sopstvenih problema. Zov Kule je postepeno jačao.

„DODI, REVOLVERAŠU!" izazivao ga je ludakov glas. „MOŽDA ĆU TE, NA KRAJU KRAJEVA, PUSTITI DA DOĐEŠ! MOGLI BI NATENANE O SVEMU PORAZGOVARATI, ZAŠTO DA NE?"

Roland je, na sopstveni užas, pronašao nešto iskrenosti u tom glasu. Nego kako, smrknuto je pomislio.

Seli bi i na miru popili kaficu, možda bi nešto i čalabrcnuli.

Izvukao je sat iz džepa i otvorio poklopac. Kazaljke su žurile unazad. Naslonio se na piramidu i zatvorio oči, ali mu je od toga bilo još gore. Zov Kule (dođi, Rolande, dođi, revolverašu, komala-hajd-hajd, stigaosi na krajputa) bio je glasniji, snažniji no ikad. Otvorio je oči i pogledao u nemilosrdno plavo nebo i oblake koji su jurili preko njega u kolonama ka Kuli nasred polja ruža.

Mučenje se nastavljalo.

6

Izdržao je još pola sata dok su se senke grmlja i ruža neumitno primicale piramidi. Gledao je kako se izdužuju i nadao, uprkos beznadežnom položaju, da će se nešto desiti, da će se dosetiti nečeg fantastičnog, što će ga spasti od odluke da poveri svoj život i sudbinu talentovanim rukama slaboumnog dečaka pored sebe. Znao je da od toga neće biti ništa, dok je sunce počelo da klizi zapadnim nebeskim lukom i plavetnilo iznad njih počelo da tamni. Kazaljke na ručnom satu još brže su hitale unazad. Uskoro će leteti po brojčaniku. Kad polete, poći će. Neće se obazirati na zujalice (i šta god drugo taj ludak imao u rezervi?), poći će. Potrčaće. Juriće u cikcak. Pašće na tlo i puzati, ako bude morao. Šta god bude radio, znao je da će uz mnogo sreće preći najviše polovinu puta do Mračne Kule, pre no što eksplodira u čizmama.

Umreće okružen ružama.

„Patriče", rekao je promuklim glasom.

Patrik ga je odmerio pogledom punim očaja. Roland je zurio u dečakove ruke - prljave i izranjavljene, ali na svoj način neverovatno talentovane, poput njegovih - i odustao. Pade mu na pamet da je odolevao ovoliko dugo samo zbog ponosa; Hteo je da ubije Grimiznog Kralja, a ne samo da ga pošalje u neku nedođiju. Naravno, ništa nije garantovalo da Patrik može učiniti Kralju isto što je učinio izraslini na Suzaninom licu. Privlačna moć Kule uskoro će postati prejaka, a drugog izbora nema.

„Promeni mesto sa mnom, Patriče."

Patrik učini kako mu je rečeno, pažljivo preskačući Rolanda. Našao se na ivici piramide, bliže putu.

„Pogledaj kroz spravu za gledanje na daljinu. Položi je u tu nišu - da, tako - i pogledaj."

Patrik ga je poslušao. Rolandu se učini da jako dugo gleda. Glas Kule je, u meduvremenu, pojao i zvonio, ulagujući se. Patrik se, konačno, okrenuo ka njemu.

„Do'vati blok, Patriče. Nacrtaj tog čoveka." Čovek nije bio, ali je bar ličio na njega.

Patrik je, isprva, samo produžio da zuri u Rolanda, grizući usnu. Konačno je uhvatio revolveraševu glavu sa obe ruke. Primakao je sebi dok se nisu dodirnuli čelima.

Veoma teško, šaptao je glas, duboko u Rolandovom umu. Nije to bio glas dečaka, već odraslog čoveka.

Moćnog čoveka. Nije u potpunosti tamo. Tamni. Muti se.

Gde je Roland čuo ove reči?

Nije imao vremena za razmišljanje.

„Hoćeš da kažeš da ne možeš?" pitao ga je Roland, ubacujući (krajnjim naporom) notu razočaranosti i neverice u svoj glas. „Da ti ne možeš? Da Patrik ne može? Da umetnik ne može?"

Patrikov pogled se izmeni. Roland je, za trenutak, ugledao izraz kakav će stalno imati ako ikad izraste u muškarca... a slike u Sajrovoj kancelariji poručivale su da će se to jednom dogoditi, u nekom od svetova.

Biće dovoljno star da naslika ono što je danas video. Taj izraz će postati uzvišeniji, ako doživi da postane starac sa nešto mudrosti u skladu s talentom; sad je bio pun arogancije. To je bio izraz deteta svesnog da je brže od sopstvene senke, da je najbolje, deteta koje ne teži za novim znanjem. Roland je poznavao taj pogled, zar ga nije video u bezbroj ogledala i mirnih vodenih površina kad je bio Patrikovih godina?

Mogu, progovorio je glas u Rolandovoj glavi. Samo kažem da neće biti lako. Trebaće mi gumica.

Roland je žustro odmahnuo glavom. Stisnuo je ruku oko ostatka ružičaste grudve u džepu.

„Neću ti je dati", rekao je. „Moraš crtati bez greške, Patriče, sad vuci svaku liniju iz prvog pokušaja.

Kasnije ćeš brisati."

Arogantni izraz na trenutak zatitra na mladićevom licu, ali samo na trenutak. Kad se vratio, ono što je stiglo s njim silno odobrovolji i malčice opusti revolveraša. Zapazio je gorljivo uzbuđenje. Takav izraz krasi talentovane ljude kad se, posle dugih godina provedenih u smucanju od nemila do nedraga, suoče s izazovom koji od njih zahteva angažovanje svih sposobnosti, rastežući ih do krajnjih granica. Možda i preko njih.

Patrik se otkotrljao do dvogleda, kog je ostavio ukoso uspravljenog kraj niše. Dugo je posmatrao Kulu, dok su glasovi pevali sve jače, potežući udicu u Rolandovoj glavi.

Konačno se otkotrljao nazad, dohvatio blok i počeo da crta najvažniji crtež u životu.

7

Radio je sporo u poredenju s pređašnjim crtežima, kad je za nekoliko minuta brzim potezima proizvodio dovršena i očaravajuća dela. Roland se stalno obuzdavao da ne vikne na dečaka: Požuri! Za ljubav svih bogova, požuri! Zar ne vidiš da sam u agoniji?

Patrik to nije video, a i da jeste ne bi za to mario. Bio je u potpunosti zanesen radom, uhvaćen u kandže dotad neiskušanog izazova. Prekidao je crtanje samo zarad povremenog korišćenja dvogleda i dugih pogleda na model u crvenoj odeždi. Ponekad bi iskrivio olovku radi brzog senčenja. Potom bi ga protrljao palcem da bi dobio senku. Ponekad bi zakolutao očima, pokazujući samo voštani sjaj beonjača.

Možda je posmatrao neku verziju Crvenog Kralja koja sija u njegovom umu. Zbilja, kako je Roland mogao znati da se upravo to ne dešava?

Ne znam i ne zanima me u šta gleda. Samo da završi pre no što poludim i pojurim ka onoj koju stari Crveni Kralj s punim pravom naziva „mojom draganom".

Činilo mu se da idućih pola sata traju ravno tri dana. Grimizni Kralj mu je još jednom uputio snishodljivi poziv, moleći ga da posle svega, svrati do Kule na razgovor. Možda će, ako ga Roland oslobodi iz sužanjstva, na balkonu zakopati strele i zajedno poći u sobu na vrhu Kule, u istom, prijateljskom duhu.

To i ne zvuči tako neverovatno, kad čovek bolje razmisli. Obilna kiša spaja neobične ljude u krčmi; zar Roland nije čuo tu izreku?

Revolveraš je poznavao jako dobro. Znao je da je ponuda Crvenog Kralja isti lažni nastup od malopre, samo preobučen u kaput i kravatu. Roland je osetio trunku brige u glasu starog monstruma. Nije ni pokušao da mu odgovori.

Grimizni Kralj je shvatio da je snishodljivost promašila cilj i zavitlao još jednu zujalicu. Ova je letela tako visoko preko piramide da se jedva nazirala. Ustremila se na njih, uz urlik obrušavajuće bombe. Roland se pobrinuo za nju jednim metkom i popunio prazninu u burencetu iz obilnih zaliha municije. Želeo je da Kralj pošalje što više letećih zujalica na njega. To mu je privremeno skretalo pažnju sa stravičnog zova Kule.

Čekala je na mene, zbunjeno je pomislio. Zbog toga joj tako teško odolevam. Čini mi se - da baš mene zove. Ne Rolanda ponaosob, već čitavu lozu Eldovu... ja sam poslednji izdanak te nasledne linije.

8

Konačno, kad je sunce na zalasku počelo da sipa prve narandžaste zrake i kad je Roland mislio da više ne može da izdrži, Patrik odloži olovku i pruži blok revolverašu, mršteći se.

Roland se uplaši od tog pogleda. Taj izraz dosad nije postojao u repertoaru nemog dečaka. Patrikova arogancija je iščezla.

Roland ipak uze blok. Na trenutak je bio toliko zapanjen onim što je video da je skrenuo pogled, kao da se plaši da će ga oči s Patrikovog crteža možda začarati, da će ga prisiliti da prisloni cev revolvera o slepoočnicu i raznese napaćeni mozak. Crtež je bio neshvatljivo dobar. Pohlepno, ljubopitljivo lice beše izduženo, a obrazi i čeio obeleženi dubokim, naizgled bezdanim pukotinama. Usne opkoljene bujnom bradom behu pune i okrutne. Gledao je usne čoveka koji bi poljubac očas preobrazio u ujed ako bi ga obuzelo krvožedno raspoloženje, što se često dešavalo.

„ŠTA RADIŠ?" razlegao se taj vrišteći, ludački glas. „NEĆE TI NIŠTA POMOĆI, MA O ČEMU DA SE RADI! JA DRŽIM KULU - EEEEEEEE! - JA SAM TI ONAJ PAS S GROŽĐEM, ROLANDE! MOJE JE, IAKO NE MOGU DA GA DOHVATIM! DOĆIĆEŠ MI! EEEEE! VAISTINU! DOĆI ĆEŠ, PRE NO ŠTO SENKA KULE STIGNE DO TVOG BEDNOG SKROVIŠTA! EEEEEEEE! EEEEEEEE! EEEEEEEE!"

Patrik žmirkajući pokri uši. Završio je s crtanjem. Ponovo je registrovao užasne krike.

Roland nije sumnjao da pred sobom ima Patrikovo životno delo. Dečak se, suočen s izazovom, znatno uzdigao iznad sebe; sunuo je u dotad neslućene visine i načinio genijalno delo. Predstava Grimiznog Kralja beše zapanjujuće jasna. Instrument za gledanje na daljinu ne objašnjava ovo delo, tlar ne u potpunosti, pomislio je Roland. Kao da ima treće oko, kojim vidi oblike iz mašte. Tim okom posmatra svet kad zakoluta s prvobitna dva. Posedovati ovakvu veštinu... izražavati je tako skromnim sredstvom kakvo je grafitna olovka. Dobri bogovi.

Učinilo mu se da će puls početi da bije u šupljini starčevih slepoočnica, u kojima je umetnik dočarao splet spiralnih vena nežnim, lakim senčenjem. Na uglu punih, senzualnih usana, revolveraš vide delić oštrog (kljove) zuba. Pomislio je da će usne na crtežu oživeti i rastvoriti se pred njegovim očima, otkrivajući usta puna očnjaka: tračak belog (samo parče nedirnutog papira) omogućio je mašti da vidi sve ostale, pa čak i da namiriše zadah mesa prisutan pri svakom izdisaju. Patrik je savršeno uhvatio pramičak dlaka koji se izvija iz jedne od Kraljevih nozdrva i sićušnu crtu, ožiljak koji krivuda preko Kraljeve leve obrve, kao parče kanapa. Beše to čudesno delo, mnogo bolje od portreta koji je nemi dečak darivao Suzani. Ako je Patrik mogao da obriše izraslinu sa tog crteža, sigurno će izbrisati Grimiznog Kralja s ovog. Ostaviće samo balkonsku ogradu ispred i zatvorena vrata što vode u Kulu, iza njega. Rad je bio tako sigurno izveden da je Roland očekivao da će Grimizni Kralj svakog časa prodisati ili da će se pomeriti! Tako sigurno...

