Stephen King

MRKLI MRAK, BEZ ZVIJEZDA

Najbolje od Algoritma
NAJbiblioteka

Stephen King
Mrkli mrak, bez zvijezda

Naslov izvornika
Full Dark, No Stars

Copyright © 2010 by Stephen
King All rights reserved

Preveo s engleskoga
Predrag Mavar

Ilustracija na naslovnici
Hodder and Stoughton

Urednik
Neven Antičević

STEPHEN KING

MRKLI MRAK, BEZ ZVIJEZDA

Zagreb, listopad 2011.
prvo izdanje

Za Tabby. Još uvijek.

1922.

11. travnja 1930.

Hotel Magnolia
Omaha, Nebraska

ONIMA KOJIH BI SE TO MOGLO TICATI:

Ime mi je Wilfred Leland James, a ovo je moje priznanje. U lipnju 1922. godine ubio sam svoju ženu Arlette Christinu Winters James i bacio njezin leš u stari bunar. Moj sin Henry Freeman James pomogao mi je u tom zločinu, premda on u dobi od četrnaest godina za to nije mogao biti odgovoran; ja sam ga nagovorio da mi pomogne, igrajući na njegove strahove i pobijajući sve njegove posve razumljive prigovore u razdoblju od dva mjeseca, što je stvar zbog koje žalim više i od samog zločina, iz razloga koje će ovaj dokument pokazati.

Ono što je dovelo do zločina i moje propasti bilo je 100 jutara plodne zemlje u Hemingford Homeu u Nebraski, koju je moja žena oporučno naslijedila od svog oca, Johna Henryja Wintersa. Ja sam tu zemlju želio pripojiti našoj farmi, koja se 1922. godine protezala na ukupno 80 jutara. Moja žena, koja se nikad nije naviknula na farmerski život (a ni na činjenicu da je farmerova žena), željela ju je prodati kompaniji Farrington za gotovinu. Kad sam je upitao želi li doista živjeti okružena smradom iz Farringtonove klaonice svinja, odgovorila mi je da bismo zajedno sa zemljom koju je naslijedila od oca mogli prodati čitavu farmu – farmu mog oca i njegova oca prije njega! A kad sam je upitao što bismo počeli s novcem, a bez zemlje, rekla mi je da bi se ona najradije preselila u Omahu ili možda čak u St. Louis i ondje otvorila trgovinu.

"Nikad neću živjeti u Omahi", odvratio sam. "Samo budale žive u gradovima."

Što je ironično, uzme li se u obzir to gdje sada živim, ali ja ovdje neću dugo ostati; to znam isto tako sigurno kao što znam tko proizvodi zvukove koji dopiru iz zidova moje hotelske sobe. A znam i kamo ću otići nakon što moj zemaljski život završi. Pitam se može li pakao biti gori od grada Omahe. Možda pakao i jest grad Omaha, ali bez plodne zemlje u okolici: tek zadimljena praznina koja zaudara na sumpor, napučena izgubljenim dušama poput moje.

Žestoko smo se prepirali oko tih 100 jutara tijekom zime i proljeća 1922. Henry se našao u sredini, premda je bio skloniji zauzeti moju stranu; bio je sličniji majci po izgledu, a meni po ljubavi prema zemlji. Henry je bio poslušan momak, u njemu nije bilo ni traga majčine arogancije. Stalno joj je ponavljao da ne osjeća nikakvu želju da živi u Omahi, a ni u bilo kojem drugom gradu te da bi se pristao odseliti samo ako bismo se ona i ja uspjeli dogovoriti, što nama nikad nije pošlo za rukom.

Pomišljao sam da se obratim sudu, uvjeren da bi mi, kao mužu u cijeloj toj stvari, svaki sud u zemlji dao za pravo da odlučim o upotrebi i svrsi te zemlje. Ipak, nešto me zadržalo. Nije to bio strah od ogovaranja susjeda – seoska govorkanja nisu me zanimala – bilo je to nešto drugo. Vidite, ja sam je počeo mrziti. Počeo sam priželjkivati njezinu smrt, i to me zadržalo.

Vjerujem da u svakom od nas živi drugi čovjek, stranac, spletkar. I vjerujem da je u ožujku 1922., kad je nebo u Okrugu Hemingford postalo bijelo, a svako polje snijegom pokrivena blatna kaljuža, spletkar u farmeru Wilfredu Jamesu već presudio mojoj ženi i odlučio o njezinoj sudbini. A on ju je osudio na smrt. Biblija kaže da je nezahvalno dijete poput zmijina zuba, ali da je nezahvalna i svadljiva žena neusporedivo gora.

Ja nisam čudovište. Pokušao sam je spasiti od spletkara. Predložio sam joj da bi se, ako se ne uspijemo dogovoriti, trebala preseliti svojoj majci u Lincoln, koji leži šezdeset milja zapadno – što je dobra razdaljina za odvojeni život koji nije baš rastava, ali ipak označava raskid bračnih veza.

"I da ti ostavim očevu zemlju, pretpostavljam?" upitala je i zabacila glavu. Kako sam počeo mrziti to njezino drsko zabacivanje glave toliko nalik na kretnje loše istreniranog ponija i ono sitno šmrkanje kojim bi ga uvijek popratila. "To se nikad neće dogoditi, Wilfe."

Predložio sam joj da zemlju proda meni, ako već inzistira. Morao bih joj otplaćivati dug kroz dulje razdoblje – osam godina, a možda i deset – ali naposljetku bih joj ga isplatio do posljednjeg novčića.

"Gore je zaraditi malo, nego ne zaraditi ništa", odgovorila je (a onda opet zabacila glavu i šmrknula). "Svaka žena to zna. Kompanija Farrington isplatit će mi cijelu svotu odjedanput, a oni će mi sigurno ponuditi višu cijenu od tebe. Osim toga, nikad ne bih mogla živjeti u Lincolnu. To nije grad, nego selo koje ima više crkava nego kuća."

Vidite li u kakvoj sam se situaciji našao? Vidite li u kakav me položaj dovela? Zar ne smijem računati ni na zericu vaše simpatije? Ne? No dobro, poslušajte onda ovo. Početkom travnja te godine – možda baš točno prije osam godina – došla je kući sva ozarena i blistava. Dobar dio dana provela je u "salonu za uljepšavanje" u McCooku pa su joj obraze uokvirivali krupni uvojci koji su me podsjećali na role toaletnog papira u hotelima i pansionima. Rekla mi je da ima dobru ideju. Trebali bismo Farringtonu zajedno s onih 100 jutara prodati i farmu. Smatrala je da bi oni pristali kupiti čitavu farmu samo da se domognu komada zemlje njezina oca koji leži blizu željezničke pruge (i vjerojatno je imala pravo).

"A onda možemo podijeliti novac", rekla mi je ta drska lajavica, "Rastaviti se i započeti nov život svatko za sebe. Oboje znamo da ti to želiš." Kao da ona želi nešto drugo!

"Ah", odvratio sam (kao da ozbiljno razmišljam o njezinoj ideji). "A s kim će od nas otići naš dječak?"

"Sa mnom, dakako", odgovorila je razrogačenih očiju. "Četrnaestogodišnjacima je mjesto uz majku."

Počeo sam "obrađivati" Henryja tog istog dana, rekavši mu o najnovijem planu njegove majke. Sjedili smo u sjeniku. Ja sam imao svoj najtužniji izraz na licu i govorio svojim najtužnijim glasom, opisujući kako će mu život izgledati ako njegovoj majci dopustimo da provede svoj plan u djelo: da on tada više neće imati ni farmu ni oca, da će morati pohađati mnogo veću školu i ostaviti sve svoje prijatelje (većinu njih poznavao je od ranog djetinjstva), da će se, kad se nade u toj velikoj školi, morati boriti za svoje mjesto među strancima koji će mu se rugati i nazivati ga seoskim tikvanom. S druge strane, rekao sam mu, kad bismo zadržali svu zemlju, uvjeren sam da bismo uspjeli isplatiti zajam banci do 1925. godine, a onda bismo mogli živjeti bez dugova i udisati čist zrak, umjesto da gledamo kako svinjske utrobe od jutra do mraka plutaju našim nekoć bistrim potokom. "Što bi ti više volio?" upitao sam ga nakon što sam mu oslikao taj prizor sa što je moguće više detalja.

"Ostati ovdje s tobom, tata", odgovorio je dok su mu se potoci suza slijevali niz obraze. "Zašto ona mora biti takva... takva..."

"Nastavi", rekao sam. "Istina ne može biti psovka, sine."

"Takva kuja !"

"Zato što su žene uglavnom takve", odgovorio sam. "To je neizbrisiv dio njihove naravi. Pitanje je samo što da u vezi s tim učinimo."

Ali spletkar u meni već se sjetio starog bunara iza kravlje staje kojim smo se koristili samo za prljavu vodu zato što je bio previše plitak i mutan – samo šest metara dubok i jedva nešto više od korita. Radilo se samo o tome da nagovorim Henryja. A ja sam to morao učiniti, to vam je sigurno jasno; mogao sam ubiti svoju ženu, ali morao sam spasiti svog dragog sina. Što čovjeku vrijedi 180 jutara zemlje – ili tisuću – ako je nema s kim podijeliti niti ikome ostaviti?

Pretvarao sam se da razmišljam o Arlettinu ludom planu da plodnu kukuruznu zemlju pretvori u klaonicu svinja. Zamolio sam je da mi dade malo vremena da se naviknem na njezinu ideju. Pristala je. A ja sam tijekom sljedeća dva mjeseca obrađivao Henryja i nastojao ga naviknuti na posve drugačiju ideju, što nije bilo toliko teško koliko je moglo biti; on je naslijedio majčin izgled (znate, ženski je izgled med koji mami muškarce na košnicu punu ljutih pčela), ali ne i njezinu grozomornu tvrdoglavost. Dovoljno je bilo da mu opišem kako će mu izgledati život u Omahi ili St. Louisu. Spomenuo sam mu mogućnost da čak ni ta dva prenapučena mravinjaka neće zadovoljiti njegovu majku; možda će doći do zaključka da je samo Chicago dovoljno dobar za nju. A onda bi se ti, rekao sam mu, mogao naći u situaciji da pohađaš srednju školu s crnčugama.

Poslije toga postao je hladan prema majci, a ona mu je nakon nekoliko pokušaja da povrati njegovu ljubav – svi su bili nezgrapni, svi odbijeni – također počela uzvraćati hladnoćom, što je mene (ili točnije, spletkara u meni) radovalo. Početkom lipnja rekao sam joj da sam dobro razmislio i odlučio da joj nikad neću bez borbe dopustiti da proda tih 100 jutara zemlje; da ću nas radije sve osuditi na siromaštvo i propast, ako tako već mora biti.

Ostala je smirena. Odlučila je potražiti savjet odvjetnika (jer kao što znamo, odvjetnici su prijatelji svakome tko im je spreman platiti), što sam i predvidio. I nasmiješio sam se na to! Zato što ona nije imala novca da plati odvjetnika. Ja sam u tom trenutku već čvrsto kontrolirao svu našu neznatnu gotovinu. Henry mi je čak dao svoju kasicu-prasicu kad sam ga za to zamolio pa ona nije mogla ukrasti novac ni iz tog izvora, ma koliko da je jadan bio. Dakako, otišla je u urede kompanije Farrington u Delandu, uvjerena (kao i ja) da će joj oni, koji bi od cijele stvari mogli imati velike koristi, platiti troškove odvjetnika.

"Oni će joj platiti odvjetnika i ona će pobijediti", rekao sam Henryju na sjeniku, koji nam je tada već postao uobičajeno mjesto razgovora. Nisam baš bio posve siguran u to, ali ja sam već bio donio odluku; ne bih išao toliko daleko da to nazovem "planom".

"Ali tata, to nije pošteno", povikao je. Izgledao je vrlo mlad sjedeći u sijenu, kao da mu je 10, a ne 14 godina.

"Tako ti je to u životu", odvratio sam. "Čovjeku katkad ne preostane ništa drugo nego da uzme ono što mora. Čak i ako pri tom nekoga povrijedi." Zastao sam i zagledao mu se u lice. "Čak i ako netko umre."

Problijedio je. "Tata!"

"Kad bi ona umrla," rekao sam, "sve bi ostalo po starom. Sve bi rasprave prestale. Mogli bismo ovdje mirno živjeti. Ponudio sam joj sve što sam mogao ne bih li je nagovorio da ode, ali ona je to odbila. Postoji još samo jedna stvar koju mogu učiniti. Koju mi možemo učiniti."

"Ali ja je volim!"

"I ja", odvratio sam. Što je, koliko god da mi ne vjerujete, bila istina. Mržnja koju sam te 1922. godine osjećao prema njoj ne bi mogla biti tako jaka da je nisam volio. A premda je bila ogorčena i svojeglava žena, Arlette je po naravi bila topla. Naši "bračni odnosi" nikad nisu prestali, premda su, otkako smo se počeli prepirati oko tih 100 jutara zemlje, naša hrvanja u mraku sve više sličila parenju životinja.

"To ne mora biti bolno", rekao sam Henryju. "A kad bude gotovo... pa..."

Odveo sam ga iza staje i pokazao mu bunar, a on je opet briznuo u plač. "Ne, tata. Ne to. Bez obzira na sve."

Ali kad se Arlette vratila iz Delanda (naš prvi susjed Harlan Cotterie dovezao ju je većinu puta svojim Fordom i ostavio je da otpješači samo posljednje dvije milje), Henry ju je stao preklinjati da "odustane od svoje namjere pa da opet živimo kao prava obitelj". Izgubila je živce, ošamarila ga preko usta i rekla mu neka prestane preklinjati poput psa.

"Otac te zarazio svojom plahošću. A što je još gore, zarazio te svojom pohlepom."

Kao da je ona lišena tog grijeha!

"Odvjetnik me uvjerava da ta zemlja pripada meni i da s njom mogu činiti što god hoću, a ja sam je odlučila prodati. A što se vas dvojice tiče, možete ostati ovdje i udisati smrad znojnih svinja, sami si kuhati i pospremati krevete. A ti, sine moj, možeš orati od jutra do mraka i čitati one njegove dosadne knjige cijelu večer. Njemu nisu baš mnogo pomogle, ali tko zna, tebi možda pomognu."

"Mama, to nije pošteno!"

Pogledala je svog sina kao da gleda stranca koji joj se drznuo dodirnuti ruku. A kako mi se tek srce obradovalo kad sam spazio da je on gleda s jednakom hladnoćom. "Obojica možete ići kvragu! Što se mene tiče, ja odlazim u Omahu i otvaram butik. To je za mene pošteno."

Taj smo razgovor vodili u prašnjavom dvorištu između kuće i staje, a Arlettin stav o poštenju bio je posljednja riječ. Odmarširala je dvorištem podižući prašinu svojim otmjenim gradskim cipelama i ušla u kuću zalupivši za sobom vrata. Henry se okrenuo i pogledao me. U kutu usana pojavila mu se krv, a donja usna počela mu je naticati. U očima mu se vidio onaj sirovi i čisti bijes kakav spopada samo adolescente, bijes koji ne mari za posljedice. Klimnuo je glavom. Ja sam uzvratio klimanjem glave, isto tako mrko, ali se spletkar u meni smješkao.

Taj šamar osudio je Arlette na smrt.

Kad mi je Henry poslije dva dana prišao u polju mladog kukuruza, shvatio sam da mu je odlučnost opet oslabila. To me nije ni preplašilo niti iznenadilo; godine između djetinjstva i zrelosti burne su godine, dječaci u toj dobi okreću se na vjetru poput onih vjetrokaza u obliku pijetla kakve neki farmeri na srednjem zapadu stavljaju na svoje silose žita.

"Ne možemo to učiniti", rekao mi je. "Tata, ona je u zabludi. A Shannon kaže da ljudi koji umru u zabludi odlaze u pakao."

Prokleta bila metodistička crkva i društvo metodističke mladeži, pomislio sam... ali spletkar u meni samo se nasmiješio. Idućih deset minuta raspravljali smo o teološkim problemima stojeći u zelenom kukuruzu, dok su oblaci ranog ljeta – najljepši oblaci, oni koji plutaju poput jedrenjaka – sporo plovili iznad nas vukući svoje sjene za sobom poput brazda na vodi. Objasnio sam mu da ćemo Arlette, daleko od toga da bismo je poslali u pakao, poslati na nebo. Jer, objasnio sam mu, ubijeni muškarac ili žena ne umiru u Božjem vremenu, nego u ljudskom. A budući da je on... ili ona... ubijen prije nego što se stigao pokajati za svoje grijehe, svi mu grijesi moraju biti oprošteni. Kad to tako gledaš, svaki je ubojica nalik na vrata raja.

"A što je s nama, tata? Zar mi nećemo otići u pakao?" Pokazao sam prema poljima, bogatima novim raslinjem. "Kako to možeš reći kad vidiš raj svuda oko nas? A ona nas ipak namjerava iz njega otjerati, baš kao što je anđeo s plamtećim mačem otjerao Adama i Evu iz rajskog vrta."

Pogledao me, nemiran. Mračan. Nije mi bilo drago što sam na takav način pomračio svog sina, ali jednim sam dijelom tada vjerovao, a vjerujem i sada, da mu to nisam učinio ja, nego ona.

"I razmisli", rekao sam mu. "Ako ode u Omahu, iskopat će si još dublju rupu u paklu. A ako povede tebe sa sobom, ti ćeš postati gradski dečko..."

"Nikad to neću postati!" povikao je tako glasno da su vrane poletjele s plota i odlepršale u plavo nebo poput dogorjelih papirića.

"Mlad si i postat ćeš", rekao sam. "Zaboravit ćeš sve ovo... naviknut ćeš se na gradski život... i početi kopati vlastitu jamu."

Da mi je uzvratio tvrdnjom kako nema nade da se ubojice sretnu sa svojim žrtvama na nebu, možda bi me stjerao u škripac. Ali ili njegova teološka razmišljanja nisu išla tako daleko ili o takvim stvarima nije htio razmišljati. Postoji li doista pakao ili ga mi sami stvaramo ovdje na zemlji? Kad se osvrnem na posljednjih osam godina svog života, glasujem za ovo potonje.

"Kako?" upitao je. "Kada?"

Odgovorio sam mu.

"A nakon toga možemo ostati živjeti ovdje?" Odgovorio sam mu da možemo.

"I neće je boljeti?"

"Neće", odgovorio sam. "Bit će brzo." Činilo se da ga je to zadovoljilo. A ipak do svega možda uopće ne bi niti došlo da nije bilo same Arlette.

Dogovorili smo se za jednu subotnju večer usred mjeseca lipnja, ljepšeg od ijednog lipnja koji mi je ostao u sjećanju. Arlette bi za ljetnih večeri katkad popila čašu vina, premda bi malokad popila više. Za to je postojao dobar razlog. Spadala je u onu vrstu ljudi koji nikad ne mogu popiti dvije čaše vina, a da ne popiju četiri pa onda šest, a na kraju i čitavu bocu. I još jednu bocu, ako im se nađe pri ruci. "Moram se čuvati, Wilfe. To mi se previše sviđa. Srećom, imam snažnu volju."

Te večeri sjedili smo na trijemu gledajući posljednju dnevnu svjetlost na poljima i slušajući uspavljujuće cvrčanje cvrčaka. Henry je bio u svojoj sobi. Jedva da je i okusio večeru, a dok smo ja i Arlette sjedili na trijemu u sparenim stolcima za ljuljanje, s podmetačima na kojima je pisalo MAMA i TATA, učinilo mi se da čujem slab zvuk povraćanja. Sjećam se kako sam pomislio da će on u posljednji čas odustati. A onda bi se njegova majka sutradan ujutro probudila loše raspoložena i mamurna, niti ne sluteći koliko se blizu našla tome da više nikad ne vidi nijednu zoru u Nebraski. Pa ipak sam nastavio po planu. Jesam li tako postupio zato što sam bio poput jedne od onih ruskih lutaka, babuški? Možda. Možda je svaki čovjek takav. U meni je živio spletkar, ali u spletkaru čovjek s nadom. Spletkar je umro negdje između 1922. i 1923. godine. Nakon što je napravio štetu, nestao je, a život mi je bez njegovih spletki i ambicija postao prazan.

Donio sam bocu vina na trijem, ali kad sam joj pokušao napuniti čašu, Arlette ju je prekrila dlanom. "Ne moraš me napiti da bi dobio ono što želiš. I ja to želim. Uhvatio me svrbež." Raširila je noge i položila ruku među njih da mi pokaže gdje je svrbi. U njoj je živjela vulgarna žena – možda čak i drolja – a vino bi je uvijek oslobodilo.

"Svejedno popij još jednu čašu", rekao sam joj. "Moramo nešto proslaviti."

Sumnjičavo me pogledala. Čak i od jedne čaše vina oči su joj se ovlažile (kao da je jedan dio nje plakao za svakom čašom vina koju je želio, a nije mogao popiti), a na svjetlu zalazećeg Sunca izgledale su narančaste, poput očiju na onim izdubljenim bundevama sa svijećom u utrobi.

"Neće biti sudske parnice," rekao sam joj, "a ni rastave. Ako kompanija Farrington sebi može priuštiti da plati za mojih 80 jutara, kao i za 100 tvog oca, naša je svađa završena."

Prvi put u našem burnom braku, Arlette je zinula od čuda. "Što hoćeš reći? Jesam li te dobro shvatila? Nemoj se poigravati sa mnom, Wilfe!"

"Ne poigravam se", odgovorio je spletkar u meni srdačnim i iskrenim glasom. "Henry i ja mnogo smo razgovarali o tome..."

"Da, primijetila sam da ste stalno zajedno", odvratila je i odmaknula dlan s čaše, a ja sam iskoristio priliku da je napunim. "Uvijek u sjeniku ili sjedeći na hrpi klada ili s priljubljenim glavama u polju iza kuće. Mislila sam da razgovarate o Shannon Cotterie." Šmrknula je i zabacila glavu. Ali učinilo mi se da joj na licu vidim i zericu čežnje. Srknula je vino iz svoje druge čaše. Već je dvaput srknula iz druge čaše, a još uvijek je bila u stanju odložiti čašu i otići u krevet. Da je srknula četiri puta, mogao bih joj dodati čitavu bocu. Da i ne spominjem još dvije boce koje sam imao u pripremi.

"Ne", rekao sam. "Nismo razgovarali o Shannon." Premda sam tu i tamo doista primijetio da je Henry drži za ruku dok hodaju dvije milje do škole u Hemingford Homeu. "Razgovarali smo o Omahi. Izgleda da on želi ići." Ne bi bilo dobro da pretjeram, ne nakon što je popila samo jednu čašu vina i dvaput srknula iz druge. Moja Arlette bila je po naravi sumnjičava žena, uvijek je u svemu tražila dublje motive. A naravno, ja sam ih u ovom slučaju i imao. "Barem pokušaj razmisliti o tome. A Omaha nije tako daleko od Hemingforda..."

"Ne, nije. Kao što sam vam obojici rekla već tisuću puta." Srknula je iz čaše i umjesto da je odloži kao što je prije učinila, zadržala ju je u ruci. Narančasta svjetlost nad zapadnim obzorom sada se produbila u nezemaljski tamnoljubičastu, koja kao da joj je gorjela u čaši.

"Ali ako misliš na St. Louis, to je druga priča."

"Od te sam ideje odustala", rekla je. Što je, dakako, značilo da je istražila tu mogućnost i zaključila da je ne zadovoljava. Bez mog znanja, naravno. Arlette je sve radila bez mog znanja, rekla mi je samo za posjet odvjetniku kompanije. A ni to mi ne bi rekla da me nije htjela povrijediti.

"Što misliš, hoće li oni pristati kupiti čitavu farmu?" upitao sam je. "Svih 180 jutara?"

"Odakle da ja to znam?" Srknula je vino. Druga čaša bila joj je napola prazna. Kad bih joj sada rekao da je dovoljno popila i pokušao joj uzeti čašu iz ruke, ne bi mi je htjela dati.

"Dobro ti to znaš, u to ne sumnjam", odvratio sam. "Tih 180 jutara isto je kao i St. Louis. Ti si to istražila ."

Dobacila mi je lukav pogled sa strane... a onda je prasnula u smijeh. "Možda i jesam."

"Pretpostavljam da bismo mogli potražiti neku kuću u predgrađu", rekao sam. "Odakle se može vidjeti barem polje ili dva."

"Gdje bi se ti cijeli dan izležavao na stolcu za ljuljanje i dopustio da ti žena za promjenu radi? Napuni mi čašu. Ako već slavimo učinimo to kako treba."

Dotočio sam vino u obje čaše, što je značilo da u svoju čašu moram natočiti samo malo, jer ja sam popio samo jedan gutljaj.

"Mislim da bih mogao potražiti posao kao automehaničar. Da popravljam automobile i kamione, ali uglavnom strojeve za farmu. Ako mogu postići da onaj stari Farmall i dalje radi" – pokazao sam čašom prema sjeni traktora pokraj staje – "onda valjda mogu postići da sve radi."

"A na sve te je to nagovorio Henry."

"On me uspio uvjeriti da bi mi bilo pametnije riskirati i pokušati biti sretan u gradu, nego ostati ovdje sam i biti sigurno nesretan."

"Dečko ima kliker u glavi, a čovjek ga sluša! Napokon! Aleluja!" Iskapila je čašu i ispružila ruku zahtijevajući još, a zatim me zgrabila za ruku i nagnula mi se dovoljno blizu da joj osjetim miris kiselog grožđa u dahu. "Večeras možeš dobiti onu stvar koju voliš, Wilfe." Dotaknula je sredinu gornje usne jezikom punim ljubičastih mrlja. "Onu gadariju !“

"Jedva čekam", odvratio sam. Ako bude po mome, večeras će se u krevetu koji već petnaest godina dijelimo dogoditi još veća gadarija.

"Pozovimo Henryja dolje", rekla mi je. Počela je otezati u govoru. "Želim mu čestitati na tome što je napokon ugledao svjetlost." (Jesam li već spomenuo da riječ zahvaliti ne postoji u vokabularu moje žene? Možda nisam. A možda to sada više niti ne moram.) Zatim joj je nešto palo na pamet, a oči su joj zablistale. "Dat ćemo mu čašu vina! Već je dovoljno velik." Udarila me laktom u rebra poput jednog od onih staraca koji jedni drugima pričaju prostačke viceve sjedeći na klupama oko prednjeg stubišta sudnica. "Ako mu uspijemo malo razvezati jezik, možda čak doznamo je li se hvatao sa Shannon Cotterie... Shannon je sitna cura, ali ima lijepu kosu. To joj se mora priznati."

"Prvo popij još jednu čašu", predložio joj je spletkar u meni.

Popila je još dvije, a onda je ispraznila bocu. (Prvu bocu.) Zatim je svojim najboljim trubadurskim glasom zapjevala Avalon i zakolutala očima na najbolji trubadurski način, što je bilo bolno gledati, a još bolnije slušati.

Otišao sam u kuhinju po još jednu bocu vina i zaključio da je došao pravi trenutak da pozovem Henryja. Premda, kao što sam već rekao, nisam gajio velike nade da će mi on pomoći. Svoj sam plan mogao provesti u djelo samo uz njegovu dragovoljnu pomoć, a u srcu sam vjerovao da će on odustati od svega čim dođe trenutak da se prijeđe s riječi na djela. Ako bude tako, jednostavno ćemo je staviti u krevet, a ja ću joj ujutro reći da sam se predomislio u vezi s prodajom očeve zemlje.

Kad je Henry došao, ništa na njegovu blijedom i žalosnom licu nije budilo nadu u uspjeh. "Tata, mislim da ja to ne mogu učiniti", šapnuo mi je. "Ipak je to mama ."

"Ako ne možeš, ne možeš", odvratio sam, a u tom odgovoru nije bilo spletkara. Odlučio sam; neka bude ono što mora biti. "Uostalom, ona je sretna prvi put nakon nekoliko mjeseci. Pijana, ali sretna."

"Nije samo pripita? Baš je pijana?"

"Nemoj se čuditi; ona može biti sretna samo ako dobije ono što želi. Nakon četrnaest godina života s njom, to ti je sigurno jasno."

Namrštio se i naćulio uši prema trijemu slušajući kako žena koja ga je rodila počinje pjevati pjesmu Prljavi McGee, falš, ali od riječi do riječi. Začuvši tu jeftinu jazz-baladu, Henry se namrštio, možda zbog refrena ("Spremno mu je guzu dala, dobro je tu pozu znala"), ali vjerojatnije zbog otezanja riječi. Henry je na lanjskom logorovanju za vikend Praznika rada položio zakletvu društva metodističke mladeži. Prilično sam uživao u njegovu šoku. Kad se ne okreću poput vjetrokaza na jakom vjetru, tinejdžeri su uštogljeni poput puritanaca.

"Ona želi da nam se pridružiš i popiješ čašu vina."

"Tata, znaš da sam obećao Gospodinu da nikad neću piti."

"To ćeš morati objasniti njoj. Ona želi proslaviti. Odlučili smo prodati farmu i odseliti se u Omahu."

" Ne! "

"Pa... vidjet ćemo. To zapravo ovisi o tebi, sine. Hajdemo na trijem."

Kad ga je ugledala, njegova je majka nesigurno ustala, zagrlila ga oko struka privinuvši ga malo previše tijesno uza se i posula mu lice brojnim poljupcima. Po načinu kako se namrštio, dalo bi se zaključiti da su joj poljupci bili neugodno smrdljivi. U međuvremenu, spletkar u meni napunio joj je čašu, koja je opet bila prazna.

"Napokon smo svi na okupu! Moji muškarci postali su razumni!" Podigla je čašu da nazdravi i prolila dobar dio njezina sadržaja sebi na grudi, a onda se nasmijala i namignula mi. "Ako budeš dobar, Wilfe, poslije ću ti dopustiti da mi poližeš vino s haljine."

Zatim se opet strovalila na stolac za ljuljanje, uhvatila skut suknje i gurnula ga među noge, a Henry ju je zbunjeno i nelagodno pogledao. Arlette je opazila taj njegov pogled i nasmijala se.

"Nema potrebe da budeš tako osjetljiv. Vidjela sam te sa Shannon Cotterie. Ta cura nema baš bogzna kakve sise, ali zato ima lijepu kosu i zgodnu sitnu figuru." Popila je ostatak vina i podrignula se. "Ako je nisi malo isprobao, prava si budala. Samo, bolje ti je da budeš oprezan. Ti sad već imaš četrnaest godina, nisi premlad za ženidbu. Ovdje na srednjem zapadu četrnaestogodišnjaci nisu premladi ni da se ožene svojim sestričnama." Opet se nasmijala i podigla čašu, a ja sam joj natočio vino iz druge boce.

"Tata, dovoljno je popila", rekao mi je Henry, prijekorno poput svećenika. Iznad naših glava, iznad one goleme praznine koju sam volio cijeli svoj život, pojavile su se prve treperave zvijezde.

"Oh, ne znam baš", odgovorio sam. "In vino Veritas, kako je rekao Plinije stariji... u jednoj od onih knjiga kojima se tvoja majka uvijek ruga."

"Cijeli dan drži plug u ruci, a cijelu večer gura nos u knjige", odvratila je Arlette. "Osim kad gurne nešto drugo u mene !“

" Mama! "

" Mama! " podrugljivo je ponovila, a onda nazdravila prema farmi Harlana Cotterieja, premda je bila predaleko da bismo joj vidjeli svjetla. Sada kad je kukuruz narastao, ne bismo joj mogli vidjeti svjetla ni da je ležala milju bliže. Kad ljeto stigne u Nebrasku, svaka farmerska kuća počne nalikovati na brod koji plovi golemim zelenim oceanom. "Nazdravimo Shannon Cotterie i njezinim tek propupalim sisama, a ako moj sin ne zna koje su joj boje bradavice, onda je pravi tupan."

Moj sin nije joj odgovorio, ali ono što sam mu uspio pročitati na zamračenom licu razveselilo je spletkara u meni.

Arlette se okrenula Henryju, zgrabila ga za ruku i prolila mu vino na zapešće. Ne obazirući se na njegov sitni mijauk negodovanja, zagledala mu se u oči s iznenadnom mrkošću i rekla: "Samo se pobrini da ne ispadneš mlitavac kad legneš s njom u kukuruz iza staje." Zatim je stisnula šaku druge ruke i ispružila srednji prst, a onda njime kuckajući opisala krug oko svog međunožja: lijevo bedro, desno bedro, desna strana trbuha, pupak, lijeva strana trbuha pa opet natrag na lijevo bedro. "Istražuj do mile volje i trljaj pimpekom naokolo sve dok on ne počne uživati i ispljune, ali nemoj joj ga gurnuti unutra ako ne želiš ostati zatočenik do kraja života, kao što se dogodilo tvojoj mamici i tvom tatici."

Henry je bez riječi ustao i otišao s trijema, a ja ga zbog toga ne krivim. Čak i po Arlettinim mjerilima, bio je to vrlo vulgaran ispad. Zacijelo je na svoje oči vidio kako se ona mijenja iz njegove majke – teške, ali katkad brižne žene – u smrdljivu madam iz kupleraja koja se upoznaje s neiskusnom mladom mušterijom. To je već samo po sebi bilo dovoljno grozno, ali njemu se Cotteriejeva curica sviđala, što je još pogoršalo situaciju. Vrlo mladi muškarci ne mogu svoje prve ljubavi ne uzdignuti na pijedestal, a pljune li tko na njihov uzor... čak i ako je taj netko njihova majka...

Začuo sam lupanje vrata u daljini. A onda slabo, ali čujno jecanje.

"Povrijedila si ga. On je osjetljiv", rekao sam joj. Arlette je iznijela mišljenje da je osjetljivost, baš kao i poštenje, posljednje utočište slabića, a zatim je ispružila ruku s čašom. Napunio sam joj čašu, znajući da se ona sutra ujutro više ničega neće sjećati (pod pretpostavkom da sutra ujutro još uvijek bude živa) i da će, ako joj ispričam što je rekla, sve žestoko poricati. Već sam je viđao ovako pijanu, premda ne već godinama.

Popili smo drugu bocu (ona ju je popila) i polovicu treće prije no što je spustila bradu na vinom zamrljane grudi i zahrkala. Ali grlo joj se na grudima stisnulo pa joj je hrkanje zvučalo poput režanja mrzovoljnog psa.

Stavio sam joj ruke oko ramena, uhvatio je šakom pod pazuho i podigao je na noge. Stala je mrmljajući prosvjedovati i slabašno me lupkati smrdljivom rukom. "Pusti me na miru. Želim spavati."

"I spavat ćeš", odgovorio sam joj. "Ali u svom krevetu, a ne na trijemu."

Odveo sam je – dok je posrtala i hrkala, s jednim zatvorenim okom, a drugim mutno gledajući preda se – preko dnevne sobe. Uto su se otvorila vrata Henryjeve sobe. Henry se pojavio na pragu, bezizražajna lica. Izgledao je mnogo stariji no što je doista bio i kimnuo mi glavom. Samo jedanput, ali to mi je reklo sve što sam trebao znati.

Položio sam Arlette na krevet, izuo joj cipele i ostavio je da hrče ležeći raširenih nogu i s rukom koja joj je visjela s madraca, a onda sam se vratio u dnevnu sobu i zatekao Henryja kako stoji pokraj radioaparata koji sam prije godinu dana kupio na Arlettin nagovor.

"Ona ne bi smjela tako govoriti o Shannon", šapnuo je. "Ali govorit će", odvratio sam. "Ona je naprosto takva, takvom ju je stvorio Gospodin."

"I ona me ne može odvojiti od Shannon."

"I to će učiniti", odvratio sam. "Ako joj dopustimo."

"Zar ti ne bi mogao... tata, zar ne bi i ti mogao unajmiti odvjetnika?"

"Misliš li da bi se odvjetnik čije bih usluge mogao platiti s ono malo novca što ga imam u banci znao suprotstaviti odvjetnicima koje bi nam Farrington natrpao na vrat? Oni su najjači igrači u Okrugu Hemingford, ja dižem samo srp kad kosim sjeno. Oni žele tih 100 jutara zemlje, a ona ih namjerava prodati. Ovo je jedini način, ali ti mi moraš pomoći. Hoćeš li?"

Dugo mi nije odgovorio. Spustio je glavu i vidio sam da mu suze padaju na tepih. Zatim je šapnuo: "Hoću. Ali morat ću gledati... a nisam siguran da mogu..."

"Postoji način da mi pomogneš, a da ne moraš gledati. Idi u šupu i donesi mi platnenu vreću."

Poslušao me je. Ja sam otišao u kuhinju i uzeo Arlettin najoštriji nož za meso. Kad se Henry vratio s platnenom vrećom i ugledao nož, problijedio je. "Moraš li se njime poslužiti? Zar ne možeš... jastukom..."

"To bi bilo previše sporo i previše bolno", odgovorio sam. "Ona bi se otimala." Prihvatio je moje riječi kao da sam ja već ubio desetak žena pa znam kako se to radi. Ali ja to nisam znao. Znao sam samo to da sam u svim svojim površnim planovima – drugim riječima, u svojim snatrenjima o tome kako da je se riješim – uvijek zamišljao ovaj nož u svojoj ruci. Dakle, upotrijebit ću nož. Ili nož ili ništa.

Stajali smo pod svjetlom petrolejke – osim s pomoću generatora, električna struja neće se uvesti u Hemingford Home sve do 1928. godine – i gledali se, u onoj velikoj noćnoj tišini što leži u samom srcu svih stvari, u tišini koju je remetio samo neugodan zvuk Arlettina hrkanja. Pa ipak, u sobi je bila i treća prisutnost: Arlettina neizbježna volja, koja kao da je postojala neovisno o njoj (tada sam to samo naslućivao, a sada, osam godina poslije, siguran sam u to). Ovo je priča o duhovima, ali duh se pojavio čak i prije no što je žena kojoj je pripadao umrla.

"U redu, tata. Poslat... poslat ćemo je na nebo." Henryjevo lice ozarilo se na tu pomisao. Kako mi se to sada čini groznim, osobito kad se sjetim kako je on skončao.

"Bit će brzo", rekao sam mu. I kao dječak i kao muškarac prerezao sam grlo mnogim svinjama pa sam mislio da će doista biti brzo. Ali prevario sam se.

Ovo ću brzo ispripovijedati. U noćima kad ne mogu zaspati – a takvih je noći mnogo – taj mi se prizor uvijek iznova vrti u glavi u veličanstvenoj sporosti, svaki trzaj, svaki napadaj kašlja i svaka kap krvi, stoga ću ovo ispričati brzo.

Otišli smo u spavaću sobu, ja na čelu, s mesarskim nožem u ruci, a moj sin iza mene s platnenom vrećom. Hodali smo na prstima, ali ne bismo probudili Arlettu ni da smo ušli lupajući činelama. Dao sam znak Henryju da mi stane s desne strane, do njezine glave. Sada smo čuli kucanje budilice Big Ben na njezinu noćnom ormariću, a i njezino hrkanje. Sinula mi je neobična misao: izgledali smo poput liječnika koji stoje uz samrtnu postelju nekog važnog pacijenta. Ali mislim da se liječnici uz samrtne postelje u pravilu ne tresu od osjećaja krivice i straha.