Ali nije. Nije, a i neće ako još bude čekao. Neće, čak ga ni silna želja neće tome približiti.

To je zbog njegovih očiju, pomislio je Roland. Imao je široke i strašne oči zmaja zarobljene u ljudskom telu. Bile su strahovito dobro nacrtane, ali nešto nije bilo kako treba. Roland oseti očajničku, jadnu sigurnost i zadrhta od glave do pete, tako da su mu zubi zacvokotali. Nisu baš kako tr...

Patrik se dočepao Rolandovog lakta. Revolveraš je bio tako žestoko usredsređen na crtež da je zamalo vrisnuo. Podigao je pogled. Patrik je klimnuo i prineo prste uglovima očiju.

Da. Njegove oči. Znam! Ali šta nije u redu s njima!

Patrik je još uvek dodirivao uglove očiju. Jato ptica preletelo je iznad njih po nebu - koje če uskoro postati purpurno umesto plavo - ispuštajući oštre krike po kojima su dobile ime. Letele su ka Mračnoj Kuli; Roland se podigao da bi ih ispratio pogledom, pitajući se kako one mogu ono što on ne može.

Patrik ga je uhvatio za kožni kaput i privukao sebi. Dečak je divlje odmahnuo glavom i pokazao prema drumu.

„VIDEO SAM TO, ROLANDE!" stigao je krik. „MISLIŠ DA JE ONO ŠTO JE DOBRO ZA PTICE, DOBRO I ZA TEBE, JE LI TAKO? EEEEEE! TAČNO JE, NARAVNO! TAČNO KO ŠEČER, TAČNO KAO SO, TAČNO KAO RUBINI U RIZNICI KRALJA DANDA - EEEEEE, HA! MOGAO BIH ODMAH DA TE SREDIM, ALI ŠTO DA SE MUČIM? VIŠE ĆU UŽIVATI KAD TE BUDEM GLEDAO KAKO PRILAZIŠ KO POPIŠAN, SLUDEN I NESPOSOBAN DA SE ZAUSTAVIŠ!"

Tako će i biti, pomisli Roland. Neću moći da se obuzdam. Možda ću moći da izdržimjoš desetak minuta, možda i svih dvadeset, ali na kraju...

Patrik ga je prekinuo u razmišljanju. Ponovo je pokazao na drum. Pokazivao je u pravcu iz kog su došli.

Roland je umorno odmahnuo glavom. „Ćak i kad bih mogao da se oduprem njenoj privlačnoj moći - a ne mogu, vezan sam za ovo mesto - povlačenje nije moguće. Čim izađemo iz zaklona, baciće na nas sve što ima. Siguran sam da nešto ima. Šta god da je u pitanju, meci iz mog revolvera najverovatnije neće biti dovoljni."

Patrik je odmahnuo glavom, tako žustro da mu se duga kosa divlje zatalasala. Stisnuo je Rolanda tako čvrsto da su mu se nokti zabili u revolveraševo meso čak i preko tri sloja kožne odeće. Dečakove svagda nežne i obično zbunjene oči, sad se zagledaše u Rolanda s izrazom bliskim gnevu. Ponovo je pokazao slobodnom rukom, tri puta je bocnuo vazduh prljavim kažiprstom. Nije pokazivao na put.

Pokazivao je ruže.

„Šta s njima?" pitao je Roland. „Patriče, šta s njima?"

Patrik je ovaj put prvo pokazao na ruže, pa na oči na slici.

Roland je konačno shvatio.

9

Patrik nije hteo da ih donese. Kad mu je Roland pokazao na drum, dečak je smesta odmahnuo glavom, razrogačenih očiju. Kosa mu se ponovo zatalasala. Zviždao je i piskao. Bila je to iznenađujuće uspešna imitacija zujalice.

„Skinuću sve što baci na tebe", rekao je Roland. „Video si kako to radim. Da je neka ruža dovoljno blizu, da je sam uberem, učinio bih to. Ali nije. Neophodno je da je ti ubereš, ja ću te štititi."

Patrik se samo jače pribio uz neravnu piramidu. Patrik to neće učiniti. Njegov strah se po veličini možda nije mogao meriti s njegovim talentom, ali ne zaostaje mnogo za njim. Roland je izračunao razdaljinu do najbliže ruže. Bila je izvan zaštite ruinirane piramide, ali možda ne predaleko. Pogledao je unakaženu desnicu, koja će morati da bere, i postavio pitanje, koliko teško to može biti. Nije znao odgovor. Ovo nisu obične ruže. Na trnju što raste na zelenim stabljikama možda ima otrova koji će ga paralizovati u visokoj travi i načiniti lakom metom.

Patrik neće brati. Patrik je znao da je Roland imao prijatelje, i da su svi njegovi prijatelji mrtvi. Patrik neće brati. Da je Roland imao dva sata da poradi na dečaku - čak i samo jedan - možda bi se probio kroz nagomilane slojeve užasa. Ali nije imao toliko vremena. Sunce samo što nije zašlo.

Sem toga, blizuje. Mogu to učiniti ako moram... a moram.

Otoplilo je, pa je odavno skinuo glomazne rukavice od jelenske kože, delo Suzaninih ruku. Nosio ih je tog jutra. U međuvremenu ih je zatakao za pojas. Odsekao je vrh na jednoj od njih, pa su dva preostala prsta virila. Ostatak će zaštiti dlan od trnja. Navukao je rukavicu i pogledao ružu, s revolverom u drugoj ruci, oslonjen na koleno. Da li će jedna biti dovoljna? Moraće da bude, odlučio je. Sledeća je bila dva metra od one najbliže.

Patrik ga je uhvatio za rame, mahnito odmahujući glavom.

„Moram", rekao je Roland, rešen da ide do kraja. Ovo je njegov, a ne Patrikov posao. Pogrešio je kad je nagovarao dečaka da zauzme njegovo mesto. Ako uspe, baš fino. Ako omane i bude raznesen na rubu Kan'-Ka No Reja, bar će se osloboditi grozomornog privlačenja.

Revoiveraš je duboko udahnuo i đipio iz zaklona, jurnuvši ka ruži. Patrik ga je zgrabio, pokušavajući da ga odvuče u zaklon. Dohvatio je nabor na Rolandovom kaputu i cimnuo. Revolveraš trapavo pade na stranu. Oružje mu izlete iz ruke i pade u visoku travu. Grimizni Kralj zaurla (revolveraš u tom glasu pronade mešavinu trijumfa i gneva.). S krikom je stiglo i sve bliže zviždanje hitre zujalice. Roland skiopi unakaženu desnicu oko stabljike ruže. Trnje je probilo žilavu jelensku kožu kao da je tanki sloj paučine.

Zabilo mu se u meso. Osetio je strahovit bol, ali je pesma ruže bila slatka. Video je sjaj žutila, duboko u krunici, sličan sjaju sunca. Ili milionu njih. Topla krv poteče niz dlan i pocuri kroz pukotine između preostalih prstiju. Natopila je jelensku kožu i stvorila još jednu, rascvetaju ružu na gruboj, smeđoj površini. Čuo je zvižduk zujalice koja će ga ubiti i zagorčati slatku pesmu ruže, koja mu je punila glavu, preteći da mu razdvoji lobanju.

Stabljika nije popuštala. Ruža se, napokon, odvoji od zagrljaja tla, zajedno s korenom. Roland se otkotrlja ulevo, zgrabi revolver i ispali hitac naslepo. Srce mu poruči da za nišanjenje nema vremena.

Usledila je razorna eksplozija. Na licu je osetio vreli dah uraganskog vetra.

Blizu. Ovaj put se izvukao za dlaku.

Grimizni Kralj ozlojeđeno vrisnu - „EEEEEEEEE!" - krik zameni nekoliko zvižduka. Patrik se zalepi za piramidu licem napred. Roland se obrnu na leđa, ne ispuštajući ružu iz krvave desnice. Podigao je pištolj i sačekao da se zujalice okrenu. Skinuo ih je, kad su to učinile: prvu, drugu i treću.

„JOŠ SAM TU!" razdrao se iz sveg glasa, da bi ga Crveni Kralj bolje čuo. „JOŠ SAM TU, ODRTAVELI KURCDOŽDERU, NADAM SE DA TI TO PRIJA!"

Grimizni Kralj ispusti još jedan užasavajući urlik, ali bez zujalica.

„ZNAČI SAD IMAŠ RUŽU!" vrištao je. „SLUŠAJ JE, ROLANDE! DOBRO JE SLUŠAJ, ZATO ŠTO PEVA ISTU PESMU! SLUŠAJ JE I KOMALA-HAJD-HAJD!"

Pesma je odjekivala u Rolandovoj giavi snagom neodoljivog imperativa. Žestoko mu je prljila nerve.

Zgrabio je Patrika i okrenuo dečaka sebi. „Sad", rekao je. „za moj život, Patriče. Za živote svih muškaraca i žena koji su ikad umrli umesto mene, da bih ja nastavio dalje."

I zbog deteta, pomislio je, gledajući Džejka okom sećanja. Dečak je visio iznad tame, da bi, trenutak kasnije, pao u nju.

Zurio je u užasnute oči nemog dečaka. „Dovrši ga! Pokaži šta znaš."

10

Roland je prisustvovao čudesnom događaju: Patrik je uzeo ružu, ali se nije posekao. Prošao je bez i najmanje ogrebotine. Revolveraš svuče iskasapljenu rukavicu zubima, da bi se suočio sa dubokom posekotinom na dlanu. Jedan od dva preostala prsta visio je na krvavoj žili.

Obesio se kao da je željan sna. Ali, Patrik nije bio isečen. Trnje ga nije bolo. Strah iščeze iz mladićevog pogleda. Lutao je pogledom između crteža i ruže i zaneseno vrteo glavom.

„ROLANDE! ŠTA TO RADIŠ! HAJDE, REVOLVERAŠU, SUMRAK ČE SVAKOG ČASA PRERASTI U NOĆ!"

Tako je, doći će. Na ovaj ili onaj način. Malo se opustio u svetlosti tog saznanja. To mu je omogućilo da ostane gde je, bez previše drhtanja. Nije osećao desnicu od zgloba naniže. Sumnjao je da će je ikad osetiti. To nije bilo važno, ionako nije bila od velike koristi otkad su se jastogovišta poigrala s njom.

Ruža je pevala Tako je, Rolande, takoje - imaćeš je ponovo. Ponovo ćeš biti ceo. Čeka te preporod. Samo dodi.

Patrik je otkinuo laticu ruže. Osmotrio je i otkinuo još jednu. Pridodao je prvoj. Stavio ih je u usta.

Njegovo lice zasja u trenutku čudnovate ekstaze. Roland se pitao kakav im je ukus. Nebo iznad njih se smračilo. Senka stenjem skrivene piramide stiže nadomak druma. Kad vrh te seni dodirne put kojim su došli, Roland će poći bez obzira da li Grimizni Kralj kontroliše prilaz Kuli.

„ŠTA TO RADIŠ? EEEEEE! KAKVU TO ĐAVOLŠTINU KRIJEŠ U GLAVII SRCU?"

Ti si našao da mi pričaš o davolštinama, pomisli Roland. Poteže sat i žurno otvori poklopac. Kazaljke ispod kristala žurile su unazad, sa pet na četiri sata, sa četiri na tri, sa tri na dva, sa dva na jedan, i s jednog na ponoćni čas.

„Patriče, požuri", rekao je. „Požuri ako ikako možeš, preklinjem te, zato što je vreme na izmaku."

Patrik skupi šake ispred usta i ispljunu crvenu pastu, boje sveže krvi, boje odežde Grimiznog Kralja.

Nijansa je u potpunosti odgovarala Kraljevim ludačkim očima.

Patrik se našao na pragu prve upotrebe boje u umetničkoj karijeri. Umoči desni kažiprs u pastu i zastade.

Čudna izvesnost sinu u Rolandovom umu. Ružino trnje bode samo dok je biljka korenom vezna za Mim, ili Majku Zemlju. Da je naterao Patrika da je ubere, Mim bi mu iskidala talentovane ruke u parčiće, načinivši ih neupotrebljivim.

Ka još uvek deluje, pomisli revolveraš. Čak i ovde na Kraju s...

Patrik ga ščepa za desnicu, prekinuvši mu misao. Dečak pogleda u revolveraševu povređenu šaku kao teatralna gatara. Pokupi nešto krvi, koju oprezno nakapa u crvenu smesu. Zatim, neopisivo pažljivo, uze malenu količinu neobične boje srednjim prstom desnice. Spustio ga je na crtež... oklevao je... i pogledao Rolanda. Revolveraš klimnu. Patrik mu uzvrati istom merom, ozbiljno kao hirurg spreman za prvi rez u rizičnoj operaciji, i spusti prst na papir. Dodirnuo ga je vrhom srednjaka, delikatno kao što kolibri zaranja kljun u cvet. Obojio je levo oko Grimiznog Kralja i podigao prst.

Dečak iskrenu glavu i fascinirano osmotri svoje delo. Roland tokom dugih godina lutanja nikad nije video takav izraz na ljudskom licu. Učinilo mu se da je dečak prorok Manija, kom je, posle dvadeset godina isposništva u pustinji, na tren uspelo da vidi Ganovo lice.

Patrik razvuče usne u neviđeno široki, sunčani osmeh.

S Mračne Kule stiže mnogo brži i - što se Rolanda tiče - beskrajno prijatniji odgovor. Drevno stvorenje zatočeno na balkonu zaurla od bola.

„ŠTA TO RADIŠ? EEEEEE! EEEEEE! PRESTANI! PEČE! PEEEČE! EEEEEEEEE!"

„Dovrši drugo", reče Roland. „Požuri! Zarad tvog i mog života!"

Patrik oboji i drugo oko, istim, delikatnim dodirom prsta. Sjajne grimizne oči posmatrale su svet sa Patrikovog crnobelog crteža, oči obojene nektarom ruže i krvi Eldove; oči što plamte ognjem paklenskim.

Delo je završeno. Roland konačno izvadi gumicu iz džepa. Pruži je Patriku. „Izbriši ga", rekao je. „nek prokletinja nestane sa ovog i svih drugih svetova. Nek zauvek nestane."

11

Nije sumnjao u delotvornost preduzete akcije. Čim Patrik spusti gumicu na crtež, Grimizni Kralj vrisnu od nepodnošljivog bola i užasa na balkonskoj tamnici. Prvo je stradao čuperak nosnih dlaka. Monstrum je vrištao od bola i jalovogpoimanja, sopstvenog beznadežnogpoložaja.

Patrik je oklevao. Pogledao je Rolanda, tražeći podršku, revolveraš je klimnuo. „Jesje, Patriče. Došo mu je kraj. Ti ćeš biti njegov dželat. Nastavi dalje."

Stari Kralj je bacio još četiri zujalice. Roland se s lakoćom pobrinuo za njih. Prestao je da baca, zato što je ostao bez ruku. Vrisci se izmetnuše u coktave jecaje. Roland pomisli da će zauvek odjekivati u njegovoj glavi.

Nemi dečak obrisa puna, senzualna usta, posred bujne brade. Vrisci se prvo utišaše, a zatim sasvim prestadoše. Patrik obrisa sve, izuzev očiju. Ostatak gumice beše nemoćan pred njima. Ostale su netaknute. Od parčeta ružičaste gumice (iz pakovanja olovaka kupljenog u Vulvortu u Norviču, Konektikat, tokom predškolske rasprodaje avgusta 1958. godine) ostade samo komadić, koji dečak više nije mogao držati između prljavih noktiju. Bacio ga je i pokazao revolverašu ostatak crteža: dva zla, krvlju podlivena kruga, što lebde na tri četvrtine od početka stranice.

Ostatak je iščezao.

12

Senka vrha piramide konačno dodirnu drum; nebo na zapadu promeni boju od narandžastih plamenova lomače do tamnocrvenog kazana ključale krvi koji je Roland posmatrao u snovima od detinjstva. Zov Kule se nakon toga udvostruči i utrostruči. Roland oseti kako poseže za njim i kako ga grabi nevidljivim rukama. Kucnuo je čas ispunjenja njegove sudbine.

Pošao bi joj u susret da nema usamljenog dečaka, bez igde ikoga. Roland ga neće ostaviti da crkne na kraju Kraja sveta ako išta može učiniti. Nije stremio pokajanju, ali je Patrik na neki način oličavao sva ubistva i izdaje koje su ga konačno dovele na prag Mračne Kule. Revolveraševa porodica je mrtva; njegov apsurdni sin je umro poslednji. Eld i Kula će se napokon sjediniti.

Prvo, ipak - ili poslednje - ovo.

„Patriče, slušaj me", rekao je, hvatajući dečaka za ramena, zdravom levicom i unakaženom desnicom.

„Ako želiš da živiš i naslikaš sve slike koje ti je ka namenila u budućnosti, ništa me ne pitaj, niti traži da ti išta ponovim."

Dečak ga je nemo posmatrao, razrogačenih očiju, obasjan crvenim, umirućim sunčevim svetlom. Pesma Kule uzdigla se oko njih do moćnog usklika, kog drugog do komale.

„Vrati se na drum. Skupi sve čitave konzerve koje pronađeš, pa ćeš imati dovoljno hrane. Vrati se putem kojim smo došli. Ne skreći s druma. Nek te sreća prati."

Patrik klimnu sa savršenim razumevanjem. Roland je shvatio da veruje, što mu je bilo dovoljno. Vera će ga zaštiti pouzdanije od revolvera, čak i od onog sa drškama od sandalovine.

„Vrati se u Federal. Vrati se robotu, Mucavom Bilu. Reci mu da te odvede do vrata koja se otvaraju na američku stranu. Ako ne budeš mogao da ih otvoriš, nacrtaj ih otvorenim. Da li razumeš?"

Patrik opet klimnu. Naravno da je razumeo.

„Ako te ka odvede do Suzane u bilo kom gde i kada, reci joj da je Roland još uvek voli, svim srcem."

Privukao je Patrika sebi i poljubio dečaka u usta. „Prosledi joj poljubac. Shvataš li me?"

Patrik klimnu.

„U redu. Idem. Dugi dani i prijatne noći. Dabogda se sreli na čistini na kraju puta kad svi svetovi prestanu da postoje."

Znao je da od toga neće biti ništa, zato što svetovi nikad neće prestati da postoje, ne posle onog što je ućinio, kao i da on neće stupiti na čistinu. Za Rolanda Desčejna od Gileada, poslednjeg od Eldove loze, staza se završava kod Mračne Kule. To mu je izuzetno odgovaralo.

Ustao je. Dečak ga je odmerio raširenim, začuđenim pogledom, stiskajući blok. Roland se okrenuo i duboko udahnuo vazduh. Ispunio je i najzabitije kutke pluća i ispustio veličanstven urlik.

„ROLAND TAMNOJ KULI STlŽE! BEJAH ODAN ISTINI. JOŠTE NOSIM REVOLVER OCA SVOG. OTVORIĆEŠ SE PREDA MNOM!"

Patrik je posmatrao kako crna silueta na pozadini od krvavocrvenog, plamtećeg neba, korača ka kraju puta. Posmatrao je kako Roland hoda među ružama. Sedeo je drhteći među senkama kad je Roland zapevao imena svojih prijatelja, voljenih, i ka-meta; imena su jasno odjekivala u čudnom vazduhu, učinilo mu se da će odjekivati za vjek vjekov.

„Dolazim u ime Stivena Desčejna od Gileada!

Dolazim u ime Gabrijele Desčejn od Geleada!

Dolazim u ime Kotlanda Endrusa od Gileada!

Dolazim u ime Kutberta Olguda od Gileada!

Dolazim u ime Alena Džonsa od Gileada!

Dolazim u ime Džejmija de Karija od Gileada!

Dolazim u ime Vaneja Mudrog od Gileada!

Dolazim u ime Haska Kuvara od Gileada!

Dolazim u ime sokola Dejvida od Gileada i nebeskih prostranstava!

Dolazim u ime Suzan Delgado od Mehisa!

Dolazim u ime Šimija Ruiza od Mehisa!

Dolazim u ime padrea Kalahana od Jerusalimova i drumova!

Dolazim u ime Teda Bratigana od Amerike!

Dolazim u ime Tetka Talite od Rečnog Prelaza, položiću njen krstić pred tvoj prag, kao što sam i obećao!

Dolazim u ime Stivena Kinga od Mejna!

Dolazim u ime Oja hrabrog od Srednjeg sveta!

Dolazim u ime Edija Dina od Njujorka!

Dolazim u ime Suzane Din od Njujorka!

Dolazim u ime Džejka Čembersa od Njujorka, kog nazivam svojim istinskim sinom!

Ja sam Roland od Gileada. Dolazim u svoje ime; otovori se preda mnom."

Nakon toga se razleže zvuk roga. Izazva pomešana osećanja u Patriku. Sledio mu je krv u žilama, oduševivši ga. Jeka roga izblede, preobrazivši se u tišinu. Minut kasnije, čuo je snažni udarac: zvuk zauvek zatvorenih vrata.

Nakon toga zavladala je tišina.

13

Patrik sede u podnožje piramide. Drhtao je sve dok se Stara zvezda i Stara majka nisu pojavile na nebu.

Pesma ruža i Kule nije prestala, ali se smirila i utišala, do nivoa blagog žubora.

Naposletku se vratio na drum, gde je pokupio gotovo sve čitave konzerve koje je našao, (bilo ih je zapanjujuće mnogo, kad se uzme u obzir snaga eksplozije koja je pogodila kolica). Potrpao ih je u džak od jelenske kože. Rešio je da se vrati po zaboravljenu olovku.

Pod svetlošću zvezda, pored olovke, sijao je Rolandov sat.

Dečak ga je podigao uz tanki (i nervozni) osmejak. Gurnuo ga je u džep. Vratio se na drum i zabacio džakčić na leđa.

Mogu vam reći da je hodao sve do ponoći i da je pogledao na sat pre no što se odmorio. Mogu vam reći da je sat sasvim prestao da radi. Mogu vam reći da je oko podneva, sledećeg dana, pogledao na njega i uvideo da se kazaljke ponovo okreću u dobrom smeru, iako veoma polako. Ali vam o Patriku ne mogu ništa više reći. Ni da li je stigao do Federala, ni da li je pronašao Mucavog Bila, niti da li je stigao do američke strane. Žao mi je, ali vam o tome ne mogu ništa reći. Tama ga skriva od mog pripovedačkog oka, pa ostatak puta mora prevaliti sam.

EPILOG SUZANA U NJUJORKU

Niko se nije uzbudio kad su mala električna kolica kli znuia niotkuda, lagano, centimetar po centimetar napred, da bi se konačno materijalizovala u Central parku; nije ih video niko osim nas. Večina prisutnih gledala je gore, na prve snežne pahulje buduće velike predbožićne snežne oluje. One su krivudajući padale s belog neba. Oluja će se dugo pamtiti. Novinari će je nazvati Mećavom osamdeset sedme.