Samo da ne bude previše krvi, pomislio sam. Neka je vreća zadrži. Ili još bolje, neka Henry odustane u posljednji čas.

Ali Henry nije odustao. Možda zato što je mislio da mu to nikad ne bih oprostio, možda zato što se već pomirio s činjenicom da Arlette odlazi na nebo, a možda zato što se sjetio one njezine nepristojne geste, kad je lupkajući srednjim prstom opisala krug oko svoga međunožja. Ne znam. Znam samo to da je šapnuo: "Zbogom, mama" i navukao joj vreću na glavu.

Zahrkala je i pokušala izvući glavu. Ja sam namjeravao gurnuti ruku pod vreću da obavim svoj posao, ali Henry ju je morao čvrsto pritiskati kako bi je obuzdao pa nisam to mogao učiniti. Primijetio sam da Arlettin nos u platnenoj vreći izgleda poput leđne peraje morskog psa. A ugledao sam i izraz panike na Henryjevu licu pa sam znao da neće još dugo izdržati.

Stavio sam koljeno na krevet i ruku na njezino rame. Zatim sam zasjekao u vreću i grlo ispod nje. Arlette je kriknula i počela se snažno otimati, a krv joj je stala liptati kroz probušeno mjesto u vreći. Kad je podigla ruke i počela lamatati po zraku, Henry je vrisnuo i oteturao od kreveta. Pokušao sam je obuzdati. Stala je povlačiti vreću rukama pa sam zamahnuo nožem i zasjekao joj tri prsta do kostiju. Ponovno je vrisnula – bio je to tanak vrisak, oštar poput iverice leda – a ruka joj je pala na plahtu i stala se trzati. Napravio sam još jednu krvavu posjekotinu u vreći, pa još jednu, pa još jednu. Napravio sam ukupno pet posjekotina prije no što me Arlette odgurnula neozlijeđenom rukom i pokušala skinuti vreću s lica. Nije ju mogla posve skinuti s glave – zapetljala joj se u kosu – pa joj je ostala visjeti poput mrežice za kosu.

Bio sam joj prerezao grkljan s prva dva zasjeka, a prvi je bio tako dubok da joj je otkrio hrskavicu dušnika. S posljednja dva zasjekao sam joj obraz i usta, tako duboko da je dobila klaunovski cerek od uha do uha koji joj je otkrio zube. Tako da je gušeći se grleno zarežala, što je zvuk kakav možda ispusti lav kad dođe vrijeme za jelo. Krv joj je šikljala iz grla sve do plahte u podnožju kreveta. Sjećam se kako sam u tom času pomislio da ta krv ima istu boju kao i vino u čaši, kad ju je podignula u zrak da nazdravi posljednjim zrakama dnevne svjetlosti.

Pokušala je ustati iz kreveta, što me prvo zapanjilo, a onda razbjesnilo. Pravila mi je probleme tijekom cijelog braka pa čak i sada, u trenutku naše krvave rastave. A što sam drugo mogao i očekivati?

" Oh, tata, učini nešto! " vrisnuo je Henry. " Učini nešto, tata, za ime Božje, učini nešto! "

Skočio sam na Arlettu poput strastvena ljubavnika i spustio je natrag na krvlju natopljen jastuk. Još je nekoliko puta hrapavo zarežala iz dubine svog rasporenog grla, a oči su joj se izvrnule u dupljama i napunile suzama. Omotao sam joj kosu oko svoje šake i naglo joj povukao glavu unatrag, a onda sam joj još jedanput zasjekao grkljan. Zatim sam strgnuo plahtu s madraca na svojoj strani kreveta i omotao joj je oko glave, hvatajući u nju sve osim prvog mlaza krvi iz žile kucavice. Taj mi je mlaz štrcnuo u lice pa mi je vruća krv stala kapati s brade, nosa i obrva.

Iza mojih leđa Henry je prestao vrištati. Okrenuo sam se i shvatio da mu se Bog smilovao (pod pretpostavkom da Bog nije skrenuo pogled u stranu kad je shvatio što smjeramo): Henry je pao u nesvijest. Arlettino je trzanje postalo slabije. Napokon je mirno ležala... ali ja sam ipak ostao sjediti na njoj i pritiskati je plahtom koja je sada bila natopljena njezinom krvlju. Podsjetio sam sebe da Arlette nikad ništa nije učinila na jednostavan način. I imao sam pravo. Nakon trideset sekundi (izbrojao ih je mali sat što smo ga svojedobno bili naručili iz kataloga) još se jedanput trznula, ovoga puta tako žestoko svinuvši leđa da me gotovo zbacila sa sebe. Ostani u sedlu, kauboju, pomislio sam. A možda sam to izgovorio i naglas. Toga se ne sjećam, neka mi Bog pomogne. Sjećam se svega drugoga, ali toga ne.

Njezin je otpor oslabio. Izbrojio sam još trideset sitnih otkucaja na satu, a onda za svaki slučaj još trideset. Henry se promeškoljio i zaječao na podu. Počeo se pridizati, a onda je shvatio da to baš nije najbolja ideja pa je otpuzao u najudaljeniji kut sobe i sklupčao se poput lopte.

"Henry?" pozvao sam ga.

Sklupčana figura u kutu nije se oglasila. "Henry, ona je mrtva. Ona je mrtva, a meni treba pomoć."

Još uvijek ništa.

"Henry, sada je prekasno da odustaneš. Djelo je obavljeno. Ako ne želiš otići u zatvor – a svog oca poslati na električnu stolicu – ustani i pomozi mi."

Doteturao je do kreveta. Pramen kose pao mu je na oči, koje su blistale kroz znojne uvojke poput očiju životinje koja se skriva u žbunju. Stalno je oblizavao usnice.

"Pazi da ne staneš u lokvu krvi. Nisam očekivao da ćemo napraviti takav nered, ali sve se to može očistiti. Pod uvjetom da ne raznesemo krv po cijeloj kući."

"Moram li je pogledati? Tata, moram li pogledati ?"

"Ne moraš. Nijedan od nas ne mora." Umotali smo je u plahtu, kao da je plahta mrtvački plašt. Kad smo to obavili, shvatio sam da je tako neću moći nositi kroz kuću; u svojim površnim planovima i maštarijama zamišljao sam samo diskretan trag krvi na plahti iznad njezina prerezanog grla (njezina uredno prerezanog grla). Nisam predvidio ono što se doista dogodilo, to mi uopće nije niti palo na pamet: čitava plahta bila je crno-ljubičasta u mračnoj sobi, a krv je kapala iz nje kao voda iz nabrekle spužve.

Izvukao sam pokrivač iz ormara. Nisam uspio suzbiti kratku pomisao: što bi moja majka pomislila kad bi vidjela za što sam upotrijebio njezin prekrasno sašiven vjenčani dar. Rasprostro sam ga po podu, a onda smo položili Arlettu na njega i umotali je.

"Brzo!" rekao sam. "Prije no što se krv probije i kroz pokrivač. Ne... čekaj... idi po svjetiljku."

Henry se tako dugo nije vratio da sam se već preplašio da je pobjegao. Zatim sam ugledao trak svjetlosti kako poskakuje kroz kratki hodnik, prolazi pokraj Henryjeve spavaće sobe i ulazi u sobu koju smo ja i Arlette nekoć dijelili. Nekoć. Vidio sam da mu suze teku licem blijedim poput voska.

"Stavi svjetiljku na toaletni stolić."

Spustio ju je pokraj knjige koju sam tada bio čitao: bila je to Glavna ulica Sinclairea Lewisa. Nikad je nisam pročitao do kraja; nisam se mogao prisiliti da je pročitam do kraja. Na svjetlosti lampe pokazao sam mu krvave mrlje na podu i lokvu krvi odmah do kreveta.

"I iz pokrivača kaplje krv", odvratio je. "Da sam znao koliko je u njoj krvi..."

Istresao sam jastuk iz svoje jastučnice i navukao jastučnicu preko kraja pokrivača kao da navlačim čarapu preko raskrvavljene kože. "Uhvati je za stopala", rekao sam Henryju. "Ovaj dio posla moramo smjesta obaviti. I nemoj se opet onesvijestiti, Henry, jer ja ovo ne mogu obaviti sam."

"Kad bi sve ovo barem bio san", odvratio je, ali se sagnuo i obgrlio dno pokrivača rukama. "Misliš li da je ovo možda san, tata?"

"Tako će nam sve to izgledati za godinu dana, kad bude iza nas", odgovorio sam, a djelomice sam doista i vjerovao u to. "A sad brzo. Prije no što se krv probije kroz jastučnicu. Ili kroz ostatak pokrivača."

Odnijeli smo je niz hodnik, preko dnevne sobe i izašli na prednja vrata kao da nosimo komad namještaja umotan u plahtu za selidbe. Kad smo se našli na stubama trijema, počeo sam malo lakše disati; krv će se u dvorištu lakše prekriti.

Henry se dobro držao sve dok nismo došli do ugla kravlje staje i ugledali stari bunar. Bunar je bio okružen drvenim kolcima da netko ne bi slučajno stao na drveni poklopac koji ga je pokrivao. Na svjetlosti zvijezda kolci su izgledali mračni i grozni, a kad ih je vidio, Henry je ispustio neobičan krik.

"Nije to grob za ma... mu", uspio je izgovoriti, a onda je izgubio svijest i srušio se na kržljavo grmlje koje je raslo iza staje pa sam iznenada ostao držati težak teret svoje umorene žene posve sam. Prvo sam pomislio da spustim taj groteskni zavežljaj na tlo – sada se već posve iskrivio, a jedna je ruka virila iz njega – i odem probuditi Henryja, ali onda sam zaključio da će biti milosrdnije ako ga ostavim ležati. Odvukao sam zavežljaj do bunara, spustio ga na tlo i podigao drveni poklopac. Kad sam ga prislonio na dva kolca, bunar mi je dahnuo u lice: zapahnuo me smrad ustajale vode i istrunulog bilja. Borio sam se sa svojim ždrijelom i izgubio. Pridržavajući se za dva kolca da ne izgubim ravnotežu, nagnuo sam se nad bunar i povratio ostatke večere i ono malo vina što sam ga bio popio. Kad je bljuvotina pala na mutnu vodu na dnu, odjeknuo je mukli pljusak. Taj mi pljusak, baš kao i misao "Ostani u sedlu, kauboju", u ovih posljednjih osam godina nikad nije bio daleko od misli. Katkad se probudim usred noći s tim odjekom u glavi i osjetim kako mi se treščice zabadaju u šake dok stišćem kolce kao da mi o tome ovisi život.

Ustuknuo sam od bunara i spotaknuo se o zavežljaj s Arlettinim tijelom. Pao sam. Njezina posječena ruka ležala mi je nekoliko centimetara od očiju. Gurnuo sam je natrag pod pokrivač i onda ga potapšao, kao da je tješim. Henry je još uvijek ležao u korovu, s glavom naslonjenom na jednu ruku. Izgledao je kao dijete koje spava nakon napornog radnog dana u vrijeme žetve. Iznad naših glava sjale su tisuće zvijezda. Vidio sam zviježđa koja me je otac naučio raspoznavati – Orion, Kasiopeju, Velikog i Malog medvjeda. Pas Cotteriejevih, Rex, jedanput je zalajao u daljini, a onda umuknuo. Sjećam se da sam pomislio: Ova noć nikad neće proći. I imao sam pravo. Na sve načine koji se računaju, nikad i nije.

Podigao sam zavežljaj u ruke, a onda sam u njemu osjetio trzaj.

Ukipio sam se i prestao disati, premda mi je srce divljački lupalo. Nije moguće da sam to osjetio, pomislio sam. Pričekao sam da vidim hoće li se trzaj ponoviti. Ili će možda Arlettina ruka izmigoljiti iz pokrivača i pokušati me zgrabiti za zapešće svojim posječenim prstima.

Ništa se nije dogodilo. Sve sam to samo umislio. Mora da je tako. I tako sam je bacio u bunar. Spazio sam da se pokrivač odmata na onom kraju koji nije pridržavala jastučnica, a onda sam začuo pljusak, mnogo bučniji no što ga je izazvala moja bljuvotina, ali i šljapkavi mukli tresak. Znao sam da voda u bunaru nije baš duboka, ali bio sam se nadao da će ipak prekriti Arlettino tijelo. A taj mi je tresak rekao da nije.

Uto sam začuo visok smijeh iza svojih leđa, nalik na sirenu, zvuk tako blizu ludila da mi se koža naježila od stražnjice do vrata. Bio je to Henry, koji se osvijestio i ustao. Ne, nije samo ustao. Pocupkivao je iza kravlje staje mašući rukama prema zvjezdanom nebu i smijući se.

"Mama je u bunaru, a mene nije briga!" Pjevao je kao da pjeva stihove neke pjesme. "Baš me briga što je u bunaru, kad ne moram reći svome gospodaru!"

Prišao sam mu s tri krupna koraka i ošamario ga iz sve snage, ostavljajući mu krvave otiske prstiju na mekanim obrazima koje britva za brijanje još nije dotakla. "Začepi! Čut će te svi u okolici! Čut će te... Evo ga, budalo mala, opet si probudio onog prokletog psa."

Rex je zalajao jedanput, dvaput, triput. A onda je nastala tišina. Stajao sam držeći Henryja za ramena i osluškujući pognute glave. Znoj mi se cijedio niz vrat. Rex je još jedanput zalajao, a onda odustao. Ako je itko od Cotteriejevih i ustao, pomislit će da Rex laje na nekog rakuna. Tako sam se barem nadao.

"Idi u kuću", rekao sam Henryju. "Najgore je prošlo."

"Doista, tata?" Ozbiljno me pogledao. "Je li najgore doista prošlo?"

"Jest. Je li tebi dobro? Nećeš se valjda opet onesvijestiti?"

"Zar sam se već jedanput onesvijestio?"

"Jesi."

"Dobro mi je. Samo sam... ne znam zašto sam se tako nasmijao. Bio sam zbunjen. Valjda zato što mi je laknulo. Svršeno je!" Pobjegao mu je hihot pa je prekrio usta dlanovima kao dječačić koji je nehotice opsovao pred bakom.

"Jest", rekao sam. "Svršeno je. Ostat ćemo ovdje. Tvoja majka pobjegla je u St. Louis... ili možda u Chicago... ali mi ćemo ostati ovdje."

"Ona je...?" Skrenuo je pogled prema bunaru i poklopcu koji se naslanjao na ona tri kolca koji su iz nekog razloga na svjetlosti zvijezda izgledali vrlo mračni.

"Da, Hank, jest." Henryjeva majka nije voljela da ga oslovljavam s Hank, rekla je da to zvuči seljački, ali sada više nije mogla ništa učiniti u vezi s tim. "Otišla je i ostavila nas bez upozorenja. I naravno, nama je žao, ali u međuvremenu kućni poslovi ne mogu čekati. A ni škola."

"A ja i dalje mogu ostati... prijatelj sa Shannon?"

"Naravno", odgovorio sam, a u glavi sam ugledao Arlette kako lascivnim lupkanjem srednjeg prsta opisuje krug oko svog međunožja. "Naravno da možeš. Ali ako te ikad obuzme potreba da joj priznaš ..."

Na licu mu se pojavio izraz užasa. "Nikad!"

"Tako sada misliš i to mi je drago. Ali ako te jednoga dana obuzme potreba, zapamti ovo: ona bi pobjegla od tebe."

"Pa naravno", promrmljao je.

"A sada idi u kuću i uzmi obje kante iz ostave. Bolje uzmi i nekoliko kanti za mlijeko iz kravlje staje. Napuni ih vodom iz pumpe u kuhinji i stavi u vodu onu stvar koju Arlette drži ispod sudopera."

"Da zagrijem vodu?"

U glavi sam začuo majčin glas: Zapamti, Wilfe, krv se ispire hladnom vodom.

"Ne treba", odgovorio sam. "Ja ću se vratiti unutra čim stavim poklopac na otvor bunara."

Već se okrenuo da pođe, a onda me zgrabio za ruku. Šake su mu bile strašno hladne. "Nitko nikad ne smije doznati!" promuklo mi je šapnuo u lice. "Nitko nikad ne smije doznati što smo učinili!"

"Nitko nikad i neće", odvratio sam s mnogo više hrabrosti no što sam je imao. Štošta je već krenulo krivo; počeo sam shvaćati da je snatrenje o činu jedno, a sam čin nešto posve drugo.

"Ona se neće vratiti, zar ne?"

"Što?"

"Neće nas progoniti, zar ne?" upitao je onim seoskim praznovjerjem zbog kojeg je Arlette uvijek vrtjela glavom i kolutala očima. Tek sada, poslije osam godina, shvatio sam koliko se on bojao da će nas progoniti njezina mržnja.

"Neće", odgovorio sam.

Ali prevario sam se.

Pogledao sam u bunar. Bio je samo šest metara dubok, ali nije bilo mjesečine pa sam vidio samo blijedu mrlju pokrivača. Ili možda jastučnice. Spustio sam poklopac na otvor i malo ga namjestio, a onda sam krenuo u kuću. Pokušao sam se vratiti istim putem kojim smo donijeli svoj grozni zavežljaj, namjerno vukući stopala po zemlji kako bih izbrisao tragove krvi. Ali taj ću posao bolje moći obaviti ujutro.

Te noći naučio sam nešto što većina ljudi nikad ne mora naučiti: umorstvo je grijeh, umorstvo je prokletstvo (sigurno za um i duh ubojice, čak i ako su ateisti u pravu da nema života poslije smrti), ali umorstvo je i težak posao. Ribali smo pod spavaće sobe sve dok nas nisu zaboljela leđa, a onda smo prešli u hodnik pa u dnevnu sobu, a naposljetku na trijem. Svaki put kad bismo pomislili da smo završili s poslom, jedan od nas pronašao bi još jednu mrlju. Kad je na istočnom nebu počelo svitati, Henry je bio na koljenima ribajući pukotine između dasaka poda u spavaćoj sobi, a ja sam bio na koljenima u dnevnoj sobi i pregledavao svaki četvorni centimetar Arlettina tepiha tražeći neku kapljicu krvi koja bi nas mogla odati. Na njemu nisam našao nijednu – u tome smo imali sreće – ali pokraj tepiha našao sam kaplju veliku poput novčića. Izgledala je kao krv iz posjekotine od brijanja. Obrisao sam je i otišao u spavaću sobu da vidim kako ide Henryju. Učinilo mi se da mu je sada bolje pa je i meni laknulo. Mislim da je to bilo zbog nadolaska dnevne svjetlosti, koja, čini se, uvijek rastjera najgore od naših strahova. Ali kad se naš pijetao George oglasio prvim veselim jutarnjim kukurikanjem, Henry se trgnuo, a onda se nasmijao. Bio je to kratak smijeh, ali nešto mi u njemu još uvijek nije zvučalo kako treba. Doduše, nije me uplašio tako jako kao onaj njegov smijeh kad se prenuo iz nesvijesti na dvorištu između staje i starog bunara za stoku.

"Danas ne mogu ići u školu, tata. Previše sam umoran. Osim toga... mislim da bi mi drugi sve pročitali na licu. Pogotovo Shannon."

Ja se nisam niti sjetio da Henry mora u školu, što je samo još jedan pokazatelj površnog planiranja. Traljavog planiranja. Trebao sam odgoditi zločin do ljetnih praznika, što bi značilo da moram pričekati još samo tjedan dana. "Ostani kod kuće do ponedjeljka, a onda reci učitelju da si imao gripu pa nisi htio zaraziti ostale u razredu."

"Nemam gripu, ali doista sam bolestan." I ja sam bio.

Rasprostrli smo čistu plahtu iz Arlettina ormara za rublje (toliko je toga u ovoj kući nekoć pripadalo njoj... ali sada više ne) i bacili krvavu posteljinu na nju. Dakako, i madrac je bio krvav pa ćemo i njega morati maknuti. U stražnjoj šupi imali smo još jedan, ne tako dobar. Ja sam svezao plahtu s posteljinom, a Henry je uzeo madrac pa smo izašli na stražnja vrata i krenuli prema bunaru baš kada je Sunce osvijetlilo obzor. Nebo iznad njega bilo je savršeno vedro. Bit će to dobar dan za kukuruz.

"Ja ne mogu pogledati u bunar, tata."

"I ne moraš", odgovorio sam i podigao drveni poklopac. Pomislio sam da ga uopće nisam trebao vraćati na mjesto – razmišljaj unaprijed, uštedi si posao, običavao je reći moj tata – ali nisam se mogao prisiliti da ostavim bunar otklopljen. Ne nakon što sam osjetio (ili pomislio da osjećam) onaj posljednji trzaj.

Sada sam mogao vidjeti dno bunara, a ono što sam ugledao bilo je grozno. Arlette je pala na dno u sjedećem položaju, a noge su joj se slomile pod tijelom. Razderana jastučnica ležala joj je u krilu. Pokrivač i plahte oslobodili su se i raširili se oko Arlettinih ramena poput neke komplicirane ženske stole. Sliku je upotpunjavala platnena vreća koja joj se zapetljala oko glave i pridržavala joj frizuru na tjemenu poput mrežice za kosu: izgledala je gotovo kao da se sprema za večernji izlazak u grad.

Da! Večernji izlazak u grad! Zato sam tako sretna! Zato se cerekam od uha do uha! A jesi li primijetio kako mi je ruž crven, Wilfe? S takvim ružem nikad ne bih otišla u crkvu, zar ne? Ne, takav ruž žena stavi na usne kad želi učiniti onu gadariju svom muškarcu. Zašto ne siđeš u bunar, Wilfe? Nemoj se mučiti s ljestvama, jednostavno skoči! Pokaži mi koliko me jako želiš! Ti si učinio gadariju meni pa daj sad da ja učinim gadariju tebi!

"Tata?" Henry je stajao s licem okrenutim prema staji i s obješenim ramenima, kao dječak koji očekuje batine. "Je li sve u redu?"

"Sve je u redu." Bacio sam hrpu posteljine u bunar, nadajući se da će sletjeti na Arlettinu glavu i prekriti onaj grozni cerek od uha do uha, ali umjesto toga joj ga je dašak propuha odnio u krilo pa se sada činilo da sjedi na nekom čudnom krvlju zamrljanom oblaku.

"Je li pokrivena? Je li pokrivena, tata?" Zgrabio sam madrac i bacio ga u bunar. Sletio je u okomitom položaju u prljavu vodu i onda se prevrnuo na kružni kameni zid, djelomice prekrivši Arlette, skrivajući joj barem pogrbljena leđa i krvavi osmijeh.

"Sada jest." Vratio sam stari drveni poklopac na mjesto znajući da me čeka još posla: trebat će zatrpati bunar. Ah, ali to sam ionako već davno morao učiniti. Taj je bunar predstavljao opasnost, zato sam ga i okružio kolcima. "Hajdemo u kuću na doručak."

"Ne bih sada mogao niti okusiti hranu!" Ali okusio ju je. Spržio sam nam jaja, slaninu i krumpire, i pojeli smo svaki zalogaj. Čovjek od naporna rada ogladni. Svi to znaju.

Henry je spavao do kasnog popodneva, a ja sam ostao budan. Neke od tih sati proveo sam ispijajući šalicu za šalicom crne kave za stolom u kuhinji. Neke sam proveo hodajući poljem kukuruza, gore uz jedan red pa dolje niz drugi, slušajući kako listovi, nalik na oštrice mača, šume na laganom povjetarcu. Kad dođe lipanj, a kukuruz gotovo dozri, čini se kao da govori. To neke ljude uznemirava (a to su one budale koje misle da je to zapravo zvuk rasta kukuruza), ali meni je to tiho šuštanje uvijek pružalo utjehu. To mi je pročišćavalo misli. Sada, dok sjedim u ovoj hotelskoj sobi u gradu, to mi šuštanje nedostaje. Gradski život nije za čovjeka sa sela; za njega je gradski život sam po sebi neka vrsta prokletstva.

A kao što upravo otkrivam, i pisanje priznanja težak je posao.

Hodao sam i slušao šum kukuruza. Pokušavao sam planirati, a napokon sam doista i planirao. Morao sam, i to ne samo za sebe.

Postojalo je doba, prije manje od trideset godina, kad se muškarac u mom položaju ne bi morao brinuti; u tim danima, nitko se nije petljao u muškarčev posao, pogotovo ako je taj muškarac bio ugledan farmer: čovjek koji plaća porez, odlazi nedjeljom u crkvu, navija za bejzbolski klub Hemingford Stars i uvijek glasuje za republikance. Vjerujem da su se u tim danima svakakve stvari događale na farmama onog dijela zemlje koji nazivamo "sredinom". Stvari koje nitko nije niti primjećivao, a kamoli prijavljivao. U tim danima čovjekova žena smatrala se njegovim poslom pa ako bi nestala, bio bi to kraj priče.

Ali ti su dani prošli, a čak i da nisu... tu je zemlja. Onih 100 jutara. Kompanija Farrington željela je ta jutra za onu svoju prokletu klaonicu svinja, a Arlette ih je navela na pomisao da će ih i dobiti. To je predstavljalo opasnost, što znači da maštarije i površni planovi neće biti dovoljni. Kad sam se sredinom popodneva vratio u kuću, bio sam umoran, ali napokon čiste glave i smiren. Naših je nekoliko krava mukalo, jer je prošlo vrijeme za jutarnju mužnju. Obavio sam taj posao, a onda sam ih pustio na ledinu, na kojoj sam ih namjeravao ostaviti do zalaska Sunca, umjesto da ih odmah poslije večere okupim za drugu mužnju. Kravama to nije važno; one prihvaćaju stvari takve kakve jesu. Da je Arlette bila sličnija jednoj od naših krava, pomislio sam, još uvijek bi bila živa i gnjavila me da joj kupim perilicu rublja iz kataloga Monkey Ward. A ja bih joj je vjerojatno i kupio. Arlette me uvijek umjela nagovoriti na sve. Osim kad je riječ o zemlji. Trebala je znati da joj to neće poći za rukom.

Zemlja je muškarčeva stvar.

Henry je još uvijek spavao. U tjednima koji su slijedili mnogo je spavao, a ja sam ga puštao, premda bih mu u normalnom ljetu nakon završetka škole ispunio dane kućnim poslovima. A on bi sebi ispunio večeri ili posjećujući Cotteriejeve ili šećući se gore-dolje našom prašnjavom cestom sa Shannon, držeći je za ruku i gledajući dizanje Mjeseca na nebu. Naime, kad se ne bi ljubio s njom. Ja sam se nadao da mu ono što smo učinili nije pokvarilo previše slatke dokolice, ali vjerovao sam da jest. Da sam mu je ja pokvario. I dakako, imao sam pravo.

Otjerao sam te misli iz glave govoreći sebi kako je za sada dovoljno da spava. Ja sam još jedanput morao posjetiti bunar, a bit će najbolje da to obavim sam. Naš ogoljeni krevet kao da je vrištao o umorstvu. Otišao sam do ormara i proučio Arlettinu odjeću. Žene imaju tako mnogo odjeće, zar ne? Haljine, suknje, bluze, pulovere, donje rublje – neki komadi donjeg rublja toliko su komplicirani i čudni da čovjek ne zna koja im je prednja strana. Uzeti ih sve bila bi pogreška, jer kamion je još uvijek parkiran u staji, a Model T ispod brijesta. Otišla je pješice i ponijela sa sobom samo ono što je mogla nositi. A zašto se nije odvezla T-om? Zato što bih je ja čuo kako pali motor i spriječio je da ode. To zvuči dovoljno uvjerljivo. I tako... samo jedna putna torbica.

Napunio sam je onime što sam mislio da bi ženi trebalo i što ne bi mogla podnijeti da ostavi. Stavio sam unutra nekoliko komada dobrog nakita i sliku njezinih roditelja u zlatnom okviru. Razmišljao sam o kozmetici u kupaonici i odlučio da ostavim sve osim bočice spreja parfema Florient i četke za kosu s rožnatim drškom. U njezinu noćnom ormariću nalazila se oporuka, koju joj je dao pastor Hawkins, ali ja nikad nisam vidio da je ona čita pa sam je ostavio. Ali izvadio sam bočicu s tabletama željeza, koju je koristila za mjesečnice.

Henry je još uvijek spavao, ali sada se bacakao lijevo-desno kao da ga muče ružni snovi. Požurio sam za svojim poslom što sam brže mogao, jer sam želio biti kod kuće kad se on probudi. Otišao sam oko staje do bunara, odložio putnu torbu na tlo i po treći put podigao stari poklopac pun ivera. Hvala Bogu što Henry nije bio sa mnom. Hvala Bogu da nije vidio ono što sam ja vidio. Mislim da bi ga to otjeralo u ludilo. Mene gotovo jest.

Madrac je bio odbačen u stranu. Prvo sam pomislio da ga je Arlette gurnula prije no što se pokušala popeti iz bunara. Zato što je još uvijek živa. Još uvijek diše. Ili mi se barem isprva tako učinilo. A onda, baš kad mi se nakon prvotnog šoka sposobnost racionalnog razmišljanja vratila – kad sam se zapitao kakvo to disanje može izazvati da se čitava haljina diže i spušta, ne samo na grudima, nego od vrata pa do skuta – njezina se čeljust pomaknula kao da se napreže progovoriti. Ali iz njezinih jako proširenih usta nisu izašle riječi, nego štakor koji je žvakao njezin ukusni jezik. Prvo mu je izvirio rep, a kad je u potrazi za osloncem stao zabadati pandže stražnjih šapa u Arlettin vrat, njezina je čeljust jače zijevnula i otpala.

Štakor joj je pao u krilo, a onda je iz haljine izronila velika plima njegove braće i sestara. Jedan od njih imao je nešto u brcima – komadić njezina kombinea ili možda njezinih gaćica. Bacio sam putnu torbicu na njih bez razmišljanja – u glavi mi je kipjelo od gađenja i užasa – naprosto sam to učinio. Sletjela je na Arlettine noge, a većina glodavaca – možda i svi – spretno joj se izmakla. Zatim su jurnuli prema okrugloj crnoj rupi ispod madraca (mora da su ga gurnuli u stranu težinom svog velikog broja) i u hipu nestali u njoj. Ja sam dobro znao kakva je to rupa: bio je to otvor cijevi koja je vodila do korita u staji i davala im vodu sve dok razina vode u bunaru nije postala preniska i učinila je beskorisnom.

Arlettina se haljina spustila, a njezino je lažno disanje prestalo. Ali još uvijek je buljila u mene, a njezin me klaunovski cerek sada više podsjećao na bijesan pogled Meduze. Mogao sam joj vidjeti ugrize štakora na obrazima, a jedna joj je usna školjka nestala.

"Bože dragi", šapnuo sam. "Arlette, žao mi je." Ne prihvaćam tvoju ispriku, kao da mi je govorio njezin pogled. A kad me ovako nađu, s ugrizima štakora na mrtvom licu i pojedenim donjim rubljem ispod haljine, ti ćeš sigurno zajahati munju u Lincolnu. A posljednje što ćeš prije smrti vidjeti, bit će moje lice. Vidjet ćeš ga kad ti električna struja sprži jetru i zapali srce, a ja ću se smješkati.

Spustio sam poklopac i oteturao u staju, a onda su me izdale noge. Da sam bio na suncu, sigurno bih se onesvijestio, baš kao sinoć Henry. Ali bio sam u sjeni i nakon što sam odsjedio pet minuta s glavom pognutom gotovo do koljena, uspio sam se pribrati. Štakori su je dohvatili – pa što? Zar nas na oni kraju ne dohvate sve? Štakori i kukci? Prije ili poslije čak i najčvršći lijes mora popustiti i pustiti da se život hrani smrću. Takav je svijet, pa što onda? Kad nam srce prestane kucati i kad nam se mozak uguši, duh nam ili ode na neko drugo mjesto ili se naprosto ugasi. U oba slučaja, nismo tu da bismo osjetili kako nam glođu meso s kostiju.

Krenuo sam prema kući. Već sam stigao do trijema, kad me zaustavila misao: a što je s onim trzajem? Što ako je Arlette još uvijek bila živa kad sam je bacio u bunar? Što ako je bila živa, ali paralizirana, nesposobna da pomakne ijedan od svojih posječenih prstiju kad su štakori izašli iz cijevi i započeli s pustošenjem? Što ako je mogla osjetiti onog štakora koji joj se uvukao u prikladno uvećana usta i počeo...!

"Ne", šapnuo sam. "Ona to nije osjetila zato što se nije trznula. Nikad to nije učinila. Bila je mrtva kad sam je bacio u bunar."

"Tata?" pozvao me Henry snenim glasom. "Tata, jesi li to ti?"

"Jesam."

"S kim to razgovaraš?"

"Ni s kim. Razgovaram sam sa sobom." Ušao sam u kuću. Henry je sjedio za kuhinjskim stolom u potkošulji i kratkim gaćama. Izgledao je omamljen i nesretan. Kosa mu je bila raskuštrana, što me podsjetilo na to kakav je klipan nekoć bio, kako se smijao i natjeravao kokoši po dvorištu sa svojim lovačkim psom Boom (koji je uginuo davno prije tog ljeta).

"Volio bih da to nismo učinili", rekao je kad sam mu sjeo nasuprot.

"Što je učinjeno, učinjeno je i ne može se poništiti", rekao sam. "Koliko sam ti puta to rekao, dečko?"

"Oko milijun puta." Načas je spustio glavu, a onda me pogledao. Oči su mu bile obrubljene crvenilom i podlivene krvlju. "Hoće li nas uhvatiti? Hoće li nas strpati u zatvor? Ili..."

"Ne. Imam plan."

"Imao si plan da je neće boljeti, a pogledaj kako je to ispalo!"

Šaka me zasvrbjela da ga ošamarim pa sam je pritisnuo drugom. Sada nije vrijeme za optužbe. Osim toga, imao je pravo. Ja sam kriv za sve što je krenulo krivo. Za sve osim štakora, pomislio sam. Za njih nisam kriv. Ali bio sam. Naravno da sam bio. Da nije bilo mene, Arlette bi sada stajala za štednjakom i kuhala ručak. Vjerojatno bi mi bez prestanka zvocala o onih 100 jutara, ali bila bi živa i zdrava, a ne u bunaru.

Štakori su se zacijelo već vratili, šapnuo mi je neki glas duboko u meni. Jedu je. A kad završe dobre dijelove, ukusne dijelove, poslastice, onda će...

Uto je Henry ispružio ruku preko stola i dodirnuo moje sklopljene šake. Trgnuo sam se.

"Oprosti", rekao mi je. "U ovome smo zajedno." Bio sam mu jako zahvalan zbog toga. "Sve će biti u redu, Hank; ako ne izgubimo glavu, izvući ćemo se. A sad me slušaj."

Slušao je. U jednom trenutku počeo je klimati glavom. Kad sam završio, postavio mi je samo jedno pitanje: kada ćemo zatrpati bunar?

"Još ne", odgovorio sam.

"Nije li to riskantno?"

"Jest", odgovorio sam.

Dva dana poslije, kad sam krpao komad ograde oko četvrt milje od farme, ugledao sam kako se veliki oblak prašine približava našom cestom od autoputa Omaha-Lincoln. Netko nam je dolazio u posjet, netko iz svijeta kojem je Arlette tako žarko željela pripadati. Vratio sam se do farme s čekićem gurnutim u omču za pojasom i stolarskom pregačom oko struka, s dugim džepom punim čavala koji su zveckali. Nisam vidio Henryja. Možda je otišao na izvor da se okupa, a možda je spavao u svojoj sobi.

Kad sam došao do dvorišta i sjeo na mesarski panj, prepoznao sam vozilo koje je dizalo oblak prašine: bio je to Red Baby, kamion za dostave Larsa Olsena. Lars je bio kovač u Hemingford Homeu i seoski mljekar. Također je, za novac, služio kao neka vrsta šofera, što je uloga koju je igrao tog lipanjskog popodneva. Kamion se zaustavio u dvorištu i natjerao našeg mrzovoljnog pijetla Georgea i njegov harem kokoši u bijeg. Još i prije no što je motor prestao kašljati u samrtnom hropcu, jedan krupni muškarac u lepršavom sivom ogrtaču izašao je iz njega sa suvozačeve strane. Skinuo je zaštitne naočale i otkrio velike (i komične) bijele krugove oko očiju.

"Wilfred James?"

"Na usluzi", rekao sam i ustao. Bio sam prilično miran. Možda ne bih bio tako miran da je izašao iz Forda okružnog šerifa sa zvijezdom na vratima. "A vi ste...?"

"Andrew Lester", odgovorio je. "Odvjetnik." Pružio mi je ruku. Nisam je prihvatio. "Prije no što vam stegnem ruku, bit će bolje da mi kažete koga zastupate, gospodine Lester."

"Trenutačno radim za stočnu kompaniju Farrington iz Chicaga, Omahe i Des Moinesa."

Da, pomislio sam. U to ne sumnjam. Ali kladio bih se da čak nemaš ni ured sa svojim imenom na vratima. Veliki dečki u Omahi ne moraju gutati seosku prašinu kako bi zaradili za svakodnevni kruh, zar ne? Veliki dečki sjede s nogama na stolu, piju kavu i dive se zgodnim gležnjevima svojih tajnica.

"U tom slučaju," rekao sam, "kako bi bilo da naprosto povučete ruku? Bez uvrede."

Učinio je upravo to, s odvjetničkim smiješkom. Kapljice znoja urezivale su mu čiste linije na debeljuškastim obrazima, a kosa mu je bila prašnjava i raskuštrana od vožnje. Obišao sam ga i otišao do Larsa, koji je podigao jedno krilo poklopca motora i petljao s nečim u unutrašnjosti. Zviždukao je i zvučao sretan kao ptica na žici, na čemu sam mu zavidio. Pomislio sam da bismo Henry i ja možda mogli doživjeti još koji sretan dan – u ovako šarolikom svijetu, sve je moguće – ali taj dan neće osvanuti u ljeto 1922. godine. A ni u jesen.

Stisnuo sam Larsu ruku i upitao ga kako je. "Prilično dobro", odgovorio je. "Ali žedan sam. Dobro bi mi došao gutljaj vode."

Klimnuo sam glavom prema istočnoj strani kuće. "Znaš gdje je pumpa."

"Znam", odgovorio je i spustio krilo poklopca s metalnim štropotom, što je kokoši, koje su se u međuvremenu oprezno počele vraćati, ponovno poslao u bijeg. "Pretpostavljam da je voda slatka i hladna kao uvijek?"

"Ja bih tako rekao", složio sam se misleći: Ali kad bi još uvijek mogao ispumpati vodu iz onog drugog bunara, Lars, nisam baš uvjeren da bi ti se njezin okus svidio. "Uvjeri se sam."