Posetioci parka koji nisu gledali sneg, gledahu pevače božićnih pesama iz državnih škola iz gornjeg dela grada, obučeni u tamnocrvene žakete (dečaci) ili tamnocrvene džempere (devojčice). Ovo je harlemski školski hor, kog su u Postu i rivalskom njujorškom tabloidu Sanu, ponekad zvali Harlemske ruže. Pojali su staru himnu u predivnoj duvop harmoniji. Pucketali su prstima, prelazeći sa strofe na strofu, preobražavajući pesmu u nešto nalik ranim Sparsima, Kostersima ili Blek Dajmondsima. Stajali su nedaleko od zabrana u kom su polarni medvedi brojali gradske, robijaške dane. Pevali su „Koje je ovo dete".

Pahulje je gledao i čovek kog je Suzana dobro poznavala. Srce joj je poskočilo do neba kad ga je videla.

Opazila je i veliku papirnu čašu u njegovoj levoj ruci. Sigurna drži toplu čokoladu, onu dobru, mit schlag.

Isprva nije mogla da dohvati kontrole na malim kolicima, s drugog sveta. Više nije mislila na Rolanda i Patrika. U njenoj glavi bilo je mesta samo za Edija - Edi je ispred nje, ovde i sada. Edi je opet živ. I ako ovo nije Ključni svet, ne baš, šta to smeta? Ako je Ko-Op Siti u Bruklinu (ili čak u Kvinsu!) i ako Edi vozi takuro spirit umesto bjuika elektra, ko još za to mari? To nije bitno. Samo je jedna stvar bitna. Ona koja je sprečava da ščepa upravljačku polugu i upravi vozilo ka njemu.

Šta ako je ne prepozna?

Šta ako se okrene i vidi samo crnkinju, beskućnicu u električnim kolicima čija će baterija uskoro biti prazna kao sirotinjski buđelar, crnkinju bez para, odeće, adrese (ne u ovom gde i kada, vaistinu sai) i bez nogu? Crnkinju, beskućnicu, bez ikakve dodirne tačke s njim? Šta ako je prepozna negde duboko u svom umu i ako je se odrekne kao što se Petar odrekao Isusa, zato što sećanje može biti tako bolno?

Može biti mnogo gore. Šta ako se okrene, a ona vidi izgoreli, sjebani, tupi pogled dugogodišnjeg narkomana? Šta ako, šta ako, a oko njih pada sneg od kog će se uskoro zabeleti čitav svet.

Prestani da sejedeš i kreni ka njemu, progovorio je Roland. Nisi se suočila s Blejnom, tahinima ili Plavim nebom i stvorenjem ispod zamka Nesklada da bi sad podvila rep i uzmakla, zar ne? Siguran sam da imaš mnogo više petlje.

Nije bila sigurna, dok nije videla ruku koja se sklapa oko upravljača. Revolveraš je progovorio, pre no što se dočepala ručice. Ovaj put je zvučao jako raspoloženo.

Možda bi prvo htela nečeg da se otarasiš, Suzana?

Spustila je pogled i videla Rolandovo oružje za pojasom. Zadenula ga je kao meksička bandida pistolu ili pirat s južnih mora kuburu. Izvukla ga je. Lepo je ležao u ruci... đavolski, surovo lepo. Rastanak od njega nalikovaće rastanku od ljubavnika. Ne mora da ga se liši, zar ne? Pitanje je, koga više voli? Čoveka ili revolver? Svi budući izbori proističu iz ovog.

Otvorila je burence, rukovodeći se intuitivnim impulsom i videla da meci izgledaju staro, bezbojno.

Ovi nikad neće zapucati, pomislila je... i dodala, ne znajući zašto to čini, niti šta to precizno znači: Ovlažili su se.

Pogledala je kroz cev. Bila je neobično tužna - ali ne i iznenadena - kad je videla da cev ne propušta svetlo. Začepljena je. Reklo bi se da je takva poslednjih nekoliko desetina godina. Izbora nema, zato što nema između čega da bira. Ovaj revolver je gotov.

Jednom rukom držala je revolver s drškama od sandalovina, a drugom okretala upravljač. Mala električna kolica - nazvala ih je Ho Fat III, iako je to ime već bledelo u njenom umu - bešumno su se kotrljala napred. Prošla su pored zelenog bureta s natpisom OVDE BACAJTE ĐUBRE! nalepljenom sa strane. Bacila je Rolandov revolver u kantu za otpatke. Zazeblo je oko srca, ali nije ni za časak oklevala.

Teško oružje potonu među zgužvane omotače brze hrane, reklamne prospekte i odbačene novine kao kamen u vodu. Još uvek u njoj ima dovoljno od revolveraša da bi gorko zažalila zbog odbacivanja znamenitog oružja (upropašćenog poslednjim putovanjem izmedu svetova), ali je već u dovoljnoj meri postala žena budućnosti da ne zastane, i da se ne osvrne za sobom nakon obavljenog posla.

Čovek s papirnom čašom se okrenu, pre no što je stigla do njega. Nosio je duksericu s natpisom PIJEM NOZALU!, ali je to nije zanimalo. To je Edvard Kantor Din. Ni to sad nije bilo važno, zato što je u njegovim očima videla sve čega se plašila. Bio je potpuno zatečen njenom pojavom. Nije je poznavao.

Nasmejao se. Poznavala je taj osmeh. Uvek ga je volela. Kao da to nije dovoljno, čist je. Odmah je to znala. Pročitala je to s njegovog lica, uglavnom iz očiju. Pojci iz Harlema su pojali. Pružio joj je čašu tople čokolade.

„Hvala bogu", rekao je. „Već sam pomislio da ću je sam popiti. To... pa..." Ućutao se, izgledao je više nego zatečeno. Izgledao je preplašeno. „Slušaj, ovde si zbog mene, zar ne? Molim te, reci mi ako nisi, da ne pravim kosmičku budalu od sebe, zato što se, eto baš sad, osećam kao dugorepa mačka u sobi prepunoj stolica za ljuljanje."

„Ne boj se", rekla je. „Hoću reći, ne praviš budalu od sebe." Setila se Džejkove priče o glasovima koji se raspravljaju sred njegovog uma. Kako jedan viče da je mrtav, a drugi da je živ, oba apsolutno uverena u istinitost svojih tvrdnji. Znala je kako užasno to može biti, zato što je imala nekog iskustva s tuđim glasovima. Neobičnim glasovima.

„Hvala ti, bože", rekao je. „Zoveš se Suzana?"

„Da", rekla je. „Zovem se Suzana."

Grlo joj je užasno suvo, ali i pored toga uspeva da prozbori poneku reč. Uzela je ponuđenu čašu i gucnula topiu čokoladu kroz krem. Slatka je i divna, ima ukus ovog sveta. Čuje sirene taksija i zna da nervozni vozači žure da zarade koji dolar pre no što sneg prekine saobraćaj. Jednako uživa u tom zvuku. On uz osmeh pruža ruku i briše sićušnu mrlju krema s vrha njenog nosa. Oseća njegov dodir kao laki električni udar, baš kao i on, uostalom. Pada joj na pamet da će je ponovo, prvi put poljubiti, da će ponovo prvi put spavati s njom i da će ponovo prvi put voditi ljubav s njom. Možda i on deli njena uverenja, zbog onog što mu saopštavaju glasovi, ali ona zna da su ona zasnovana na mnogo dubljem raziogu: tiču se stvarnih, proteklih događaja. Ka je točak, govorio je Roland, sad zna da je to istina. Sećanja na (Srednji svet) revolveraševo gde i kada postepeno blede. Ipak, ima utisak da će se sećati da se sve ranije dogodilo. U tome ima nečeg nepojmljivo tužnog. Ali i prijatnog. To je prokleto čudo, eto šta je.

„Da li ti je hladno?" pitao je.

„Nije, dobro mi je. Zašto?"

„Drhtiš."

„To je zbog slatkog krema." Isplazila je jezik i olizala trunčicu bademom poprskane pene, ne skidajući pogled s njega.

„Ako ti već nije hladno, biće uskoro", rekao je. „WRKO kaže da će temperatura noćas pasti za dvadeset stepeni. Zbog toga sam ti nešto doneo." Izvukao je štrikanu kapu iz zadnjeg džepa, jednu od onih što se navlače preko ušiju. Pogledala je i pročitala poruku ispisanu crvenim slovima: SREĆAN BOŽIĆ.

„Kupio sam je u Brendiju, na Petoj aveniji", rekao je.

Suzana nikad nije čula za Brendio. Možda u Brentani - knjižari - ali nikako u Brendiju. Ali, naravno, u Americi u kojoj je odrasla, nikad nije čula za nozalu ili takuro spirit automobile. „Da li su ti glasovi rekli da je kupiš?" Malo ga je zadirkivala.

Pocrveneo je. „U stvari, bilo je, znaš, baš tako nekako. Probaj je."

Kapa joj je savršeno odgovarala.

„Reci mi nešto", nastavila je. „Ko je predsednik? Nećeš mi valjda reći da je to Ronald Regan?"

Odmerio je s nevericom, da bi se odmah zatim nasmejao. „Šta? Onaj matori glumac koji je nastupao kao domaćin Def Veli Dejza na televiziji? Mora da se šališ?"

„Jok. Uvek sam mislila da se ti šališ kad govoriš o Roniju Reganu, Edi."

„Ne znam šta hoćeš da kažeš."

„Nije važno. Reci mi ko je predsednik."

„Geri Hart", rekao je, kao da se obraća detetu. „Iz Kolorada. Zamalo je odustao od predsedniče trke 1980. - kao što sigurno znaš - zbog posla s Majmunskim poslom. Ipak je rekao 'Ko ih jebe kad ne razumeju šalu' i nastavio dalje. Pobedio je s ubedljivom većinom."

Osmeh mu je bledeo, dok je gutao pogledom.

„Ne zezaš me, je 1' tako?"

„Zezaš li ti mene kad govoriš o glasovima? Onima iz glave? Onima što te bude u dva ujutru?"

Edi se teturao na ivici šoka. „Otkud znaš za njih?"

„To je duga priča. Možda ću ti je jednom ispričati." Akoje dotle ne zaboravim, pomislila je.

„Nisu to samo glasovi."

„Nisu?"

„Nisu. Sanjam te, već mesecima. Čekam te. Slušaj, ne poznajemo se... ovo je ludost... ali , imaš li prenoćište? Nemaš, je l' tako?"

Odmahnula je glavom. Rekia je, pristojno imitirajući Džona Vejna (ili Blejna Jednošinca): „Ja sam stranac u Dodžu, hodočasniče."

Srce joj je sporo i snažno lupalo u grudima, što joj nije smetalo da oseća sve jače zadovoljstvo. Ovo će izaći na dobro. Nije znala kako je to moguće, ali da, sve će biti kako valja. Ka ovaj put radi u njenu korist, a njena snaga je nenadmašna. Znala je to iz sopstvenog iskustva.

„Ako bih te pitao otkud te znam... ili odakle si..." Zastao je, pogledao je u oči i procedio ostatak rečenice.

„I kako je moguće da te već volim...?"

Osmehnula se. Osmeh je imao blagotvorno dejstvo. Na licu je ništa nije bolelo. Šta god da je tamo nekad bilo (neka vrsta ožiljka, možda - nije se dobro sećala), u međuvremenu je netragom nestalo. „Šećeru", rekla mu je, „to je baš kao što sam ti i rekla: duga priča. Ispričaću ti je kad za to dođe vreme... ako je se budem sećala. Može biti da ćemo imati dosta posia, za Tet korporaciju." Osvrnula se oko sebe i nastavila,

„Koja je ovo godina?"

„Hiljadu devetsto osamdeset sedma", rekao je.

„Da li živiš u Bruklinu? Ili možda u Bronksu?"