Krenuo je prema sjenovitoj strani kuće na kojoj je u svom malom skloništu stajala dvorišna pumpa. Gospodin Lester gledao ga je kako odlazi, a onda se opet okrenuo meni. Otkopčao je ogrtač. Odijelo ispod njega trebat će očistiti u kemijskoj čistionici kad se vrati u Lincoln, Omahu ili Deland, gdje god da odlaže šešir kad ne obavlja poslove za Colea Farringtona.

"I meni bi dobro došao gutljaj vode, gospodine James."

"I meni. Naporno je zabijati čavle u ogradu." Odmjerio sam ga od glave do pete. "Ali kladio bih se da nije tako naporno kao voziti se dvadeset milja u Larsovu kamionu."

Protrljao je stražnjicu i nasmiješio se na onaj svoj odvjetnički način, ovoga puta s primjesom žaljenja. Već sam primijetio da mu pogled luta na sve strane. Ne bi bilo pametno podcijeniti tog čovjeka samo zato što mu je naređeno da se drmusa dvadeset milja na selo za vrućeg ljetnog dana. "Stražnjica mi se više nikad neće oporaviti."

S jedne strane malog zaklona pumpe na lancu je visjela kutlača. Lars ju je napunio do vrha i ispio je do dna dok mu se Adamova jabučica na mršavom i suncem opaljenom grlu dizala i spuštala, a onda ju je još jedanput napunio i ponudio je Lesteru. Lester ju je pogledao jednako sumnjičavo kao što sam ja prije pogledao njegovu ispruženu ruku. "Možda bismo je mogli popiti u kući, gospodine James. Bilo bi malo svježije."

"Istina," složio sam se, "ali ne pada mi na pamet da vas pozovem unutra."

Lars Olsen shvatio je u kojem smjeru vjetar puše pa se smjesta vratio u kamion. Ali prvo je dodao kutlaču Lesteru. Moj posjetitelj nije pio u gutljajima kao Lars, nego profinjeno srčući. Drugim riječima, poput odvjetnika – ali nije prestao sve dok nije ispraznio kutlaču, što je također tipično za odvjetnika. Uto su se zalupila mrežasta vrata pa je izašao Henry, u kombinezonu i bosonog. Pogledao nas je posve nezainteresiranim pogledom – pametan dečko! – a onda je, kao svaki pravi seoski momak, otišao pogledati što Lars radi na svom kamionu i, uz malo sreće, nešto naučiti.

Ja sam sjeo na platnom pokrivenu hrpu klada, koju smo držali s ove strane kuće. "Pretpostavljam da ste došli poslom. Poslom moje žene."

"Tako je."

"Dakle, vodu ste popili pa bolje da se latimo posla. Mene još čeka naporan dan, a sada je tri popodne."

"Rad od jutra do mraka. Voditi farmu težak je posao", rekao je s uzdahom, kao da zna o čemu govori.

"To je istina, a naporna žena može ga učiniti još težim. Pretpostavljam da vas je ona poslala, premda ne znam zašto – ako se radi o nekim pravnim dokumentima, pretpostavljam da bi mi ih došao uručiti šerifov zamjenik."

Iznenađeno me pogledao. "Nije me poslala vaša žena, gospodine James. U stvari, ja sam došao vidjeti nju."

Igrali smo svoje uloge poput glumaca u nekom igrokazu, a sada je na mene došao red da izgledam zbunjen. A onda da se zahihoćem, zato što tako piše u didaskalijama. "To je samo dokaz."

"Dokaz za što?"

"Kad sam bio dječak u Fordayceu, imali smo susjeda – jednog gadnog starog bećara po imenu Bradlee. Svi su ga zvali Pop Bradlee."

"Gospodine James..."

"Moj otac morao je s vremena na vrijeme s njim poslovati, a katkad bi sa sobom poveo i mene. To je bilo u starim dobrim vremenima kad su se ljudi vozili u konjskim zapregama. Uglavnom su trgovali kukuruznim sjemenjem, barem u proljeće, ali katkad su također razmjenjivali alat. U ono doba nije ga se moglo naručiti iz kataloga pa bi dobar komad alata katkad obišao čitavu zemlju i vratio se kući."

"Gospodine James, ne shvaćam kakve to ima veze..."

"A svaki put prije no što bismo krenuli do tog starog momka, mama bi mi rekla neka začepim uši, jer svaka druga riječ koja bi izašla iz usta Popa Bradleeja bila je psovka ili prostota neke vrste." Na neki mrzovoljan način, počeo sam uživati u tome. "Pa sam ga ja, naravno, još pažljivije slušao. Još uvijek pamtim jednu od Popovih omiljenih uzrečica: 'Nikad nemoj zajahati kobilu bez orme, jer nikad ne znaš u kojem će smjeru gadura odjuriti.'"

"Očekujete li da ja to shvatim?"

"Što mislite, u kojem je smjeru moja gadura pobjegla, gospodine Lester?"

"Mislite li mi reći da vam je žena...?"

"Otišla, gospodine Lester. Ostavila me na cjedilu.

Otperjala. Dala petama vjetra. Kao strastvenom pokloniku i proučavatelju američkog slenga, takvi mi izrazi dolaze sami od sebe. Ali kad se pročuje da me žena ostavila, Lars – a i većina drugih ljudi u mjestu – reći će samo 'Pobjegla je i ostavila ga'. Ili u ovom slučaju, njega i dječaka. Naravno, pretpostavio sam da će otići svojim prijateljima svinjoljupcima iz kompanije Farrington pa ću ubrzo doznati da prodaje zemlju svog oca."

"Kao što namjerava."

"Je li već potpisala? Jer ako potpiše, pretpostavljam da ću morati na sud."

"Zapravo, nije. Ali kad potpiše, savjetovao bih vam da ne trošite novac na odvjetnike jer ćete sigurno izgubiti."

Ustao sam. Jedna od naramenica kombinezona spuznula mi je s ramena pa sam je zakvačio palcem i podigao natrag. "Pa, budući da ona nije ovdje, to u pravničkoj profesiji nazivaju 'otvorenim pitanjem', nije li tako? Da sam na vašem mjestu, ja bih je potražio u Omahi." Nasmiješio sam se. "Ili u St. Louisu. Stalno je spominjala Sen-Luj. Sve mi se čini da se umorila od vas isto kao što se umorila od mene i sina kojeg je rodila. Da je rekla doviđenja i hvala Bogu što sam se riješila ološa. Kuga na obje vaše kuće. Usput, to je iz Shakespearea. Iz Romea i Julije. Komada o ljubavi."

"Oprostite što vam to moram reći, gospodine James, ali meni sve to izgleda vrlo čudno." Izvukao je svileni rupčić iz džepa u odijelu – kladio bih se da putujući odvjetnici poput njega imaju mnogo džepova – i stao brisati znoj s lica. Obrazi mu sada više nisu bili crvenkasti, nego jarko crveni, a takvu boju nisu dobili od vreline dana. "Doista vrlo čudno, kad se uzme u obzir svota koju je moj klijent spreman platiti za komad zemlje koji leži uz potok Hemingford i u blizini željezničke pruge Great Western."

"I ja ću se na to morati naviknuti, ali ja imam prednost pred vama."

"Da?"

"Ja je poznajem. Siguran sam da ste vi i vaši klijenti već mislili da imate dogovor u džepu, ali Arlette James... recimo samo to da je pričvrstiti nju za nešto isto kao pričvrstiti želatinu na pod. Ne smijemo zaboraviti riječi Popa Bradleeja, gospodine Lester. Taj čovjek bio je pravi provincijski genij."

"Smijem li pogledati u kuću?"

Ponovno sam se nasmijao, što ovoga puta nisam morao odglumiti. Taj čovjek imao je drskosti, to mu se mora priznati, a razumljivo je da se ne želi vratiti praznih ruku. Vozio se dvadeset milja u prašnjavom kamionu bez vrata, a čekalo ga je još dvadeset milja drmusanja prije no što se vrati u grad Hemingford (a onda bez sumnje još i vožnja vlakom), boljela ga je stražnjica, a kad tom mukotrpnom putovanju napokon dođe kraj, njegov izvještaj neće baš usrećiti ljude koji su ga na njega poslali. Jadan momak!

"I ja ću vas nešto zamoliti: biste li bili tako dobri da spustite hlače i pokažete mi jaja?"

"To me vrijeđa."

"Ne krivim vas. Shvatite to... ne kao poredbu, jer to ne bi bilo točno, nego kao neku vrstu parabole ."

"Ne shvaćam."

"Pa, ostaje vam sat vremena vožnje do grada da razmislite o tome – a možda i dva, ako Larsovoj Red Baby pukne guma. A ja vas uvjeravam, gospodine Lester, kad bih vam dopustio da mi njuškate po kući – po mom privatnom mjestu, mom dvorcu, mojim jajima – ne biste našli truplo moje žene u ormaru, a ni..." U jednom strašnom trenutku umalo sam rekao u bunaru. Osjetio sam da mi kapljice znoja izbijaju na čelu. "A ni ispod kreveta."

"Nisam rekao..."

"Henry!" viknuo sam. "Dođi načas!" Henry nam je prišao pognute glave, vukući stopala po zemlji. Izgledao je zabrinut, možda čak i kriv, ali to je bilo u redu. "Da, gospodine?"

"Reci ovom gospodinu gdje ti je mama!"

"Ne znam gdje je. Kad si me u petak ujutro pozvao na doručak, više je nije bilo. Spakirala je stvari i otišla." Lester ga je oštro gledao. "Sinko, je li to istina?"

"Jest, gospodine."

"Cijela istina i ništa drugo nego istina, tako ti Bog pomogao?"

"Tata, mogu li natrag u kuću? Moram nadoknaditi gradivo koje sam propustio jer sam bio bolestan."

"U redu", odgovorio sam. "Ali nemoj predugo. Ne zaboravi, ti si na redu da pomuzeš krave."

"Da, gospodine."

Odvukao se uza stube i ušao u kuću. Lester ga je otpratio pogledom, a onda se okrenuo meni. "Ovo je složenije nego što se na prvi pogled čini."

"Vidim da ne nosite vjenčani prsten, gospodine Lester. Kad ga budete nosili tako dugo kao ja, znat ćete da je u obiteljima uvijek tako. A znat ćete i nešto drugo: nikad ne možete biti sigurni u kojem je smjeru gadura pobjegla."

Ustao je. "Ovo nije gotovo."

"Jest, gotovo je", odvratio sam, iako sam znao da nije. Ali ako se sve bude odvijalo kako treba, bliži smo svršetku no što smo bili. Ako.

Zaputio se dvorištem, a onda se okrenuo, opet obrisao lice svilenim rupčićem i rekao: "Ako mislite da je onih 100 jutara zemlje sada vaše samo zato što ste otjerali ženu... što ste je poslali njezinoj tetki u Des Moines ili sestri u Minnesotu..."

"Potražite je u Omahi", odvratio sam mu sa smiješkom. "Ili u Sen-Luju. Ona baš ne voli svoje rođake, ali žarko je željela živjeti u Sen-Luju. Bog će ga znati zašto."

"Ako mislite da ćete na toj zemlji saditi i žeti, razmislite još jedanput. Ta vam zemlja ne pripada. Ako na njoj zasadite ijedno sjeme, vidjet ćemo se na sudu."

"Siguran sam da će vam se ona javiti", rekao sam mu, "čim se oporavi od gadnog napadaja rastavitisa."

A evo što sam mu zapravo želio reći: Ne, ta zemlja ne pripada meni... ali ne pripada ni vama. Nitko se njome neće koristiti. A to je u redu, jer za sedam godina, kad sud proglasi Arlettu legalno mrtvom, bit će moja. Ja mogu čekati. Sedam godina bez smrada svinjskih govana svaki put kad vjetar zapuše sa zapada? Sedam godina bez skvičanja umirućih svinja (toliko sličnog krikovima umiruće žene) ili gledanja njihovih crijeva kako plove niz potok crven od krvi? Meni to zvuči kao sedam sjajnih godina.

"Želim vam ugodan dan, gospodine Lester. Čuvajte se sunca na povratku. Počne prilično jako sjati kasno popodne, a sjat će vam ravno u lice."

Ušao je u kamion bez odgovora. Kad mi je Lars mahnuo rukom, Lester se otresao na njega, a Lars ga je pogledao kao da mu želi reći:

Možeš ti vikati i otresati se na mene do mile volje, ali ipak ti ne gine dvadeset milja vožnje do grada Hemingforda.

Kad je od njih ostao samo oblak prašine na cesti, na trijemu se opet pojavio Henry. "Jesam li bio dobar, tata?"

Uhvatio sam ga za zapešće i stisnuo ga, pretvarajući se da ne primjećujem kako mu se koža načas stegnula pod mojim prstima, kao da mora suspregnuti poriv da povuče ruku. "Bio si odličan. Savršen."

"Hoćemo li sutra zatrpati bunar?"

Pažljivo sam razmislio, jer o toj su nam odluci možda ovisili životi. Šerif Jones sve je stariji i sve deblji. Nije lijen, ali ga nije lako pokrenuti bez dobra razloga. Lester će ga naposljetku nagovoriti da dođe ovamo, ali vjerojatno ne prije no što nagovori jednog od Farringtonovih bezobzirnih sinova da nazove šerifa i podsjeti ga koja kompanija plaća najveći porez u Okrugu Hemingford (da susjedne okruge Clay, Fillmore, York i Seward niti ne spominjem). Ipak, vjerovao sam da imamo barem dva dana vremena.

"Ne sutra", rekao sam. "Prekosutra."

"Tata, zašto ?"

"Zato što će šerif doći ovamo. Jones je možda star, ali nije glup. Kad bi vidio zatrpani bunar, možda bi se zapitao zašto smo ga zatrpali tako nedavno. Ali bunar koji se još uvijek zatrpava... i to s dobrim razlogom..."

"S kojim razlogom? Reci mi! "

"Uskoro", obećao sam mu. "Uskoro."

Cijeli sutrašnji dan proveli smo čekajući da ugledamo oblak prašine na našoj cesti, oblak koji ne diže kamion Larsa Olsena, nego automobil oblasnog šerifa. Ali on nije došao. Došla je Shannon Cotterie, lijepo dotjerana u pamučnoj bluzi i kariranoj suknji, da pita je li Henry dobro, a ako jest, može li danas večerati s njom i njezinim roditeljima?

Henry joj je odgovorio da je dobro pa sam ih s velikom strepnjom gledao kako odlaze cestom. Henry je čuvao groznu tajnu, a grozne su tajne težak teret. Poželjeti da ih s nekim podijeliš najprirodnija je stvar na svijetu. A on je tu djevojku volio (ili je barem tako vjerovao, što dođe na isto kad imate gotovo petnaest godina). Da stvar bude još gora, morao je lagati, a ona će možda shvatiti da laže. Ljudi kažu da zaljubljene oči ništa ne vide, ali samo budale vjeruju u to. Zaljubljene oči katkad vide i previše.

Ja sam se posvetio okopavanju vrta motikom (izvlačeći više stabljika graška nego korova), a onda sam sjeo na trijem, zapalio lulu i stao čekati da se Henry vrati. Došao je malo prije izlaska Mjeseca, pognute glave i obješenih ramena, vukući se više nego hodajući. Nije mi baš bilo drago što ga vidim u takvom stanju, ali ipak sam osjetio olakšanje. Da je podijelio svoju tajnu – ili čak samo dio nje – ne bi ovako hodao. Da je podijelio svoju tajnu, možda se uopće ne bi niti vratio.

"Jesi li joj rekao ono što smo odlučili?" upitao sam ga kad je sjeo.

"Ono što si ti odlučio. Jesam."

"I ona ti je obećala da to neće reći svojima?"

"Jest."

"A hoće li im ipak reći?"

Uzdahnuo je. "Da, vjerojatno hoće. Ona ih voli, a oni vole nju. Pretpostavljam da će joj nešto primijetiti na licu pa će to izvući iz nje. A čak i ako to ne učine, ona će to vjerojatno reći šerifu. Naime, u slučaju da se on uopće potrudi porazgovarati s Cotteriejevima."

Lester će se pobrinuti da šerif Jones to učini. Lajat će na njega zato što će njegovi šefovi u Omahi lajati na njega. Kolo se okreće i okreće, a nitko ne zna kad će stati.

"Nismo to smjeli učiniti." Razmislio je o svojim riječima, a onda ih je ponovio divljim šaptom.

Ništa nisam rekao. A izvjesno vrijeme nije ni on. Gledali smo kako se Mjesec diže iznad kukuruza, crven i bremenit.

"Tata? Mogu li popiti čašu piva?"

Iznenađeno sam ga pogledao, ali zapravo i nisam bio iznenađen. Zatim sam otišao u kuću i natočio pivo u dvije čaše. Dao sam mu jednu i rekao: "Samo da znaš, ništa od toga ni sutra ni prekosutra."

"U redu." Srknuo je iz čaše i namrštio se, a onda je opet srknuo. "Nije mi baš drago što sam morao lagati Shan, tata. Sve je u vezi s tim prljavo."

"Prljavština se može isprati."

"Ne ovakva", rekao je i još jedanput srknuo. Ovoga puta nije se namrštio.

Malo poslije, kad je Mjesec već postao srebrnast, otišao sam na zahod u dvorištu, da usput osluškujem kako si kukuruz i noćni povjetarac šapuću stare tajne zemlje. Kad sam se vratio na trijem, Henryja ondje više nije bilo, a njegova napola popijena čaša piva stajala je na ogradi pokraj stuba. Zatim sam začuo njegov glas u staji: "Mir, kravice, mir."

Otišao sam pogledati i ugledao ga kako grli Elphie oko vrata i miluje je. Učinilo mi se da plače. Neko sam ga vrijeme gledao, ali naposljetku ništa nisam rekao. Vratio sam se u kuću, svukao se i legao u krevet na kojem sam svojoj ženi prerezao grkljan. Dugo nisam mogao zaspati. A ako ne shvaćate zašto – ako ne shvaćate sve razloge zašto – čitanje ovih redaka neće vam pomoći.

Svim našim kravama dao sam imena po manjim grčkim božicama, ali pokazalo se da je Elphisino ime ili loš izbor ili ironična šala. U slučaju da ste zaboravili priču o tome kako je zlo došlo na ovaj naš tužni stari svijet, dopustite da vam osvježim sjećanje: sve su loše stvari izletjele kad je Pandora podlegla znatiželji i otvorila ćup koji joj je bio povjeren na čuvanje. Kad je povratila pribranost i vratila poklopac na mjesto, jedina stvar koja je ostala u ćupu bila je Elphis, božica nade. Ali u ljeto 1922. godine za našu Elphis više nije bilo nade. Bila je stara i mušičava, više nije davala mnogo mlijeka, a mi smo gotovo već odustali od pokušaja da je natjeramo da dade ono malo mlijeka što joj je ostalo; čim biste sjeli na stolac, ona bi se počela ritati. Namjeravali smo je lani zaklati i pretvoriti u hranu, ali ja sam od toga odustao zato što je Harlan Cotterie tražio preveliku cijenu da to učini, a ja baš nisam vješt u klanju ičega osim svinja... što je procjena s kojom se ti, čitatelju, sada već zacijelo slažeš.

"A ona bi bila nejestiva", rekla mi je Arlette (koja je uvijek gajila potajnu sklonost za Elphis, možda zato što je ona nikad nije muzla). "Bolje je ostavi na miru." Ali sada nam je Elphis mogla koristiti – upravo na miru – a njezina smrt mogla je poslužiti mnogo važnijoj svrsi no što je nekoliko komada žilavog mesa.

Dva dana poslije Lesterova posjeta moj sin i ja stavili smo joj ular na njušku i odveli je na dvorište pokraj staje. Na pola puta do bunara, Henry je zastao. Oči su mu uznemireno zasjale. "Tata! Osjećam njezin miris!"

"Onda idi u kuću i uzmi nekoliko kuglica vate za nos. Nalaze se na njezinu toaletnom stoliću."

Premda je držao pognutu glavu, spazio sam pogled kojim me postrance ošinuo prije no što je krenuo. Sve je ovo tvoja krivica, govorio je taj pogled. Sve je ovo tvoja krivica jer nisi mogao popustiti.

Ipak, nisam dvojio da će mi pomoći obaviti posao koji nas je čekao. Što god da je on sada mislio o meni, u cijeloj toj priči postojala je i djevojka, a on nije želio da Shannon išta dozna. Ja sam ga natjerao na to, ali ona to nikad ne bi shvatila.

Kad smo odveli Elphis do poklopca bunara, ona se, posve razumljivo, stala opirati. Obišli smo bunar držeći uzice ulara kao vrpce u svibanjskom plesu i s velikim naporom dovukli Elphis na istrunulo drvo. Poklopac je pod njezinom težinom napuknuo... i udubio se... ali je izdržao. Stara krava stajala je na njemu, pognute glave, izgledajući isto tako glupa i tvrdoglava kao i uvijek, pokazujući zelenkasto-žute rudimente svojih zuba.

"Što sad?" upitao je Henry.

Već sam mu htio odgovoriti da ne znam, ali u tom se trenutku poklopac bunara s bučnim i oštrim praskom slomio na dva dijela. Držali smo uzice ulara, premda sam načas pomislio da će mi iščašiti obje ruke i odvući me u taj prokleti bunar. Zatim se uzica ulara razderala i poletjela u zrak. Puknula je s obje strane. Ispod nas, Elphis je počela mukati u agoniji i udarati papcima u kamene zidove bunara.

" Tata! " vrisnuo je Henry. Stisnuo je šake na ustima, a članci su mu se stisnuli u gornju usnu. " Učini nešto! "

Elphis je dugo zastenjala, što je odjeknuo, i dalje udarajući papcima o kameni zid.

Zgrabio sam Henryja za ruku i teturajući ga odvukao natrag do kuće. Gurnuo sam ga na sofu koju je Arlette naručila iz kataloga i naredio mu da ostane na njoj dok se ne vratim po njega. "I zapamti, ovo je gotovo završeno."

"Ovo nikad neće završiti", odvratio je i zagnjurio lice u sofu. Prekrio je rukama uši, premda se Elphis nije mogla čuti odavde. Ali Henry ju je ipak mogao čuti, a mogao sam i ja.

Izvukao sam pušku za gamad iz gornje police u ostavi. Imala je samo kalibar .22, ali obavit će posao. A što ako Harlan začuje pucnje preko svih tih jutara zemlje između njegove i moje farme? I to bi se uklopilo u našu priču. Pod uvjetom da Henry zadrži prisebnost dovoljno dugo da je ispripovijeda.

Evo jedne stvari koju sam naučio 1922. godine: pred vama su uvijek gore stvari. Kad pomislite da ste vidjeli najgore, nešto što spaja sve vaše noćne more u jedan nakazni užas koji doista postoji, jedinu vam utjehu pruža pomisao da ništa ne može biti strašnije. Pa čak i ako može, duh će vam se slomiti kad to ugledate pa više nećete znati za sebe. Ali uvijek postoji nešto gore, a duh vam se ne slomi i nekako nastavite dalje. Možda shvatite da vam je sva radost otišla iz svijeta, da je ono što ste učinili stavilo sve što ste se nadali postići izvan dosega, možda poželite umrijeti – ali ipak nastavite dalje. Shvatite da živite u paklu koji ste sami stvorili, ali ipak nastavite dalje. Zato što vam ne preostaje ništa drugo.

Elphis je sletjela na vrh trupla moje žene, ali Arlettino lice s cerekom još se uvijek savršeno vidjelo, još uvijek okrenuto prema suncem obasjanom svijetu iznad nje, još uvijek se činilo kao da gleda u mene. A štakori su se u međuvremenu vratili. Krava koja je upala u njihov svijet bez sumnje ih je natjerala da pobjegnu u cijev kojoj ću naposljetku dati ime "bulevar štakora", ali onda su nanjušili svježe meso pa su se žurno vratili da istraže. Već su počeli grickati jadnu staru Elphis koja je mukala i ritala se (sada već slabije), a jedan je sjedio na vrhu glave moje mrtve žene poput neke jezovite krune. Izabrao je jednu od rupa u platnenoj vreći i vještim pandžama izvukao pramen njezine kose. Arlettini obrazi, nekoć tako obli i zgodni, sada su visjeli u komadićima.

Ništa ne može biti gore od ovoga, pomislio sam. Sigurno sam došao do kraja užasa.

Ali da, uvijek vas čekaju gore stvari. Dok sam virio u bunar, skamenjen od šoka i gađenja, Elphis se opet ritnula i jednim papkom udarila ostatke Arlettina lica. Čeljust moje žene s praskom je pukla, a cijelo joj se lice ispod nosa pomaknulo ulijevo, kao da visi na šarkama. Ali ostao je onaj osmijeh od uha do uha. To što više nije bio u liniji s njezinim očima učinilo ga je još gorim. Kao da je sada imala dva lica da me progone umjesto jednog. Tijelo joj se pomaknulo i počelo kliziti po madracu. Štakor na njezinoj glavi jurnuo je dolje iza njega. Elphis je opet zamukala. Kad bi se Henry sada vratio i pogledao u bunar, pomislio sam, ubio bi me zato što sam ga upleo u sve ovo. A ja bih to vjerojatno i zaslužio. Ali onda bi on ostao sam, a sam bi bio bespomoćan.

Jedan dio poklopca pao je u bunar, a drugi je ostao visjeti nadolje. Napunio sam pušku, položio je na tu krivinu i naciljao u Elphis, koja je ležala sa slomljenom kralješnicom i s glavom naherenom uz kameni zid. Pričekao sam da mi ruke prestanu drhtati, a onda sam povukao okidač.

Jedan hitac bio je dovoljan.

Kad sam se vratio u kuću, otkrio sam da je Henry zaspao na kauču. Bio sam u prevelikom šoku da bi me to začudilo. On mi se u tom trenutku činio jedinom svijetlom točkom na svijetu: zaprljan, ali ne toliko prljav da ga se ne bi moglo očistiti. Sagnuo sam se i poljubio ga u obraz. Zaječao je i okrenuo lice u stranu. Ostavio sam ga i otišao u staju po alat. Kad mi se Henry ondje pridružio nakon nekoliko sati, već sam bio izvukao slomljeni dio poklopca koji je ostao visjeti na otvoru i počeo zatrpavati bunar.

"Pomoći ću ti", rekao mi je bezizražajnim i snenim glasom.

"Dobro. Odvezi se kamionom do one hrpe smeća kod zapadne ograde..."

"Sam?" upitao je s blagom nevjericom u glasu, ali ohrabrilo me što pokazuje bilo kakvu emociju.

"Znaš mijenjati brzine, a znaš ga voziti i unatrag, zar ne?"

"Da..."

"Onda nećeš imati problema. Ja imam još posla, a kad se vratiš, najgore će biti obavljeno."

Očekivao sam da će mi opet reći kako najgore nikad neće proći, ali to nije rekao. Preporučio sam mu da se posluži lopatom. Još uvijek sam mogao vidjeti vrh Arlettine glave i vreću s pramenom kose kako viri iz one grozne rupe. Možda je ondje dolje već i izmet novorođenih štakora u kolijevci među bedrima moje mrtve žene.

Začuo sam kako je kamion zakašljao jedanput pa onda još jedanput. Ponadao sam se da ručica neće odskočiti unatrag i slomiti Henryju ruku.

Kad je treći put okrenuo ručicu, naš je stari kamion oživio s urlikom. Henry je usporio iskru, jedanput ili dvaput dodao gas, a zatim se odvezao. Nije ga bilo gotovo sat vremena, ali kad se vratio, tovarni prostor kamiona bio je pun kamenja i zemlje. Dovezao je kamion do ruba bunara i ugasio motor. Bio je skinuo košulju, a njegov torzo, sjajan od znoja, bio je toliko mršav da sam mu mogao prebrojiti sva rebra. Pokušao sam se sjetiti kad je posljednji put pojeo obilan obrok, ali isprva nisam mogao. Zatim sam shvatio da je to zacijelo bio onaj doručak ujutro nakon što smo ubili Arlette.

Pobrinut ću se da večeras pojede obilnu večeru, pomislio sam. Pobrinut ću se da je obojica pojedemo. Nemamo govedinu, ali imamo zamrznutu svinjetinu u škrinji...

"Pogledaj ono", rekao mi je svojim novim bezizražajnim glasom i pokazao prstom.

Ugledao sam kako nam se približava oblak prašine. Pogledao sam u bunar. Nije bio dovoljno dobar, još nije. Pola Elphisina tijela uvijek još je virilo iz zemlje. Što je bilo u redu, dakako, ali još je uvijek virio i jedan ugao zakrvavljenog madraca.

"Pomozi mi!" rekao sam mu.

"Imamo li dovoljno vremena, tata?" Zvučao je samo blago zainteresiran.

"Ne znam. Možda. Nemoj samo stajati, pomozi mi!" Henry je zgrabio lopatu koja je stajala naslonjena na bočni zid staje pokraj raskoljenih ostataka poklopca za bunar pa smo počeli istovarivati kamenje i zemlju s kamiona što smo brže mogli.

Kad se auto oblasnog šerifa, sa zlatnom zvijezdom na vratima i reflektorskom svjetiljkom na krovu, zaustavio pokraj mesarskog panja (šaljući Georgea i kokoši još jedanput u bijeg), Henry i ja sjedili smo na stubama trijema goli do pasa i dijelili posljednju stvar koju je Arlette James ikad napravila: vrč limunade. Šerif Jones izašao je iz auta, povukao pojas nagore, skinuo Stetson, zalizao prosijedu kosu i ponovno smjestio šešir uz liniju koja je razdvajala bijeli i bakrenocrveni dio njegova čela. Došao je sam, što je bio dobar znak.

"Dobar dan, gospodo." Pogledao je naša gola prsa, prljave ruke i znojna lica. "Naporni poslovi danas popodne, zar ne?"

Pljunuo sam. "Moja vražja krivica."

"Ma nemojte?"

"Jedna od naših krava pala je u stari bunar za stoku", rekao je Henry.

"Ma nemojte?" ponovno je upitao Jones. "Istina", rekao sam. "Biste li željeli čašu limunade, šerife? Arlette ju je napravila."

"Ma nemojte? Arlette? Odlučila se vratiti, je li?"

"Nije", odgovorio sam. "Ponijela je sa sobom svoju omiljenu odjeću, ali ostavila je limunadu. Poslužite se."

"Hoću. Ali prvo moram u vaš zahod. Sve otkako sam navršio pedeset i pet godina ili tu negdje, čini se da moram isprazniti mjehur kod svakog grma. Vraški nezgodna stvar."

"Zahod je iza kuće. Samo slijedite stazu i potražite vrata s polumjesecom."

Nasmijao se kao da je to najsmješnija stvar koju je ljetos čuo i otišao oko kuće. Hoće li usput zastati da pogleda u kuću kroz prozore? Ako iole zna svoj posao, hoće, a ja sam čuo da zna. Barem ga je znao u mladim danima.

"Tata", rekao mi je Henry tihim glasom. Pogledao sam ga.

"Ako nas uhvati, ne smijemo više ništa učiniti. Ja mogu lagati, ali ne može biti više ubijanja."

"U redu", rekao sam. Bio je to kratak razgovor, ali ja sam ga se idućih godina često prisjetio.

Šerif Jones vratio se zakopčavajući hlače. "Idi unutra i donesi šerifu čašu", rekao sam Henryju. Henry je otišao u kuću. Jones je zakopčao rasporak do kraja, skinuo šešir, opet zagladio kosu i vratio šešir na mjesto. Značka mu je blistala na Sunčevoj svjetlosti ranog popodneva. Nosio je velik pištolj na boku, u futroli koja je izgledala kao vlasništvo američkih ekspedicijskih snaga, premda je Jones bio prestar da bi služio u Prvom svjetskom ratu. Možda je ta futrola pripadala njegovu sinu, koji je poginuo na drugoj strani oceana.

"Zahod vam ugodno miriše", rekao mi je. "Što je uvijek lijepo za vrućeg dana."

"Arlette je prilično redovito u njega stavljala živo vapno", rekao sam. "Ako se ona ne vrati, trudit ću se da nastavim s tom praksom. Dođite na trijem pa ćemo sjesti u sjenu."

"U sjenu bih se rado sklonio, ali mislim da ću ipak stajati. Moram istegnuti kralješnicu."

Ja sam sjeo na onaj stolac za ljuljanje s riječi TATA na podmetaču, a šerif je stao pokraj mene pa me je gledao odozgo. Nije mi bilo drago što sam u tom položaju, ali pokušao sam to strpljivo podnijeti. Henry je izašao s čašom. Šerif Jones sam je sebi natočio limunadu, srknuo je, a onda je jednim gutljajem popio većinu i oblizao usne.

"Dobra je, zar ne? Ni previše kisela ni previše slatka, baš kako treba." Nasmijao se. "Ponašam se kao primadona, zar ne?" Zatim je popio ostatak, ali kad mu je Henry htio ponovno napuniti čašu, odmahnuo je glavom. "Hoćeš da na povratku u Hemingford Home moram pišati na svaki kolac ograde? A onda čitavim putem u grad Hemingford?"

"Zar ste premjestili ured?" upitao sam ga. "Mislio sam da vam je ured u Homeu."

"Još je u Homeu. Ako me pokušaju natjerati da premjestim ured u sjedište okruga, dat ću ostavku i prepustiti svoj položaj Hapu Birdwellu, što on i priželjkuje. Ne, ne, riječ je samo o saslušanju na sudu u gradu. Ništa više od papirologije, ali što se može. A znate kakav je sudac Cripps... ili ne, pretpostavljam da ne znate, budući da vi poštujete zakon. On je mrzovoljan čovjek, a ako ne dođete na vrijeme, postane još gori. Pa iako se radi samo o tome da kažem tako mi Bog pomogao i onda stavim svoj potpis na hrpu formulara, moram se požuriti sa svojim poslom ovdje, zar ne? I moliti se Bogu da mi vražji Maxie ne otkaže na povratku."

Na to ništa nisam rekao. Šerif nije govorio kao čovjek kojem se žuri, ali možda mu je takav stil.

Skinuo je šešir i opet zagladio kosu na tjeme, ali ovoga puta nije vratio šešir na glavu. Ozbiljno me pogledao, pa onda Henryja, pa onda opet mene: "Vjerojatno vam je jasno da ja nisam došao po svojoj volji. Ja vjerujem da je sve što se događa između muškarca i njegove žene njihova privatna stvar. Tako mora biti, zar ne? U Bibliji piše da je muškarac glava obitelji pa ako žena treba išta naučiti, neka to nauči od svog muža kod kuće. Poslanica Korinćanima. Da mi je Biblija jedini gazda, postupao bih u skladu s njom i život bi mi bio jednostavniji."

"Iznenađuje me što gospodin Lester nije došao s vama", rekao sam mu.

"Oh, želio je doći, ali ja mu to nisam dopustio. A želio je i da zatražim nalog za pretres, ali sam mu odgovorio da meni to ne treba. Rekao sam mu da ćete mi ili dopustiti da pogledam unaokolo ili nećete." Slegnuo je ramenima. Lice mu je bilo mirno, ali oči oštre i u stalnom pokretu: zirkale su i špijunirale, špijunirale i zirkale.

Kad me Henry prije pitao što ćemo s bunarom, odgovorio sam: "Prvo ćemo pogledati koliko je šerif oštrouman. Ako je oštar, usporit ćemo ga. Ne smijemo ostaviti dojam da nešto skrivamo. Ako vidiš da kvrcam palcem, to znači da mislim da moramo riskirati. Ali moramo se složiti, Hank. Ako ne budem vidio da si i ti kvrcnuo palcem, držat ću jezik za zubima."

Podigao sam čašu i popio ostatak limunade. Kad sam vidio da me Henry gleda, kvrcnuo sam palcem. Samo malo. Mogao je to biti samo trzaj mišića.

"Što taj Lester misli?" upitao je Henry ozlojeđenim tonom. "Da smo svezali mamu u podrumu?" Ruke su mu ostale nepomično visjeti na boku.

Šerif Jones nasmijao se od srca, a veliki trbuh zatresao mu se ispod pojasa. "Ja ne znam što on misli, zar ne? A baš me i ne zanima. Odvjetnici su muhe na koži ljudske prirode. Ja to mogu reći jer sam radio s njima – a i protiv njih – cijeli svoj život. Ali..." Zapiljio se svojim oštrim očima u moje. "Ne bih imao ništa protiv da pogledam naokolo, jer vi to njemu ne biste dopustili. A on bi to žarko želio."

Henry se počešao po ruci i dvaput kvrcnuo palcem. "Nisam ga pustio u kuću jer mi se nije svidio", rekao sam. "Premda, da budem pošten, ne bi mi se svidio ni apostol Ivan kad bi došao ovamo u službi tima Colea Farringtona."

Šerif Jones na to se grohotom nasmijao: Ha, ha, ha! Ali oči su mu ostale ozbiljne.

Ustao sam i osjetio olakšanje što sam opet na nogama. Kad sam stajao, bio sam desetak centimetara viši od Jonesa. "Možete pogledati sve što vam srce želi."

"Na tome sam vam zahvalan. To će mi jako olakšati život, zar ne? Još me čeka sudac Cripps kad se vratim, a to je dovoljno muke za jedan dan. Ne moram još k tome slušati i kokodakanje jednog od Farringtonovih napuhanih odvjetnika, ako to nekako mogu izbjeći."

Ušli smo u kuću, ja na čelu, a Henry na začelju. Nakon što je šerif izrekao nekoliko komplimenata o urednosti dnevne sobe i čistoći kuhinje, zaputili smo se niz hodnik. Šerif Jones bacio je površan pogled u Henryjevu sobu, a onda smo stigli do glavne atrakcije. Otvorio sam vrata spavaće sobe s čudnim osjećajem sigurnosti da će krv još uvijek biti ovdje. Lokve krvi ležat će na podu, zidovi će njome biti poprskani, a novi madrac natopljen. Šerif Jones će sve to pogledati, a onda će se okrenuti meni, skinuti lisice sa svog debelog boka nasuprot revolveru i reći: Hapsim vas zbog umorstva Arlette Jones, je li?

U spavaćoj sobi nije bilo ni krvi ni njezina mirisa, zato što smo je danima prozračivali. Krevet je bio pospremljen, premda ne onako kako bi to Arlette učinila; ja sam ga pospremao više u vojničkom stilu; iako zbog svojih stopala nisam sudjelovao u ratu koji je šerifu oduzeo sina. Ako imate platfus, ne možete ubijati Švabe. Muškarci s platfusom mogu ubijati samo svoje žene.

"Lijepa soba", primijetio je šerif Jones. "Ujutro je okupana svjetlom, je li?"

"Da", odgovorio sam. "A ostane svježa do kasnog popodneva, čak i ljeti, zato što je Sunce na drugoj strani." Otišao sam do ormara i otvorio ga. Ponovno me obuzeo onaj osjećaj sigurnosti, jače nego ikad. A gdje je pokrivač? upitat će šerif. Onaj koji je stajao nasred gornje police.