Mladić kog su snovi i napadni glasovi naterali da dode čak ovamo - sa čašom tople čokolade u ruci i SREĆAN BOŽIĆ kapom u zadnjem džepu -prsnu u smeh. „Bože, nikako! Ja sam iz Vajt Plejnsa! Stigao sam vozom, s mojim bratom. Eno ga tamo. Hteo je da vidi polarne medvede."

Njegov brat, Henri. Veliki mudrac i eminentni džanki. Srce joj je sišlo u pete.

„Dopusti mi da te upoznam s njim", rekao je.

„Ne, zaista, ja..."

„Hej, ako hoćeš da budemo prijatelji, moraš se sprijateljiti s mojim mladim batom. Izuzetno smo bliski.

Džejk! Hej, Džejk!"

Nije opazila dečaka pored ograde između veštačke udoline, boravišta polarnih medveda i ostatka parka.

Okrenuo se. Srce joj je neobuzdano i nezaustavljivo poskočilo u grudima. Džejk mahnu i potrča k njima.

„I Džejk je sanjao o tebi", rekao je Edi. „Da nije, mislio bih da sam poludeo. To jest, da sam luđi no inače."

Uhvatila je Edija za ruku - tu poznatu, voljenu ruku. Učinilo joj se da će umreti od zadovoljstva kad je uzvratio stisak. Imala je toliko pitanja, baš kao i oni, ali je sad samo jedno bilo važno. Pitala ga je, dok je sneg sve jače padao oko njih, po njegovoj kosi, trepavicama i ramenima u dukserici.

„Koje je Džejkovo i tvoje prezime?" „Toren", rekao je. „Nemačko je."

Džejk im je prišao, pre no što je bilo ko od njih stigao da doda još koju reč. Jesam li vam rekao da su od onda pa doveka živeli srećno i berićetno? Nisam, zato što niko nikad nije. Ali, bilo je sreće. I živeli su.

Živeli su, ispod živog i ponekad vidljivog glamera Zraka koji spaja Šadrika medveda i Maturin kornjaču, preko Mračne Kule. To je sve. To je dovoljno. Reci hvala vam.

PRONAĐENA (KODA)

1

lspričah svoju priču do kraja. Drago mi je zbog toga. Bila je od onih (založio bih sat s garancijom za to) koje dobri Bog ostavlja za kraj, prepuna čudovišta, čudesa i putovanja na ovu ili onu stranu. Sad bih mogao prestati, odložiti pero i odmoriti umornu ruku (iako verovatno ne zauvek; ruka što pripoveda priče, raspolaže sopstvenom voljom, i ume da se uznemiri naizgled sama od sebe). Mogao bih zatvoriti oči pred Srednjim svetom i svim što leži iza njega. Ipak, među vama što ponudiste uši bez kojih nijedna priča ne bi sastavila nijedan dan, ima onih koji nisu za tako nešto raspoloženi. Vi ste turobni, ka cilju orijentisani ljudi, koji ne veruju da zadovoljstvo leži u putu, a ne na krajnjem odredištu, ma koliko puta se uverili u suprotno. Vi ste nesrećnici koji vođenje ljubavi brkate s beznačajnim štrcanjem koje dolazi na kraju (orgazam je, na kraju krajeva, samo božji način da vam kaže da ste svršili, bar za neko vreme i da je kucnuo čas za spavanje). Vi ste okrutni ljudi što odriču postojanje Sivih nebesa, na koja odlaze umorni junaci, da se odmore. Kažete da hoćete da znate kako se sve završilo. Kažete da želite da krenete za Rolandom u Kulu; kažete da ste za to platili i da je to predstava koju ste došli da gledate.

Nadam se da je većina vas bolja od sličnih tipova, da većina želi da bude bolja. Nadam se da ste došli da čujete priču, a ne da prožvaćete listove, da bi što pre stigli do kraja. Do kraja se lako stiže. Dovoljno je okrenuti poslednju stranicu i videti šta na njoj piše. Krajevi su bezosećajni. Kraj, to su zatvorena vrata koje nijedan čovek (ili Mani) ne može otvoriti. Napisao sam ih mnogo, ali najveći broj iz istog razloga iz kog navlačim pantalone ujutru, pre no što izađem iz sobe - zato što je takav red.

I tako, dragi moj Stalni Čitaoče, evo šta ću ti reći: Možeš se ovde zaustaviti. Neka tvoje poslednje sećanje bude susret Edija, Suzane i Džejka u Central parku. Ponovo su zajedno, prvi put. Slušaju dečji hor koji peva „Koje je ovo dete". Zadovoljite se saznanjem da će se Oj (verovatno neka pseća verzija s dugim vratom, neobičnim, zlatom obrubljenim očima i lavežom koji ponekad jezivo liči na govor) pre ili kasnije pojaviti na sceni. Biće to lep prizor, zar ne? I ja tako mislim. To jako liči na živeli su srećno i berićetno odonda pa doveka. Jako liči na državni posao, kako bi rekao Edi.

Ako nastaviš, sigurno ćeš biti razočaran, pa čak i skrhan bolom. Za pojasom mi visi jedan ključ, onaj što otvara poslednja vrata s natpisom . Ono što je iza njih neće poboljšati tvoj ljubavni život, niti pošumiti ćelavi deo glave, niti će ti produžiti život za pet godina (pa čak ni za pet minuta). Srećan kraj ne postoji.

Nikad nisam video nijedan koji se može meriti sa, „Nekada davno, davno."

Krajevi su bezosećajni.

Kraj je samo druga reč za rastanak.

2

Hoćeš li, ipak?

Vrlo dobro, u tom slučaju, hajde. (Čuješ li moj uzdah?) Evo Mračne Kule, na kraju Kraja sveta. Pogledaj je, preklinjem te.

Dobro je pogledaj.

Evo Mračne Kule u smiraj dana.

3

Prišao im je obuzet neobičnim osećajem; Suzana i Edi bi rekli već viđeno.

Pred njim su se otvarale ruže Kan'-Ka No Reja, oko staze ka Mračnoj Kuli. Imao je utisak da ga žuta sunca u središtu cvetova posmatraju kao bezbrojne oči. Dok je koračao ka sivocrnom tornju, Roland oseti da se odvaja od sveta kakav je oduvek poznavao. Izvikivao je imena prijatelja i voljenih, kao što je davno obećao samom sebi. Zazivao ih je u sumrak, svom snagom. Više nije morao da čuva energiju za otpor zovu Kule. Konačna predaja beše najveće zadovoljstvo koje je osetio u životu.

Pozvao je imena svojih kompadresa i amoras. Iako je svako od njih stizalo iz dubine srca, svako sledeće činilo se sve udaljenijim od ostatka revolveraševog bića. Pozvao je Edijevo i Suzanino ime. Pozvao je Džejkovo i, na kraju, svoje sopstveno. Kad je i taj zvuk uminuo, odgovorio mu je zov golemog roga, ne iz same Kule, već iz ruža, odasvud oko njega. Zov roga beše glas ruža. Poželeo mu je dobrodošlicu kraljevskom žestinom.

U snovima je rog uvek bio moj, pomislio je. Trebalo je da znam da neće tako biti, pošto sam ga izgubio s Kutbertom na Jerihonskom brdu.

Začu šapat, odnekud iznad sebe: Tri sekunde bile bi ti dovoljne. Toliko ti je trebalo da se sagneš i da ga podigneš. Čak i u dimu i srči bojne vreve. Tri sekunde. Vreme Rolande - na kraju se sve na njega svodi.

To je, pomislio je, bio glas Zraka - onog kog su spasli. Ako je govorio iz zahvalnosti, mogao je prištedeti trud. Od kakve mu je to sad koristi? Setio se reda iz Brauningove poeine: Jedan gutljaj starih vremena, vraća sve na svoje mesto.

To ne beše njegoro iskustvo. U njegovim sećanjima, koliko on zna, nema ničeg izuzev tuge. Njima se hrane pesnici i ludaci. Uspomene su slatkiši, posle kojih ostaje gorak ukus u ustima.

Roland stade na tren, nekih desetak koraka od vrata od sablasnog drveta u podnožju Kule. Sačekao je da glas ruža - rog dobrodošlice - umine. Osećanje već videnog beše jošte snažno, kao da je već bio na ovom mestu. Naravno da jeste, ali u deset hiljada proročanskih snova. Pogledao je ka balkonu na kom je stajao Grimizni Kralj, zabarikadiran u pokušaju da prkosi ka. Tamo, nekih metar osamdeset iznad kutija sa preostalim zujalicama (stara luda, kako izgleda, nije imala drugog oružja), vide dva crvena oka. Lebdela su u sve tamnijem vazduhu, gledajući dole, na njega, s paklenom mržnjom. Tanke srebrne niti optičkih nerava (sad obojene crvenonarandžastom bojom odlazećeg sunca), lebde u praznini. Revolveraš je pretpostavljao da će oči Grimiznog Kralja večito ostati na balkonu. Posmatraće Kan-Ka No Rej, dok njihov vlasnik bude lutao po svetu na koji ga je poslala Patrikova gumica i čarobno umetnikovo oko, ili, što je mnogo verovatnije, prostorom između svetova.

Roland stiže do kraja staze, do čelikom okovanog komada sablasnog drveta. Na njemu, na tri četvrtine od podnožja, beše izgravirani sigul, kog je tako dobro poznavao:

Tu položi dve stvari, poslednji deo prtljaga: Tetka Talitin krst i preostali šestopuc. Ustade i vide da su dva hijeroglifa s početka sigula izbledela:

NEPRONAĐENA postadoše PRONAĐENA.

Podiže ruku kao da želi da pokuca, ali mu se vrata otvoriše vođena sopstvenom voljom, pre no što ih dodirnu, otkrivajući donje basamake spiralnog stepeništa. Začu žalostivi glas - Dobro došao, Rolande od loze Eldove. Beše to glas Kule. Ova gradevina nije sazdana od kamena, iako izgleda kao da jeste. Kula je živ organizam, možda i sam Gan. Pulsiranje koje je osećao u glavi hiljadama milja odavde, oduvek beše Ganova pulsirajuća životna sila.

Komala, revolverašu. Komala-hajd-hajd.

Promaja donese alkalni miris, gorak kao suze. Miris... čega? Kakav, u stvari? Nestade pre no što ga je mogao imenovati. Roland ostade u nedoumici da li mu se sve pričinilo.

Ušao je unutra, i pesma Kule, koju je oduvek slušao - još u Gileadu, gde se krila u majčinom glasu dok mu je, kraj kolevke, pevala uspavanke - konačno prestade. Ote mu se još jedan uzdah. Vrata se uz tresak za njim zalupiše, ali nije ostao u mraku. Preostala svetlost dopirala je sa sjajnih spiralnih prozora, zajedno s poslednjim zracima sunca.

Kamene stepenice pele su se u visinu, jedva dovoljno široke za jednu osobu.

„Roland stiže", povikao je. Učinilo mu se da reči putuju spiralom ka večnosti. „Ti na vrhu, čuj me i dočekaj s dobrodošlicom, ako hoćeš. Ako si moj neprijatelj, znaj da dolazim nenaoružan i da ti ne mislim nikakvo zlo."

Počeo je da se penje.

Posle devetnaest stepenica stiže do prvog odmorišta (toliko će ih biti pre svakog drugog). Zatekao je otvorena vrata i malu okruglu sobu iza njih. Kameni zidovi behu izrezbareni u obliku hiljade preklapajućih lica. Mnoga je lično poznavao (jedno je pripadalo Kalvinu Tauerau. Prepredeno je virilo preko otvorene knjige). Posmatraia su ga. Čuo je njihovo mrmljanje.

Dobro došao, Rolande, nakon toliko kilometara i toliko svetova; dobro došao čoveče iz Gileada, od loze Eldove.

Na suprotnoj strani prostorije behu vrata opkoljena tamnocrvenim i zlatom protkanim girlandama. Na visini od metar osamdeset - u ravni revolveraševih očiju - beše prozorče, malo veće od špijunke. Osetio je slatki miris. Prepoznao ga je: kesica borovih iglica koju je majka prvo stavljala u kolevku, a zatim i u njegov prvi krevet. Setio se ranog detinjstva sa savršenom jasnoćom. Mirisi to uvek čine. Ako se ijedno čulo može koristiti kao vremeplov, to je čulo mirisa.

Ubrzo je iščezao, baš kao i oštri zov alkalija.

Soba beše prazna, izuzev usamljenog predmeta na podu. Prišao mu je i podigao ga. Beše to mala kedrova kopča, obmotana komadom plave svilene trake. Viđao je slične stvari. Nekada davno, u Gileadu; sigurno je nosio baš takvu kopču. Kad bi hirurg presekao pupčanu vrpcu novorodenčeta, razdvajajući majku od deteta, takva kopča bi se stavljala iznad bebinog pupka, gde bi ostala, dok isti ne otpadne zajedno s njom. (Pupak su zvali tet-ka kan Gan.) Po parčencetu svile na ovoj kopči znao je da je pripadala dečaku. Na kopči devojčice bila bi ružičasta traka.

Bileje to moja kopča, pomislio je. Fascinirano je posmatrao par trenutaka, pre no što je pažljivo spustio nazad, na mesto kom je pripadala. Ustao je i ugledao bebino lice

(Da lije ovo moj dragi ba-bu? Neka bude, ako ti tako kažeš!) u množini ostalih. Bilo je iskrivljeno, kao da prvi udisaj izvan majčine utrobe nije jako ugodan. Kao da je zaprljan smrću. Uskoro će njegov sud o novoj situaciji glasno odjekivati apartmanom Stivena i Gabrijele. Prijatelji i služinčad će se nasmejati s olakšanjem, kad ga budu čuli. (Samo će se Marten Širokiogrtač namrgoditi.) Porođaj je gotov. Dete je živo, recite Ganu i svim bogovima hvala vi. Pojavio se naslednik loze Eldove, što znači da je sinuo tračak nade da će neopozivi hod svetova ka uništenju biti preokrenut.

Roland napusti sobu. Osećaj već videnog beše snažniji no ikad, baš kao i onaj da je ušao u telo samog Gana.

Okrenuo se prema stepenicama i nastavio put ka vrhu.

4

Našao se na novom odmorištu, ispred nove sobe posle novih devetnaest stepenika. Video je razbacane parčiće tkanine na okruglom podu. Bio je siguran da gleda ostatke dečje pelene, iskidane na komade, rukama izvesnog zlog uljeza, koji je zatim izašao na balkon da baci pogled na polje ruža, stupivši pravo u klopku. Beše to stvorenje neopisive prepredenosti i duboke mudrosti... ali je na kraju pogrešilo. Plaćaće tu grešku za vjek vjekov. Akoje želeo samo da baci pogled, zašto je nosio municiju sa sobom? Zato što drugog prtljaga nije imao. Nosio ga je na leđima, prošapta jedno lice uklesano u krivi zid, Mordredovo lice. Na njemu ne beše mržnje, već samo usamljenosti zanemarenog deteta. Lice beše tužno kao pisak voza u noći bgz mesečine. Nije bilo kopče za Mordredov pupak kad je došao na svet, samo majka, njegov prvi obrok. Nema kopče, nikad je nije bilo, zato što Mordred nije bio deo Ganovog teta. Ne, ne on.

Moj Crveni Otac nikud nije išao nenaoružan, šaptao je kameni dečak. Nikad nije napuštao zamak bez oružja. Bio je lud, ali ne toli ko lud.

Soba je odisala mirisom talka, kojim ga je majka posipala dok je ležao go na peškiru, sveže okupan, igrajući se novootkrivenim nožnim prstićima. Umekšavala mu je kožu, pevajući i grleći ga: Bebice mila, bebice draga, bebice donesi mi korpicu.

Roland pride malom prozoru, zaobilazeći iskidane parčiće pelene, i pogleda napolje. Oči bez tela ga osetiše i okrenuše se ka njemu. Njihov pogled beše pun otrovnog besa i beskrajnog gubitka.

Dođi, Rolande! Dođi i suoči se sa mnom prsa u prsa! Čovek na čoveka! Oko na oko, ako baš hoćeš!

„Mislim da neću", rekao je Roland, „imam pametnija posla. Žurim." Beše to njegovo poslednje obraćanje Grimiznom Kralju. Iako je ludak urlao misli za njim, urlao ih je uzalud, zato što se Roland nije osvrtao za sobom. Čekalo ga je još stepenica za penjanje i još soba za istraživanje na putu do vrha.

5

Na trećem odmorištu provirio je kroz vrata i video benkicu koju je nesumnjivo nosio kad je imao oko godinu dana. Medu licima na zidu video je očevo, iz mlađih dana. Kasnije će to lice postati okrutno - zbog ružnih događaja i bremena odgovornosti. Ali ne ovde. Ovde su oči Stivena Desčejna bile oči čoveka koji posmatra nešto što mu pruža najveće moguće zadovoljstvo. Roland je namirisao slatku i jetku aromu očevog sapuna za brijanje. Fantomski glas prošapta, Vidi, Gabi, vidi ovo! Smeje se! Smeje mi se! Ima novi zubić!

Na podu četvrte sobe našao je ogrlicu svog prvog psa, Ring-A-Levija ili kraće, Ringa. Umro je kad je Roland imao tri godine, što je bila neka vrsta blagoslova. Dečak od tri godine još sme da plače za izgubljenim mezimcem, makar imao i Eldove krvi u venama. Ovde je revolveraš omirisao zadah čudesne lepote, ali bez imena, miris punog zemaljskog sunca u Ringovom krznu.

Dva tuceta spratova iznad Ringove sobe naiđe na rasute mrvice hleba i labavo vezana pera koja su nekad pripadala sokolu po imenu Dejvid. Nije ga smatrao ljubimcem, već prijateljem. On beše prva od velikog broja žrtava Mračne Kule. Na jednom delu zida Roland vide Dejvida uklesanog u letu. Raširio je kratka krila preko čitavog gileadskog dvora (Marten Bacač Čini nije bio među njima). Dejvid je bio uklesan i s leve strane vrata što vode ka balkonu. Ovde je imao skupljena krila. Ponirao je na Korta kao nemi projektil, ne obazirući se na podignuti štap.

Stara vremena.

Stara vremena i stari zločini.

Nedaleko od Korta je nasmejano lice kurve s kojom je dečak opštio te večeri. Dejvidova soba mirisala je na njen jeftini, slatki parfem. Revolveraš ga je udisao, sećajući se bludničinih kovrdžavih stidnih dlačica. Prenerazilo ga je što se istovremeno sa sećanjem na dečačke prste koji miluju meko i prijatno krzno, setio i kako ga majka vadi sveže okupanog iz koritanca.

Počeo je da mu se kruti, pa se Roland u strahu povuče iz te sobe.

6

Nije bilo više rumenila kadrog da mu osvetli put, samo jezivi plavi sjaj prozora živih staklenih očiju, što motre nenaoružanog uljeza. Ruže na Kan'-Ka No Reju, oko kule, zatvoriše latice do sledećeg dana. Deo Rolandovog uma čudio se što uopšte ovuda hodi; što je savladao jednu po jednu prepreku na svom putu. Činilo mu se da nikad nije bio usredsređeniji na postizanje cilja.

Samom sebi ličim na nekog robota starog naroda, pomislio je. Na onog koji će obaviti zadatak za koji je stvoren ili poginuti pokušavajući da ga izvrši.

Drugi deo njega nije bio ni najmanje iznenađen. Taj deo je snivao, baš kao što su Zraci morali činiti.

Mračniji deo njega ponovo pomisli na rog koji je ispao iz Kutbertovih prstiju, i na Kutberata, što otide u smrt smejući se. Taj rog i dandanas leži na kamenitoj padini Jerihonskog brda.

Nije ni čudo što mislim da sam i ranije video ove sobel Zar ne pripovedaju moj život.

Pripovedale su ga, nego šta. Sprat po sprat i priču po priču (da i ne spominjemo smrt po smrt), sobe Mračne Kule pripovedale su priču o životu i pohodu Rolanda Desčejna. Svaka je sadržala poneku uspomenu, svaka je odisala poznatom aromom. Mnogo puta se više spratova bavilo istom godinom, ali je svaka dobila bar po jedan. Posle trideset osme sobe (što je dva puta devetnaest, ako niste zapazili), požele da više ne gleda u njih. U njoj vide sagoreli kolac za koji Suzan Delgado beše vezana. Nije ulazio, ali je pogledao lice na zidu. Toliko joj je dugovao. Rolande, volim te vrisnula je Suzan Delgado. Znao je da govori istinu, zato što je samo ljubav činila prepoznatljivom. Ljubav ili ne, na kraju je izgorela.

Ovo je mesto smrti, pomislio je, i ne samo ovo. Ima je u svim sobama i na svakom spratu.

Da, revolverašu, prošaptao je glas Kule. Ali samo zato što ih je tvoj život takvim načinio.

Penjao se brže, posle trideset osmog sprata.

7

Roland je, spolja posmatrajući, ocenio da je Kula visoka nekih dve stotine metara. Kad je provirio u stotu sobu, a zatim i u dvestotu, bio je siguran da se popeo bar osam puta dve stotine metara. Uskoro će preći rastojanje koje njegovi prijatelji sa američke strane zovu milja. Ima više spratova nego što je to moguće - nijedna Kula ne može biti milju visoka! - ali se on i dalje penjao.

Ubrzao je i zamalo prešao u trk, ali se nije umarao. Samo jednom mu je palo na pamet da nikad neće stići do vrha; da je Mračna Kula beskrajno visoka u prostoru, baš kao što je večna u vremenu. Odbacio je ovu ideju posle kraćeg razmišljanja, zato što je Kula pripovedala njegovu životnu priču. Ma koliko njegov život bio dug, ni u kom slučaju nije bio večan. Kao što je imao početak (obeležen kedrovom kopčom i parčencetom plave, svilene trake), mora imati i kraj.

Kraj na koji verovatno neće dugo čekati.

Svetlost koju je osećao u pozadini očiju, beše jača i ne tako plava. Prošao je sobu sa Zoltanom, pticom iz kolibe žderača korova. Prošao je sobu sa atomskom pumpom iz postaje. Popeo se uz još nekoliko stepenika i zastao pred sobom s mrtvim jastogovištem. Sad je osećao mnogo jaču svetlost, koja nije više bila plava.

Bila je....

Bio je prilično siguran da je...

Bila je to sunčeva svetlost. Sumrak je prošao, Stara zvezda i Stara majka su sijale odzgo na Mračnu Kulu, ali je Roland bio prilično siguran da vidi -ili oseća - sunčevu svetlost.

Nastavio je da se penje, ne zastajkujući da baci pogled u sobe, niti da omiriše arome prošlosti. Stepenice su se suzile, tako da je ramenima dodirivao zavojite kamene zidove. Nije bilo pesme, ako vetar nije pesma, pošto je čuo njegovu huku.

Prošao je pored poslednjih otvorenih vrata. Na podu malene sobe iza njih beše blok s kog je izbrisano lice. Ostala su samo dva razrogačena, crvena oka.

Stigao sam do sadašnjosti. Stigao sam do ovog časa.

Da, evo i sunca, komala sunca unutar njegovih očiju. Čeka ga. Osećao je njegovu vrelinu i snagu na svojoj koži. Vetar je bučno zavijao. I taj zvuk beše grub, nemilosrdan. Roland se zagleda u stepenice što zavijaju nagore. Pade mu na pamet da će ramenima dotaći zidove, zato što prolaz nije širi od mrtvaćkog kovčega. Još devetnaest stepenika, pa će soba na vrhu Mračne Kule biti njegova.