Dakako, on to nije rekao, ali spremno je prišao ormaru kad sam ga pozvao. Njegove oštre oči – jarko zelene, gotovo mačje – gledale su na sve strane. "Mnogo krpica", rekao je.

"Da", priznao sam. "Arlette voli odjeću i voli naručivati iz kataloga. Ali budući da je uzela samo jednu putnu torbicu – imamo dvije, a druga je još uvijek ovdje, vidite li je u crnom kutu? – moram reći da je uzela samo odjeću koju najviše voli. I onu koja je praktična, pretpostavljam. Imala je dva para sportskih hlača i jedne plave traperice, njih je ponijela sa sobom, premda inače baš ne voli hlače."

"Doduše, hlače su dobre za putovanje, zar ne? I muškarcima i ženama, hlače su dobre za putovanje. A i žena bi ih mogla odabrati. Ako joj se žuri."

"Valjda."

"Uzela je svoj vrijedan nakit i sliku bake i djeda", rekao je Henry iza naših leđa, a ja sam se malo trgnuo. Već sam gotovo bio zaboravio da je i on ovdje.

"Je li? Pa, pretpostavljam da je to razumljivo." Još je jedanput pregledao odjeću, a onda zatvorio vrata ormara. "Lijepa soba", rekao je klipšući natrag prema hodniku sa Statsonom u ruci. "Lijepa kuća. Samo bi luda žena ostavila ovako lijepu sobu i kuću."

"Mama je često govorila o gradu", rekao je Henry i uzdahnuo. "Htjela je otvoriti nekakav dućan."

"Ma nemoj?" Šerif Jones bistro ga je odmjerio svojim zelenim mačjim očima. "No! Ali za tako nešto čovjeku treba novac, je li?"

"Naslijedila je ona jutra zemlje od svog oca", rekao sam.

"Da, da." Sramežljivo se nasmiješio, kao da je tu činjenicu smetnuo s uma. "A možda je tako najbolje. Bolje je živjeti u pustinji, nego s jezičavom, ljutom ženom. Knjiga mudrih izreka. Je li ti drago što je otišla, sinko?"

"Nije", odgovorio je Henry, a suze su mu navrle na oči. Blagoslovio sam svaku pojedinu od njih.

"No, no", rekao je šerif Jones. A nakon što je ponudio tu površnu utjehu, oslonio se rukama na debeljuškasta koljena i sagnuo da pogleda pod krevet. "Čini se da je ovdje par ženskih cipela. Iznošenih. Te bi cipele dobro došle za hodanje. Ne mislite mi valjda reći da je pobjegla bosonoga, je li?"

"Uzela je platnene cipele", odgovorio sam. "Njih nema."

I to je bilo točno. Bile su to blijedozelene cipele koje je Arlette običavala nazivati svojim cipelama za vrt. Sjetio sam ih se baš kad sam počeo zatrpavati bunar.

"Ah!" rekao je šerif. "Još je jedna zagonetka riješena." Zatim je iz džepa na prsluku izvukao sat sa srebrnim poklopcem i pogledao koliko je sati. "Pa, bit će bolje da krenem. Tempus nemilosrdno fugit."

Vratili smo se kroz kuću. Henry je bio na začelju, možda zato da nesmetano obriše oči. Otpratili smo šerifa do njegova Maxwella Sedana sa zvijezdom na vratima. Baš sam ga htio zapitati želi li pogledati bunar – čak sam znao i kako da ga nazovem – kad je on zastao i zastrašujuće ljubazno pogledao mog sina.

"Svratio sam do Cotteriejevih", rekao mu je. "O", odvratio je Henry. "Zbilja?"

"Već sam vam rekao da u posljednje vrijeme moram isprazniti mjehur kod svakog grma, ali rado ću se poslužiti zahodom svaki put kad se nađe u blizini, uvijek uz pretpostavku da ga vlasnici održavaju u čistom stanju i da se ne moram brinuti za ose dok čekam da moj mali ispusti malo vode. A Cotteriejevi su uredni ljudi. Imaju i zgodnu kćer. Ona ti je vršnjakinja, zar ne?"

"Da, gospodine", odgovorio je Henry, podižući malčice glas na riječi gospodine.

"Pretpostavljam da ti se ona sviđa? A po onome što mi njezina mama kaže, i ti se sviđaš njoj."

"Je li ona to rekla?" upitao je Henry. Izgledao je iznenađen, ali i zadovoljan.

"Jest. Gospođa Cotterie rekla mi je da te muči tvoja mama i da joj je Shannon ispričala nešto što si joj ti rekao o toj temi. Kad sam je zapitao što, odgovorila mi je da nije na njoj da mi to kaže, ali da mogu pitati Shannon. Što sam ja i učinio."

Henry je oborio pogled i zagledao se u svoja stopala. "Rekao sam joj da to zadrži za sebe."

"Ti joj to nećeš zamjeriti, zar ne?" upitao ga je šerif Jones. "Hoću reći, kad krupan muškarac poput mene, sa zvijezdom na prsima, zapita sitno biće poput nje što zna, prilično je teško da mu to sitno biće ništa ne kaže, je li? Gotovo je nemoguće da ne odgovori, je li?"

"Ne znam", odgovorio je Henry još uvijek gledajući u svoja stopala. "Vjerojatno!" Nije glumio nezadovoljstvo; doista je bio nezadovoljan. Premda se sve odvijalo upravo onako kako smo se nadali.

"Shannon kaže da su se tvoji roditelji jako posvađali oko prodaje onih sto jutara zemlje, a kad si ti stao na tatinu stranu, gospođa Jones ti je prilijepila prilično jak šamar."

"Da", bezbojno je odvratio Henry. "Malo je previše popila."

Šerif Jones okrenuo se meni. "Je li bila pijana ili samo pripita?"

"Negdje između", rekao sam. "Da je bila vrlo pijana, prespavala bi cijelu noć umjesto da ustane, spakira stvari i iskrade se kao kakav lopov."

"Mislili ste da će se vratiti kad se otrijezni, zar ne?"

"Jesam. Do asfaltirane je ceste preko četiri milje. Bio sam siguran da će se vratiti. Mora da ju je netko usput sreo i povezao prije no što joj se razbistrilo u glavi. Možda neki vozač kamiona na liniji Lincoln-Omaha."

"Da, da, i ja tako mislim. Siguran sam da ćete čuti za nju kad se bude javila gospodinu Lesteru. Ako namjerava ostati sama, ako je tako odlučila, trebat će joj novac."

Dakle, i to je znao.

Pogled mu se izoštrio. "Je li ona uopće imala novac, gospodine James?"

"Pa..."

"Nemojte se sramiti. Ispovijed je dobra za dušu. Katolici imaju pravo u vezi s tim, je li?"

"Držao sam kutiju u svom noćnom ormariću. Unutra je bilo 200 dolara, da mogu platiti berače kad počnu idućeg mjeseca."

"I za gospodina Cotterieja", podsjetio me Henry i objasnio šerifu Jonesu: "Gospodin Cotterie ima kombajn. Divovski Harris. Gotovo nov. Prekrasan je!"

"Je, je, vidio sam ga u dvorištu. Prava mrcina, je li? Oprostite što sam nepristojan. Sav je novac nestao iz te kutije, zar ne?"

Gorko sam se nasmiješio – premda to zapravo nisam učinio ja, nego onaj spletkar u meni, koji je bio preuzeo vodstvo sve otkako se šerif Jones zaustavio pokraj mesarskog panja. "Ostavila je dvadeset dolara. Vrlo velikodušno. Ali Harlan Cotterie neće mi zaračunati više od dvadeset dolara za upotrebu svog kombajna pa je to u redu. A što se tiče berača, pretpostavljam da će mi Stoppenhauser u banci odobriti malu pozajmicu. To jest, ako nije dužan uslugu kompaniji Farrington. U svakom slučaju, najbolje farmerske ruke imam ovdje."

Pokušao sam raskuštrati Henryju kosu, ali se on s nelagodom odmaknuo.

"Pa, imam cijelu hrpu novosti za gospodina Lestera, je li? Nijedna od njih neće mu se svidjeti, ali ako je pametan kao što misli, pretpostavljam da će mu biti jasno da može očekivati vašu ženu u svom uredu, i to vjerojatno uskoro. Ljudi imaju običaj da se pojave kad im ponestane zelembaća, zar ne?"

"To je i moje iskustvo", odvratio sam. "Ako smo završili, šerife, moj sin i ja morali bismo se vratiti na posao. Trebao sam zatrpati taj beskorisni bunar još prije tri godine. Jedna moja stara krava..."

"Elphis", rekao je Henry kao u snu. "Zove se Elphis."

"Elphis", složio sam se. "Izašla je iz staje i odlučila se prošetati preko poklopca, a on je popustio. K tome nije imala pristojnosti da umre sama. Morao sam je ustrijeliti. Dođite iza staje pa ću vam pokazati kako sam kažnjen za svoju lijenost. Noge joj vire iz zemlje. Pokopat ćemo je točno na mjestu gdje leži, a odsad ću taj stari bunar zvati 'Wilfredova ludost'."

"Pa, i ja bih tako učinio, je li? To bih baš volio vidjeti. Ali čeka me onaj mrzovoljni sudac. Drugi put." Popeo se u auto zastenjavši. "Hvala vam na limunadi, a i na ljubaznosti. Mogli ste biti mnogo manje ljubazni, uzmemo li u obzir tko me ovamo poslao."

"To je u redu", rekao sam. "Svi imamo svoj posao."

"I svi moramo nositi svoj križ." Opet se svojim oštrim očima zapiljio u Henryja. "Sinko, Lester misli da ti nešto skrivaš. On je uvjeren u to. A ima pravo, je li?"

"Da, gospodine", odvratio je Henry bezbojnim i nekako groznim glasom. Kao da su svi osjećaji odletjeli iz njega poput onih stvari iz Pandorine kutije. Ali za mene i Henryja Elphis nije bila božica nade: naša Elphis ležala je mrtva u bunaru.

"Ako me bude pitao o tome, reći ću mu da se prevario", rekao je šerif Jones. "Odvjetnik kompanije ne mora znati da je pijana majka digla ruku na sina." Zatim je posegnuo pod sjedalo i izvukao dugu alatku nalik na slovo S, koju sam dobro znao. Ispružio ju je prema Henryju. "Bi li pomogao starom čovjeku da ne napreže leđa i ramena, sinko?"

"Da, gospodine, rado." Henry je uzeo ručicu i otišao do prednje strane Maxwella.

"Pazi na zapešće!" viknuo je Jones. "Rita se poput bika!" Zatim se okrenuo meni. Onaj znatiželjni sjaj nestao mu je iz očiju, a i zelena boja, pa su mu oči sada izgledale tupe, sive i teške, poput jezerske vode za oblačna dana. Imao je izraz lica čovjeka koji bi bio u stanju gotovo nasmrt isprebijati skitnicu u vlaku, a da zbog toga ne izgubi ni minute sna. "Gospodine Jones", rekao mi je. "Moram vas nešto pitati. Kao muškarac muškarca."

"U redu", odvratio sam. Pokušao sam se pripremiti na ono što sada slijedi, a bio sam uvjeren da znam što će to biti: Leži li u stražnjem bunaru još jedna krava? Koja se zove Arlette? Ali prevario sam se.

"Ja bih mogao poslati njezino ime i opis telegrafom, ako hoćete. Ona sigurno nije dospjela dalje od Omahe, je li? Ne sa samo sto osamdeset zelembaća u džepu. A žena koja je glavninu života provela obavljajući kućanske poslove nema pojma kako da se sakrije. Vjerojatno će biti u nekom pansionu na istočnoj strani grada, gdje su jeftini. Mogao bih narediti da je dovedu natrag. Da je dovuku natrag za kosu, ako želite."

"To je velikodušna ponuda, ali..."

Odmjeravao me svojim tupim zelenim očima. "Razmislite prije no što odgovorite da ili ne. Sa ženama katkad treba porazgovarati šakama, ako shvaćate što hoću reći, a nakon toga su u redu. Dobro šamaranje katkad omekša neke cure. Razmislite o tome."

"Hoću."

Maxwellov motor oživio je s praskom, a ja sam ispružio ruku – istu onu koja je Arlette prerezala grkljan – ali šerif Jones nije ju primijetio. Bio je zaokupljen usporavanjem Maxwellove iskre i prilagođavanjem gasa.

Poslije dvije minute od njega je ostao samo oblak prašine koji se smanjivao na cesti farme.

"Uopće nije htio pogledati", čudio se Henry. "Nije."

Pokazalo se da je to vrlo dobra stvar.

Kad smo ga vidjeli kako dolazi, žestoko i brzo smo kopali lopatama pa sada ništa nije virilo iz zemlje osim jedne od Elphisinih stražnjih nogu. Papak joj je bio oko jedan metar ispod vrha bunara, okružen oblakom muha. Bez sumnje, šerif bi se tome začudio, a začudio bi se još i više kad bi vidio da zemlja pred tim isturenim papkom počinje pulsirati gore-dolje.

Henry je spustio lopatu i zgrabio me za ruku. To poslijepodne bilo je vruće, ali ruka mu je bila hladna kao led. " To je ona! " šapnuo je. Činilo se da su mu od čitavog lica ostale samo oči. " Ona pokušava izaći! "

"Prestani biti takva prokleta budala", rekao sam mu, ali nisam mogao skrenuti pogled s tog kruga uzbibane zemlje. Činilo se kao da je bunar živ, a mi gledamo kucanje njegova skrivenog srca.

Zatim su zemlja i kamenčići prsnuli su na obje strane, a jedan se štakor izvukao na površinu i zatreptao na Sunčevoj svjetlosti očima crnim poput kapljica nafte. Bio je krupan gotovo poput odrasle mačke. Komadić zakrvavljene smeđe platnene vreće zapleo mu se u brkove.

" Oh, gade jebeni! " vrisnuo je Henry. Začuo sam fijuk nekoliko centimetara od uha, a onda je rub Henryjeve lopate prepolovio glavu štakora koji je podigao omamljen pogled.

"Ona ga je poslala", rekao je Henry cerekajući se. "Štakori su sada u njezinoj vlasti."

"To je nemoguće. Samo si uznemiren." Ispustio je lopatu i otišao do hrpe kamenja kojom smo namjeravali dovršiti posao kad bunar bude gotovo zatrpan. Sjeo je na nju i zamišljeno se zabuljio u mene. "Jesi li siguran? Jesi li posve siguran da nas ona ne progoni? Ljudi kažu da se netko tko je ubijen vraća da progoni onoga..."

"Ljudi svašta kažu. Da munja nikad ne udari dvaput u isto mjesto, da razbijeno zrcalo donosi sedam godina nesreće, da glasanje ćuka u ponoć najavljuje smrt u obitelji." Zvučao sam razumno, ali nisam mogao skrenuti pogled s mrtvog štakora. A ni s komada okrvavljene vreće. S njezine mrežice za kosu. Još uvijek ju je nosila dolje u mraku, samo što je mrežica sada u sebi imala rupu kroz koju je virio pramen Arlettine kose. Taj izgled izražava gnjev svih žena koje su ljetos umrle, pomislio sam.

"Kad sam bio dijete, vjerovao sam da ću, ako stanem na pukotinu, slomiti majci vrat", zamišljeno je rekao Henry.

"Eto, vidiš!"

Obrisao je kamenu prašinu sa stražnjice i stao do mene. "Ali ubio sam ga – ubio sam tog jebenog gada, zar ne?"

"Bogme jesi!" Ali nije mi se svidio zvuk njegovih riječi – ne, nimalo mi se nije svidio – pa sam ga klepnuo po leđima.

Henry se još uvijek cerekao. "Da je šerif došao pogledati bunar kao što si mu predložio pa da je vidio kako štakor izlazi iz zemlje, vjerojatno bi ti želio postaviti još nekoliko pitanja, ne misliš?"

Nešto u toj ideji nagnalo je Henryja na histeričan smijeh. Trebalo mu je četiri ili pet minuta da prestane i nasmrt je preplašio vrane na ogradi koja je sprečavala kravama pristup kukuruzu, ali naposljetku je ipak došao k sebi. Kad smo završili s poslom, već je zašlo Sunce pa smo čuli sove kako se dogovaraju krećući u lov sa stajskih sjenika prije izlaska Mjeseca. Kamenje na vrhu nestalog bunara bilo je čvrsto zbijeno pa nisam vjerovao da bi se još koji štakor mogao izmigoljiti na površinu. Nismo se potrudili zamijeniti slomljeni poklopac; za to nije bilo potrebe. Činilo se da je Henry opet onaj stari pa sam pomislio da će nam obojici dobro doći podulji noćni počinak.

"Što kažeš na grah s kobasicama i kukuruzni kruh?" upitao sam ga.

"Mogu li upaliti generator i slušati Hayride Party na radiju?"

"Jasna stvar."

Nasmiješio se onim svojim dobrim starim smiješkom. "Hvala ti, tata." Skuhao sam dovoljno za četvoricu. Pojeli smo sve.

Dva sata poslije, dok sam sjedio zavaljen na svom stolcu u dnevnoj sobi i drijemao nad primjerkom Silasa Marnera, Henry je došao iz svoje sobe, odjeven samo u ljetne gaće i trijezno me pogledao. "Jesi li ti znao da je mama uvijek inzistirala da se pomolim?"

Iznenađeno sam trepnuo. "Još uvijek? Ne, nisam to znao."

"Da. Čak i kad me više nije htjela pogledati ako bih bio bez hlača, zato što je govorila da sam prestar i da to ne bi bilo u redu. Ali sada se ne mogu moliti i nikad se više neću. Mislim da bi me Bog ubio čim bih kleknuo."

"Ako Bog uopće postoji", odvratio sam. "Nadam se da ne postoji. Što bi značilo da smo sami, ali nadam se da ne postoji. Pretpostavljam da se svi ubojice nadaju da Bog ne postoji. Jer ako ne postoji raj, ne postoji ni pakao."

"Sine, ja sam je ubio."

"Ne – ubili smo je zajedno."

To nije bilo točno – on je još bio dijete, a ja sam ga obmanuo – ali on je u to vjerovao, a činilo mi se da će tako zauvijek i ostati.

"Ali ne moraš se brinuti za mene, tata. Znam da ti misliš da ću popustiti – vjerojatno pred Shannon. Ili da ću osjetiti preveliku krivicu i naprosto otići u Hemingford i priznati šerifu."

Dakako da mi je to palo na pamet.

Henry je zatresao glavom, polako i naglašeno. "Taj šerif – jesi li primijetio kako je pogledao sve oko sebe? Jesi li mu vidio oči ?"

"Jesam."

"Ja mislim da bi nas on obojicu pokušao poslati na električnu stolicu, bez obzira na to što ću ja tek sljedećeg kolovoza navršiti petnaest godina. A on bi došao na smaknuće, gledao bi onim svojim nemilosrdnim očima kako nas vežu za stolac i..."

"Prestani, Hank. Sad je dosta."

Ali nije mu bilo dosta. "I pritišću sklopku. Ja to nikad neću dopustiti, ako ikako mogu. Ne bi volio da te oči budu posljednja stvar koju ću vidjeti." Razmislio je o svojim riječima. "Hoću reći, ne bih. Ne bih volio."

"Idi u krevet, Henry."

"Hank."

"Hank. Idi u krevet. Volim te."

Nasmiješio se. "Znam, ali ja to baš ne zaslužujem." Odvukao se prije no što sam mu stigao odgovoriti.