„Dolazim!" povikao je. „Ako me čuješ, čuj me dobro! Dolazim!"

Savladavao je jedan po jedan stepenik. Hodao je uspravljenih leđa i visoko podignute glave. Druge sobe su bile otvorene i izložene njegovom pogledu, ali poslednja nije. Našao se pred vratima od sablasnog drveta s jednom ugraviranom reči na njima. Ta reč je

ROLAND

Ščepao je kvaku. Beše ukrašena gravirom divlje ruže obmotanom oko revolvera, izgubljenog oružja, jednog od velikih šestopuca iz slavnih, prohujalih vremena, vlasništvo njegovog oca.

Ipak će opet postati tvoj, šaptao je glas Kule i glas ruža - ovi glasovi se sliše u jedan.

Šta hoćeš da kažeš?

Nije bilo odgovora, ali se kvaka okrenula ispod njegove ruke, što se moglo shvatiti kao neka vrsta odgovora. Roland otvori vrata na vrhu Mračne Kule.

Video je i smesta shvatio. Saznanje ga pogodi kao udarac teškog malja, kao pustinjsko sunce, apoteoza svih pustinja. Koliko puta se popeo ovim stepenicama samo da bi bio odbijen, odbačen, oteran? Ne na početak (kad je mogao promeniti redosled događaja i skinuti kletvu), već na mesto u pustinji Mohej na kom je konačno shvatio da će njegov besmisleni, beskompromisni pohod na kraju krajeva uspeti? Koliko puta je prošao petljom kao što je ona na kopči koja nekad beše pričvršćena za njegov pupak, njegov tetka kan Gan? Koliko puta će je proći?

„O, ne!" vrisnuo je. „Molim te, nemoj opetl Imaj milosti! Smiluj se!"

Ruke ga povukoše, ne obazirući se na krike. Ruke Kule ne znaju za milost.

Behu to ruke Gana, ruke ka. One ne znaju za milost.

Namirisao je jetke alkalije, gorkejcao suze. Pustinja iza ovih vrata beše bela; zaslepljujuća; bezvodna; bezreljefna, izuzev jedva vidljivih magličastih obrisa planina na horizontu. Miris ispod alkalnog beše arome đavolje trave, donosioca slatkih snova, noćnih mora i smrti.

Ali ne za tebe, revolverašu. Nikad za tebe. Ti tamniš. Ti blediš. Smem li biti brutalno iskren? Ti nastavljaš.

I svaki put zaboravljaš prethodno iskustvo. Za tebeje svaki put prvi put.

Načinio je poslednji napor da se povuče: uzaludno. Ka je daleko snažnija.

Roland od Gileada uđe na poslednja vrata, ona kojima je uvek težio, ona koja bi uvek nalazili. Nežno se zatvoriše za njim.

8

Revolveraš zastade na tren, ljuljajući se na nogama. Zamalo se onesvestio. Zbog proklete vrućine, naravno. Bilo je vetra, ali suvog. Nije donosio ni trunke oduška. Prodrmao je mešinu za vodu i procenio koliko je ostalo, na osnovu njene težine. Znao je da ne treba da pije - nije vreme za to - ali je i pored toga otpio gutljaj.

Namah je pomislio da je na drugom mestu. Možda u samoj Kuli. Nije ni čudo, pustinja je varljiva i puna fatamorgana. Mračna Kula je hiljade točkova daleko. Osećaj da se popeo brojnim stepenicama i bacio pogled unutar brojnih soba već je bledeo.

Stići ću do nje, pomislio je, mršteće se pod bezdušnim suncem. Kunem se imenom svoga oca da ću stići.

Možda će, ovog puta, ako do nje stigneš, biti drugaćije, šapnuo je glas -sigurno glas pustinjskog delirijuma, jer nikakvog drugog puta nije bilo? On je ono što jeste, tu gde jeste, samo to i ništa osim toga, ništa više. Nije imao smisla za humor. Imao je skromnu maštu, ali je bio nepokolebljiv. Bio je revolveraš.

U srcu je još osećao dobro skrivenu gorku romantiku pohoda.

Ti se nikad nećeš promeniti, jednom mu je rekao Kort. Roland se mogao zakleti da je u njegovom glasu bilo straha... iako nije mogao reći zašto bi se Kort njega plašio, od običnog dečaka. To je tvoje prokletstvo, dečače. Iznosićeš stotine pari čizama i otići pravo u pakao.

I Vanej: Ko ne izvlači pouke iz prošlosti, ponavlja stare greške.

I njegova mati: Rolande, da li moraš uvek da budeš ozbiljan? Zar ne znaš da se opustiš?

Glas je i dalje šaputao

(drugačije, ovaj put će možda biti drugačije)

a Roland kao da je namirisao i nešto drugo pored alkalija i đavolje trave. Učinilo mu se da se radi o cveću.

Pomislio je da su u pitanju ruže.

Premestio je prtljag s jednog na drugo rame i dodirnuo rog za pojasom, iza revolvera na desnom kuku.

Artur Eld lično je nekada duvao u drevni bronzani rog, ili bar priča tako veli. Roland ga je dao Kutbertu Olgudu na Jerihonskom brdu. Kada je Kutbert pao, Roland se saže da ga dohvati i izbaci prašinu smrti iz svog grla.

Ovoje tvoj sigul, prošaptao je sve tiši glas, nosilac sumračno slatkog mirisa ruža, mirisa doma u letnje veče - O izgubljeni! - kamen, ruža i nepronadena vrata; kamen, ruža, vrata.

Ovoje tvoje obećanje da stvari mogu biti drugačije, Rolande - da možda postoji odmor. Čak i spasenje.

Pauza, a zatim:

Ako se ne pokolebaš. Ako ostaneš veran.

Zatresao je glavom, da bi razbistrio misli. Pomislio je na još jedan gutljaj vode i odbacio ideju. Večeras.

Kad založi vatru na ostacima Valterove. Tek tad će piti. A sada...

A sada će nastaviti putovanje. Negde ispred njega je Mračna kula. Bliže, pak, mnogo bliže je čovek (Da li je to čovek? Da li je, zbilja?) koji mu možda može reći kako da do nje stigne. Uhvatiće ga. Kad ga uhvati, taj čovek će progovoriti - jesje, da, reći će to svima na visu i u dolji: Valter će biti uhvaćen, Valter će propevati.

Roland ponovo dodirnu rog. To ga je na neobičan način smirilo, kao da ga je dodirnuo prvi put.

Vremeje da krenem.

Čovek u crnom bežao je kroz pustinju, a revolveraš ga je pratio.

19. jun, 1970 - 7. aprila, 2004. godine Kažem Bogu hvala.

ČAJLD ROLAND MRAČNOJ KULI STIŽE
Robert Brauning

I

Prva misao mi beše, da lagao je sve,

Taj sedi bogalj, zlobnog oka

Iskosa da gleda kako deluje mu laž

Na mene i ustiju jedva kadrih

da suspregnu radost, što im nabra i podvi

Rub, zbog jedne nove žrtve.

II

Šta je taj sve činio, sa svojim štapom?

Postavljao je zasede lažima svojim, i hvatao u zamku

putnike sve koji putem naiđu,

A kad bi ga za put pitali?

Pretpostavljam da bi odgovorio jezivim smehom

Podmuklom štakom im je iz dosade

pisao epitaf u prašini raskršća.

III

Ako bih po savetu njegovim skrenuo

U zlokobni predeo što po mnjenju opštem

Krije Mračnu kulu. Ipak se pokorno okretoh u pravcu

Na koji pokaza, ni ponos ni nada

ne oživeše na kraju pronađenom

Ne pronadoh ni zadovoljstvo što neki krajevi nude

IV

Šta bi s lutanjima po vascelom svetu

Šta bi s potragom što potraja godinama, od nadе

Moje ostade bleda utvara nesposobna da se nosi

S bučnom radošću što uspeh donosi, i ne pokušavam

Da ukorim srce zbog bolećivosti, neuspehom izazvane

V

Kao kad bolesnik na ivici smrti

Izgleda mrtav i oseća početak i kraj

Dok se sa suzama oprašta od svakog prijatelja

I sluša kako jedan drugog teraju, izdiše slobodnije

(pošto je sve gotovo, kaže,

i udarac pade koji nikakva žalost ne isceli;)

VI

Dok neki raspravljaju da ima dosta mesta za to

Kraj grobova drugih, i kad je najpogodniji dan za odnošenje lešina

S brigom za stegove, ešarpe i kitice

A čovek ču sve i samo žuđaše

Da ne preživi i osramoti tako nežnu ljubav

VII

I tako patim na pohodu ovom

Često slušam o predskazanoj propasti, toliko

Puta izrečenoj iz pametnih usta,

Upućeno vitezovima što tragaju za Mračnom Kulom

I idem njihovim tragom - jer pasti ko što oni padoše, najlepša je sudba,

I samo me jedna sumnja muči - hoću li izdržati?

VIII

Okrenuh se od. njega u tihom očajanju

Od omrznutog bogalja i skrenuh s glavnog druma

Na stazu koju pokaza. Čitav dan

Beše u najboljem slučaju grozan i turoban

Primicao se kraju, ipak se sumorno osmehnu

Crvenim kezom, kad vide da mu ravnica izmiče.

IX

Da se zabeleži! Uskoro se nađoh

U zagrljaju ravnice, posle par koraka,

Zastadoh da bacim poslednji pogled za sobom

Na bezbedni drum; što ostade za mnom;

Siva ravnica svud okolo

Ništa sem ravnice do granice horizonta

Možda ču nastaviti, zato što mi nema druge.

X

I tako idah, mislim da nikad ne videh

Prirodu toliko gnusnu; ništa raslo nije;

Nigde cveća - ni kedrovog gaja!

Samo trnjak i mlečika što rastu po zakonu svom

I produžavaju jadno bivstvovanje svoje

Vres tamo pravo blago bejaše.

XI

Ne! beda, nepokretnost i kreveljenje

Na čudan način postaše deo tla. „Gledaj ili

Zatvori oči" reče zlovoljna Priroda

Veština ovde ne pomaže: ne mogu pomoći sebi:

Samo će vatre Sudnjeg dana isceliti ovo mesto

Spržiti ovu zemlju i osloboditi mog sužnja.

XII

Ako je igde izvirio neki jadni čkalj Iznad svojih drugova,

Glava mu je odsečena; da povijeni Ne bi bili zavidni.

Šta je to načinilo te rupe i procepe

U grubom lišću zelja, izgaženog tako da osujeti

Svaku nadu za zelenilom? To mora da hoda neka zver

I otima im život, s namerama zverskim.

XIII

Trava je rasla retko kao kosa gubavca,

Suvi pramenovi provirivahu iz blata

Što ispod površine izgledaše podliveno krvlju

Jedan ukočeni slepi konj, ispalih rebara,

Pitao se zbunjen, otkud on ovde

Otpušten iz službe iz đavoljih štala

XIV

Živ li je? A mogao bi biti mrtav koliko ja vidim,

Onako izmožden, s nabranom kožom oko vrata

I sklopljenim očima ispod riđaste grive

Takva grotesknost i jad retko idu zajedno

Nikad ne videh tako ružno i omrznuto stvorenje

Mora biti zlo da zasluži toliku patnju

XV

Sklopih oči i upreh pogled unutar srca

Kao čovek što ište vino pre boja

Zaiskah jedan gutljaj pređašnjih, srećnijih dana

Posle kojih ću rade igrati ulogu svoju

Misliću prvo, boriti se posle toga, s veštinom bojnom

Jedan gutljaj starih vremena, vraća sve na svoje mesto

XVI

Ne to! Zamišljao sam Kutbertovo rumeno lice

Ispod divnih zlatnih kovrdža

Dragi prijatelju, dok zamalo ne osetih kako me hvata

za ruku da bi me zadržao na mestu

Tako učini. Avaj, osramoti se te večeri!

Srce mi zaplamti jarkim plamenom, i zanavek zgasnu

XVII

Žil, časna duša - stajaše tamo tada

Јednako iskren kao kad pre deset godine vitez postade,

Odvažni časni čovek (tako on reče) što od ničeg ne zazire

Dobro - ali se scena menja - fuj! Kakva to dželatska ruka

Pričvrsti pergament na junačke grudi?

Njegove boje Pročitajte ih. Bedni izdajnik, upljuvan i proklet

XVIII

Bolja je ova sadašnjost od prošlosti te:

Zbog tog se vraćam mračnoj stazi svojoj!

Ništa ne čujem, niti išta vidim, dokle mi pogled seže.

Da li će mi noćca poslati slepog miša il' sitnu sovu?

Pitam se kad će nekakav zloguki užas doći

Da zarobi misli moje i prekine im tok.

XIX

Živahna rečica mi prepreči put

Neočekivano kao zmija

Ne beše to mračna voda, tami saobražena

Več hitri tok, u kom se do malopre kupalo

Zlotvorovo kopito - spoznah bes te

Crne, uspenušale, kapljičaste, uskovitlane vode

XX

Tako nedostojna a tako zlobna! Nisko čvornovato

Žbunje jalše se svuda nad njom nadnosi;

Potopljene vrbe se u nju glavačke bacaju

U napadu nemog očajanja, i samoubilačke žesti

Reka što im nanese sva zla

Kakva god bila, teče dalje ne skrečuči ni malo.

XXI

Kad sam preko nje gazio - svi sveci, koliko samo strepeh

Da ne spustim nogu na mrtvačev obraz

Na svakom koraku, ili da se koplje kojim bodem

Ispitujući put, ne zaplete u njegovu kosu ili bradu

Možda ga zarih u vodenog pacova

Ali, uhhh! to više liči na bebin vrisak.

XXII

Radostan bejah kad stigoh do druge obale

Spreman za zemlju bolju. Zaludni predosećaj!

Ko behu borci, zašto su se borili,

Ko trupkanjem divljim nabi vlažnu

Hladnu zemlju? Žabe u otrovnoj bari

Ili divlje mačke u usijanom gvozdenom kavezu -

XXIII

Borba se sigurno odigra u tom močvarnom cirku

Šta ih zatvori tu, pored tolike ravnice?

Do tog groznog kaveza, ne vodi nijedan ljudski trag,

Niti ijedan iz njega izlazi. Nema sumnje da napitak grozni smuti

Im umove kao galiotima što ih Turčin muči zbog

Zabave svoje, nagoneći hrišćane protiv Jevreja.

XXIV

I više od toga - dvestotinak metara odatle - hej, tamo!

Za kakvu poganu svrhu se koristila ta stvar, taj točak,

Ili velika kočija, ako nije točak - ta drljača spremna za kotrljanje

Seče muška tela kao svilu? Podseća jako na paklenu alatku, zaboravljenu

Na zemlji, ili izvučenu da bi se naoštrili njeni zarđali čelični zubi.

XXV

Naidoh na komad iskrčenog tla, nekadašnju šumu

Zatim na bivšu močvaru, a sad samo zemlju

Očajnu i odbačenu; (tako se budala zabavlja,

Napravi stvar, a zatim je unakazi, pa pođe dalje

Kad mu se raspoloženje promeni!) na malom komadu zemlje -

Močvara, glina i šut, pesak i jetka crna oskudica.

XXVI

Evo mrlja što se gnoje, obojene veselo i tužno,

Evo krpa tla neplodnog, na kom uspeva lišaj, ili nešto nalik čiru

Zatim dolazi izvitopereni hrast, s pukotinom

Nalik iskrivljenim ustima što mu cepaju stablo

Zeva gledajući smrt, i umire povlačeći se

XXVII

tako dalje no ikad od kraja!

Ničeg u daljini nema, osim noči, ničeg

Da mi upravi korak napred! Na tu pomisao,

Golema crna ptica, Apolonova družbenica,

Prolete kraj mene, raširivši krilo zmajsko

I obori mi kapu - i tako srećom vodiča nađoh.

XXVIII

Podigoh pogled, i nekako svestan postah

Uprkos tami, da ravnica svud okolo ustupi

мesto planinama lišenim svake ljupkosti

Samo ružni vrhovi i gomile stenja što kradu mi vidik

Koliko me iznenadiše - rešiti ih se moram!

Izvući će iz njih, što lako biti neče.

XXIX

Činilo mi se da prepoznajem neki trik

Il obmanu meni priredenu, bote pitaj kad

Možda u lošem snu. Nek se ovde završi, zatim

Ću poći ovim putem. Kad, trenutak prež

Ponovne predaje, začuh škljocaj

kao kad se kljuse zatvara - nađoh se u skrovištu.

XXX

Smesta me obasja sjajno saznanje

Ovo je to mesto! Eno dva brda desno,

Zgurena kao dva bika u borbi, zapletenih rogova;

A levo visoka, planina golog vrha... Budala,

Izlapeli, dremaju mi ispred nosa,

A provedoh život učeći da ih prepoznam!

XXXI

Šta može ležati između njih, osim Kule?

Okruglog, zdepastog tornja, slepog kao budalasto srce.

Načinjena od smeđeg kamena, bez parnjaka na

Svetu celom. Podrugljivi vilenjak u oluji

Pokazuje mornaru na podmukli podvodni greben

On udara, tek kad čuje škripu brodskog kostura

XXXII

Ne vidiš? Možda zbog nočne tmine?

- dal će ikad svanuti dan! Pre no što

Otide umirući sumrak zasja kroz pukotinu:

Brda, kao divovi u lovu, ležahu,

S bradom naslonjenom na ruku, da bi gledali igru u blizini,

„Sad ubodi i dovrši stvorenje - snagom svom!"

XXXIII

Ne čuste? A buka svuda bejaše! Kao sve jači udari zvona

U ušima mi odjekivahu imena svih izgubljenih, a tako bliskih pustolova

Što behu snažni, hrabri ili sretni.

Zaborav je, avaj, sudba svih junaka iz starine!

Pod teretom godina poklekne svak.

XXXIV

Stajahu na brdskim padinama u tihim redovima

Živi okvir poslednje slike! Ukazaše mi se u sevu plamena

Videh i poznadoh svakog od njih, A, ipak

Neustrašivo prineh rožnati rog usnama I dunuh.

Čajld Roland Mračnoj Kuli stiže.

BELEŠKA AUTORA

Ponekad mi se čini da sam više pisao o knjigama o Mračnoj Kuli, nego o samoj Mračnoj Kuli. Te pisanije uključuju i sve duži sinopsis (pod neobičnim, starim naslovom Argument) na početku svakog od prvih pet tomova i pogovore (većina potpuno nepotrebnih i poneki upravo nepriličan u retrospektivi) na kraju svakog toma. Majkl Velan, izuzetni umetnik, koji je ilustrovao kako prvi tako i poslednji tom, dokazao je da nije mačji kašalj ni u ulozi književnog kritičara. Poverio mi je, nakon čitanja rukopisa sedmog toma - na osvežavajuće direktan način - da je prilično lakomisleni pogovor na njegovom kraju neodgovarajuć i neprikladan. Pročitao sam ga još jednom i shvatio da je u pravu.

Prva polovina tog dobronamernog, ali disonantnog eseja, može se pročitati kao uvod u prva četiri tome serijala; pod naslovom „O devetnaestici". Razmišljao sam da ostavim sedmi tom bez pogovora; da Rolandovo otkriće na vrhu Kule bude moja poslednja reč na ovu temu. Shvatio sam da imam još nešto da kažem, nešto što moram reči. Nešto što ima veze s mojim prisustvom u sopstvenoj knjizi.

Postoji visokoparni akademski izraz za to - „metafikcija". Mrzim ga. Mrzim njegovu pretencioznost. U priči sam samo zato što već neko vreme znam (svesno od pisanja Insomnije 1995. godine, nesvesno od privremenog rastanka sa ocem Donaldom Kalahanom pri kraju ferusalimova) da veliki broj mojih dela upućuje na Rolandov svet i njegove priče. Pošto sam ih ja napisao, pomisao da sam deo revolveraševe ka učinila mi se logičnom. Namislio sam da priče o Mračnoj Kuli koristim kao neku vrstu zborišta, kao način da objedinim najveći mogući broj prethodnih priča, ispod kišobrana neke uber priče. Nisam hteo da budem pretenciozan (nadam se da to nisam ni bio), već sam u tome video način da pokažem kako život utiče na umetnost (i obrnuto). Mislim da će te, ako ste čitali poslednja tri toma Mračne Kule, shvatiti da moja priča o penzionisanju ima smisla u ovom kontekstu.

Na neki način, šta reći kad je Roland stigo do cilja... nadam se da je čitalac uvideo da je pronalaženjem Eldovog roga, revolveraš možda konačno stupio na put oslobođenja, pa čak i iskupljenja. Sve je vezano s dosezanjem Kule, vidite - mojim koliko i Rolandovim - što je konačno i postignuto. Možda vam se neće svideti ono što je Roland našao na vrhu, ali je to sasvim druga stvar. Nemojte mi pisati gnevna pisma na tu temu, zato što na njih neću odgovoriti.

O tome se ništa više ne može reći. Ni sam nisam lud za ovim krajem, ako baš hoćete da znate, ali je to pravi kraj. Jedini kraj, ako ćemo pravo. Ne zaboravite da ne izmišljam ove priče, ne baš; samo pišem o onom što sam video.

Čitaoci će spekulasati koliko je „zbiljski" Stiven King koji se pojavljuje na ovim stranicama. Odgovor je "ne baš", iako onaj kog su Roland i Edi upoznali u Bridžtonu (Suzanina pesma) jako podseća na Stivena Kinga kakvog se sećam iz tih dana. Što se tiče Stivena Kinga koji se pojavljuje u poslednjem tomu... pa, objasnićemo to na sledeći način: žena me je zamolila da budem pažljiv i da fanovima serijala ne dam precizna uputstva o mestu na kom živimo i na kom se zbilja nalazimo. Složio sam se s tim. Ne zato što mi se to dopada - mislim da je deo sile koja pogoni ovu priču, i slika zamišljenog sveta koji upada u stvarni - već zato što je ovo ženin život koliko i moj i što ona ne mora biti kažnjena zbog ljubavi koju oseća prema meni i odluke da živi sa mnom. Zato sam u velikoj meri dao mašti na volju, u opisima geografije zapadnog Mejna. Verujem da će čitaoci shvatiti moj naum i razloge zbog kojih sam baš tako obradio svoju ulogu. Ako osećate potrebu da svratite i pozdravite me, molim vas, razmislite još jednom o tome.

Moja porodica i ja uživamo mnogo manje privatnosti od one na koju smo naviknuti, a ja ne nameravam da nastavim da se lišavam iste. Nadam se da nemate ništa protiv. Knjige su način da vas upoznam. Nek one budu vaš način da upoznate mene. To je dovoljno. Zahvaljujem vam se u ime Rolanda i njegovog kateta sad raspršenog, reci žao mi je - što ste ih pratili i delili njihove avanture sa mnom. Ni na jednom projektu u životu nisam više radio i znam - avaj, isto tako dobro - da nisam uvek bio u potpunosti uspešan. Ali koje izmaštano delo jeste? Ipak, i pored svega se ne bih odrekao nijednog trenutka proživljenog u Rolandovom gde i kada. U Srednjem svetu na Kraju sveta provedoh izuzetne dane. Mašta mi tih dana beše tako čista da mi je omogućila da namirišem prašinu i čujem škripanje kože.

Stiven King 21. avgust 2003. godine