A sad u krevet, kako bi rekao gospodin Pepys. Spavali smo dok su sove lovile u mraku, a Arlette sjedila u dubljoj tami s donjim dijelom lica udarcem papka okrenutim u stranu. Sutradan ujutro osvanuo je sunčan dan, dobar za kukuruz, a mi smo obavljali poslove oko kuće.

Kad sam se vratio u kuću, vruć i umoran, da nam pripremim podnevni obrok, ugledao sam pokriveni lonac na trijemu. Ispod jednog ruba lepršala je ceduljica s porukom: Wilfe – Jako nam je žao zbog vaših nevolja i pomoći ćemo koliko možemo. Harlan ti poručuje da se ljetos ne brineš zbog kombajna. Molim te, obavijesti nas ako ti se žena javi. Voli vas Sallie Cotterie. P.S. Ako Henry svrati do Shan, poslat ću vam tortu od borovnice.

Osmjehnuo sam se i gurnuo ceduljicu u prednji džep svog kombinezona. Upravo je počeo naš život bez Arlette.

Ako nas Bog nagrađuje za dobra djela na zemlji – Stari zavjet nagovještava da je tako, a puritanci posve sigurno vjeruju u to – onda nas možda Sotona nagrađuje za zlodjela. Ja to ne mogu sa sigurnošću tvrditi, ali mogu reći da je to ljeto bilo dobro, s mnogo vrućine i sunca za kukuruz i s taman toliko kiše da povrće u našem jedno jutro velikom vrtu primi dovoljno vlage. Nekih popodneva grmjelo je i sijevalo, ali nikad nije zapuhao nijedan od onih vjetrova koji uništavaju usjeve i toliko plaše farmere na Srednjem zapadu. Harlan Cotterie došao je sa svojim kombajnom koji nijedanput nije zakazao. Strahovao sam da će mi se kompanija Farrington miješati u posao, ali oni to nisu učinili. Bez problema sam dobio zajam od banke i uspio ga u cijelosti vratiti do listopada, jer su godišnje cijene kukuruza dosegle vrhunac, a cijene Great Westerna za prijevoz samo dno. Ako poznajete povijest, znate da su te dvije stvari – troškovi proizvodnje i troškovi prijevoza – 1923. godine zamijenile mjesta i takve ostale zauvijek. Za farmere na Srednjem zapadu Velika depresija započela je idućeg ljeta, kada je Poljoprivredna burza u Chicagu doživjela krah. Ali to ljeto 1922. godine bilo je savršeno, san svakog farmera. Pomutio ga je samo jedan događaj, koji se odnosio na našu drugu kravlju božicu, o čemu ću vam uskoro ispričati.

Gospodin Lester došao je dvaput. Pokušao nas je uznemiriti, ali nije imao čime, jer tog je lipnja izgledao prilično izmožden. Pretpostavljam da su njegovi šefovi uznemiravali njega, a on je to samo prenosio na nas. Ili je to barem pokušavao. Kad je došao prvi put, postavio nam je mnoga pitanja koja zapravo i nisu bila pitanja, nego insinuacije. Mislim li ja da mi je žena nastradala u nesreći? Mora da jest, zar ne mislim tako, jer inače bi mu se javila da sklopi gotovinski ugovor za onih 100 jutara zemlje ili bi se naprosto vratila na farmu podvijena repa (metaforički rečeno). Ili možda mislim da se spetljala s nekim kriminalcem na putu? Takve se stvari s vremena na vrijeme dogode, je li? A to bi svakako bilo zgodno za mene, zar ne?

Kad se drugi put pojavio izgledao je ne samo izmožden, nego i očajan pa je odmah krenuo na stvar: je li moja žena doživjela nezgodu ovdje na farmi? Je li se to dogodilo? Je li to razlog zašto se nije pojavila, ni živa ni mrtva?

"Gospodine Lester, ako me pitate jesam li ubio svoju ženu, moj odgovor glasi ne !'

"Pa naravno da ćete vi tako reći, zar ne?"

"To je posljednje pitanje koje ste mi postavili, gospodine. Uđite u kamion, odlazite odavde i nemojte se više vraćati. Ako se ipak budete vratili, udarit ću vas sjekirom."

"Onda biste otišli u zatvor zbog napada!" Tog je dana nosio tvrdi ovratnik, koji mu se sav iskrivio. Čovjek bi se gotovo mogao sažaliti nad njim gledajući kako mu se ovratnik zasijeca u donji dio brade, kapljice znoja urezuju crte na prašnjavom debeljuškastom licu, usne mu se trzaju, a oči ispupčuju.

"Nemoguće. Već sam vas upozorio da mi ne dolazite na imanje, na što imam pravo. Namjeravam poslati preporučeno pismo vašoj kompaniji u kojem ću iznijeti tu činjenicu. Budete li opet došli, to će biti neovlašteno stupanje na tuđi posjed pa ću vas doista udariti. Upozorio sam vas, gospodine." Lars Olsen, koji je opet bio dovezao Lestera u svojoj Red Baby, samo što nije stavio ruke iza ušiju ne bi li bolje čuo.

Kad je Lester došao do suvozačeva sjedala u kamionu bez vrata, okrenuo se i ispružio ruku s uzdignutim prstom, poput sudskog odvjetnika sklonog teatralnosti. "Ja mislim da ste je vi ubili. A istina će prije ili poslije izaći na vidjelo!"

Uto je iz staje izašao Henry – ili Hank, kako je sada više volio da ga se zove. Premetao je sijeno pa je držao stajske vile na grudima kao da drži pušku za smotru. "Bolje vam je da odete odavde prije no što počnete krvariti", rekao je Lesteru. Onaj dobar i prilično plah dječak kojeg sam poznavao prije ljeta 1922. godine nikad ne bi takvo što rekao, ali ovaj jest, a Lester je vidio da on to ozbiljno misli. Budući da nije mogao zalupiti vratima, zadovoljio se time da prekriži ruke na prsima.

"Svratite kad god hoćete, Lars", rekao sam Larsu uljudnim tonom. "Ali njega mi nemojte dovoditi, ma koliko vam ponudio za prijevoz svog beskorisnog dupeta."

"Neću, gospodine James", odgovorio je Lars, a onda su krenuli.

Okrenuo sam se Henryju. "Bi li ga doista ubo tim vilama?"

"Nego što! Dok ne bi počeo skvičati," odgovorio je bez smješka, a onda se vratio u staju.

Ali Henry nije cijelo to ljeto proveo bez smiješka na licu, a tome je razlog bila Shannon Cotterie. Često se viđao s njom (više no što je bilo dobro za oboje, kao što sam najesen otkrio). Ona je počela svraćati k nama utorkom i četvrtkom popodne, u dugoj haljini i s lijepim šeširićem na glavi, noseći na ramenu vrećice krcate ukusnim jelima. Rekla je da dobro zna "kako muškarci kuhaju" – kao da joj je trideset, a ne petnaest godina – i dodala da se namjerava pobrinuti da pojedemo barem dvije pristojne večere tjedno. I premda sam kušao samo jedno jelo iz metalnog lonca njezine majke, moram reći da je Shannon, čak i s petnaest godina, bila bolja kuharica od nje. Henry i ja samo bismo bacili odreske u tavu na štednjaku, a Shannon je znala kako da ih začini na način koji je staro žilavo meso učinio izvrsnim. Donijela bi svježe povrće u vrećici – ne samo mrkve i grašak, nego i egzotične (za nas) stvari kao što su šparoge i mahune koje bi skuhala s ljutikom i slaninom. Čak bi nam pripremila i desert. Dovoljno je da zatvorim oči u ovoj otrcanoj hotelskoj sobi pa da osjetim miris njezinih kolača. Mogu je zamisliti kako stoji za kuhinjskim pultom i vrti stražnjicom dok muti jaja i tuče vrhnje.

Riječ "velikodušno" dobro opisuje Shannon: njezine bokove, grudi i njezino srce. Bila je nježna prema Henryju, bio joj je drag. To me je natjeralo da i ona meni postane draga... samo što je time premalo rečeno, čitatelju. Volio sam je, a oboje smo voljeli Henryja. Nakon tih večera utorkom i četvrtkom, inzistirao sam da ja operem suđe i poslao ih na trijem. Katkad bih čuo kako si guguću pa bih izvirio van i vidio ih kako gledaju zapadno polje sjedeći jedno uz drugo na stolcima od pruća i drže se za ruke kao kakav stari bračni par. U drugim prilikama vidio bih kako se potajice ljube, a to uopće nisu radili kao stari bračni par. Ti su poljupci bili puni one slatke žudnje koja je svojstvena samo vrlo mladim ljudima pa sam skretao pogled s boli u srcu.

Jednog vrućeg utorka popodne došla je rano. Njezin otac vozio je svoj kombajn na našem sjevernom polju, Henry je bio s njim, a mala skupina Šošona iz rezervata u Lyme Biski hodala je iza kombajna... a iza njih Old Pie vozio je kamion za prikupljanje. Shannon me zamolila za kutlaču hladne vode, što sam joj rado dao. Stajala je na sjenovitoj strani kuće i izgledala neshvatljivo svježa u golemoj haljini koja ju je pokrivala od vrata do potkoljenica i od ramena do zapešća – bila je odjevena gotovo poput kvekera. Na licu je imala ozbiljan izraz, možda čak i uplašen pa sam se načas i ja uplašio. Rekao joj je, pomislio sam. Ali pokazalo se da nije. Samo što na neki način ipak jest.

"Gospodine James, je li Henry bolestan?"

"Bolestan? Ne, nije. Rekao bih da je zdrav kao dren. A jede kao konj. I sama si to vidjela. Premda ja vjerujem da čak ni bolestan čovjek ne bi tako lako odbio hranu koju si ti skuhala, Shannon."

Nagradila me osmjehom, ali bio je to rastresen osmjeh. "On se ljetos ponaša drukčije. Prije sam uvijek znala što misli, ali sada više ne znam. Postao je mrzovoljan."

"Doista?" upitao sam (malo previše živahno). "Vi to niste primijetili?"

"Ne, nisam." (Ali jesam, dakako.) "Meni on izgleda kao i uvijek. Ali njemu je jako stalo do tebe, Shan. Možda je ono što ti izgleda kao mrzovolja zapravo ljubavni jad."

Mislio sam da će joj to izmamiti pravi osmjeh na lice, ali nije. Dodirnula mi je zapešće. Šaka joj je bila hladna od drška kutlače. "I meni je to palo na pamet, ali..." Ostatak joj je izletio iz usta. "Gospodine James, ako se Henryju sviđa neka druga djevojka – neka cura iz škole – vi biste mi to rekli, zar ne? Ne biste mi pokušali... poštedjeti osjećaje?"

Na to sam se nasmijao i vidio sam kako joj se zgodno lice ozarilo od olakšanja. "Shan, slušaj me. Jer ja sam ti doista prijatelj. Ljeto je uvijek doba teškog rada, a budući da nas je Arlette napustila, Hank i ja imamo više posla od jednorukih tapetara. Kad se navečer vratimo u kuću, večeramo – nešto dobro, ako se ti pojaviš – a onda sat vremena čitamo. On mi katkad priča o tome kako mu nedostaje mama. Nakon toga odemo u krevet, a sutradan ujutro ustanemo i krenemo ispočetka. Henry jedva da ima vremena upucavati se tebi, a kamoli nekoj drugoj djevojci."

"Meni se posve sigurno upucao", odvratila je i skrenula pogled u stranu, prema kombajnu svog oca koji je brektao na obzoru.

"Pa... to je dobro, zar ne?"

"Samo sam mislila... on je sada tako šutljiv... tako mrzovoljan... katkad se zagleda u daljinu i moram ga dvaput ili triput zazvati prije no što me čuje i odazove se." Jako se zacrvenjela. "Čak su mu i poljupci postali drukčiji. Ne mogu objasniti kako, ali jesu. A ako mu ikad kažete da sam vam to rekla, umrijet ću od stida. Naprosto ću umrijeti od stida."

"Nikad mu to ne bih rekao", odvratio sam. "Prijatelji ne cinkaju prijatelje."

"Pretpostavljam da se ponašam kao glupača. I dakako, jasno mi je da mu nedostaje mama. Ali u školi ima toliko mnogo djevojaka koje su zgodnije... zgodnije od mene..."

Podigao sam joj bradu pa me pogledala u oči. "Shannon Cotterie, kad te moj sin pogleda, on vidi najzgodniju djevojku na svijetu. A ima i pravo. Da sam ja u njegovim godinama, i ja bih ti se upucavao."

"Hvala vam", rekla je. U kutovima očiju stajale su joj suze nalik na sitne dijamante.

"Moraš se brinuti samo o tome da ga staviš na njegovo mjesto ako ode predaleko. Momci se katkad prilično zaborave, znaš. A ako sam sada pretjerao, slobodno mi reci. I to je u redu, ako je među prijateljima."

Na to me zagrlila, a ja sam joj uzvratio zagrljaj. Bio je to dobar i čvrst zagrljaj, ali možda bolji za Shannon nego za mene. Jer između nas je stajala Arlette. Ona je tog ljeta 1922. godine uvijek stajala između mene i svih ostalih, a isto je vrijedilo i za Henryja, kao što sam upravo doznao od Shannon.

Jedne noći u kolovozu, nakon dana dobrog ubiranja, kad je ekipa Old Piea dobila nadnicu i vratila se u rezervat, probudilo me kravlje mukanje. Prespavao sam vrijeme za mužnju, pomislio sam, ali kada sam pogledao na džepni sat svog oca koji je ležao na noćnom ormariću, shvatio sam da su tri sata ujutro. Prislonio sam sat na uho da provjerim nije li možda stao, ali i pogled kroz prozor u noć bez mjesečine poslužio bi istoj svrsi. Osim toga, nije to bilo mukanje krave koja osjeća neznatnu nelagodu jer se treba riješiti mlijeka. Bilo je to mukanje životinje koja trpi bol. Krave katkad tako muču kad se tele, ali naše su božice odavno prerasle taj stadij svojih života.

Ustao sam i krenuo prema vratima, a onda sam se vratio do ormara i uzeo pušku kalibra .22. Kad sam žurnim korakom prošao pokraj zatvorenih vrata Henryjeve sobe, s puškom u jednoj ruci i čizmama u drugoj, čuo sam ga kako hrče. Ponadao sam se da se on neće probuditi i poželjeti da mi se pridruži u zadatku koji bi se moglo pokazati opasnim. U to doba u ravnici je ostalo smo još nekoliko vukova, ali Old Pie mi je rekao da su neke lisice uz potoke Plette i Medicine oboljele od ljetne groznice. Tako su Šošoni nazivali bjesnoću, a najvjerojatniji uzrok ovih krikova bila je bijesna krava u staji.

Kad sam izašao iz kuće, bolno mukanje postalo je vrlo glasno i nekako šuplje. Poput mukanja krave u bunaru, pomislio sam. Od te pomisli naježila mi se koža na ruci pa sam čvršće stisnuo pušku.

Kad sam stigao do staje i ramenom otvorio desno krilo vrata, začuo sam kako se i ostale krave iz solidarnosti pridružuju mukanju, ali njihovo je mukanje nalikovalo na smireno propitkivanje u usporedbi s onim mučnim urlanjem koje me je probudilo... koje će probuditi i Henryja, ako ne otklonim uzrok. Na kuki s desne strane vrata visjela je ugljična elektrolučna svjetiljka – u staji se nismo koristili otvorenim plamenom ako nije bilo apsolutno neophodno, osobito ljeti, kad je sjenik pun sijena, a svako spremište za kukuruz krcato do vrha.

Pipajući rukom potražio sam dugme za iskru i pritisnuo ga. Iskočio je blještav krug plavo-bijelog zračenja. U prvi mah bio sam previše zaslijepljen da bih išta razaznao; čuo sam samo one bolne krikove i lupanje papcima, dok je jedna od naših božica pokušavala pobjeći od onoga što joj je zadavalo bol. Bila je to Achelois. Kad su mi se oči malčice privikle na mrak, vidio sam je kako zabacuje glavu lijevo-desno i povlači se sve dok stražnjim dijelom nije udarila o vrata pregratka – trećeg zdesna dok ste hodali niz prolaz – a onda opet posrće naprijed. Mukanje drugih krava postupno se približavalo posvemašnjoj panici.

Navukao sam stajske čizme i otrčao do pregratka držeći pušku pod lijevom rukom. Snažno sam otvorio vrata i povukao se korak unatrag. Achelois znači "ona koja otklanja bol", ali naša je Achelois bila u agoniji. Kad je glavom bez obzira jurnula u prolaz, spazio sam da su joj stražnje noge poprskane krvlju. Propela se poput konja (nikad prije nisam vidio da se krava tako propinje), a kad je to učinila, spazio sam da joj s jedne sise na vimenu visi golemi norveški štakor. Svojom težinom rastegnuo je ružičastu sisu do dužine napete hrskavice. Skamenjen od iznenađenja (i užasa), prisjetio sam se kako je Henry kao dijete katkad povukao žvakaću gumu iz usta kao strunu. Prestani s tim, korila bi ga Arlette. Nikog ne zanima što ti žvačeš.

Podigao sam pušku, a onda je opet spustio. Kako da zapucam u štakora dok se ljulja naprijed-natrag poput klatna na satu?

Achelois, koja se sada nalazila u prolazu, mukala je i zabacivala glavu lijevo-desno kao da će joj to nekako pomoći. Čim su joj se sve četiri noge našle na podu, štakor je bio u stanju stajati na sijenom posutom podu staje. Izgledao je kao neko čudno nakazno štene s kapljicama zakrvavljenog mlijeka u brkovima. Osvrnuo sam se oko sebe tražeći nešto čime bih ga mogao udariti, ali prije no što sam stigao dohvatiti metlu koju je Henry ostavio naslonjenu na Phemonoe pregradak, Achelois se opet propela, a štakor je s tupim udarcem pao na tlo. Isprva sam pomislio da ga je naprosto odbacila, ali onda sam spazio da mu ružičasta i naborana sisa viri iz usta poput neke cigare od mesa. Taj prokleti stvor odgrizao je Achelois sisu s vimena, a ona je spustila glavu na jednu od stajskih metalnih cijevi i umorno zamukala u mom smjeru, kao da mi želi reći: Sve sam ti ove godine davala mlijeko i nisam ti pravila probleme, što se za neke druge ne bi moglo reći, pa kako si onda mogao dopustiti da mi se ovo dogodi? Ispod vimena skupljala joj se krv. Premda sam bio obuzet šokom i gađenjem, nisam mislio da će ona od te rane uginuti, ali pogled na nju – a i na štakora s njezinom nedužnom sisom u ustima – ispunio me bijesom.

Još uvijek nisam zapucao u njega, djelomice zato što sam se bojao da ću izazvati požar, ali ponajviše zato što sam se bojao da ću, držeći električnu svjetiljku u jednoj ruci, promašiti. Umjesto da zapucam, zamahnuo sam na tog uljeza puškom, nadajući se da ću ga ubiti onako kako je Henry lopatom ubio onog preživjelog štakora iz bunara. Ali Henry je bio dječak s brzim refleksima, a ja sam bio sredovječni muškarac koji se upravo probudio iz duboka sna. Štakor je bez problema izbjegao udarac i pojurio niz središnji prolaz. Odgrizena sisa njihala mu se gore-dolje u ustima pa sam shvatio da je on žvače – toplu i bez sumnje još punu mlijeka – čak i u trku. Potrčao sam za njim, još dvaput zamahnuo i oba puta promašio. A onda sam shvatio kamo se on zaputio: prema cijevi koja vodi u nekorišteni bunar za stoku. Pa jasno! Bulevar štakora! Bunar je zatrpan pa im je to jedini način izlaska. Bez te cijevi, bili bi živi zakopani. Zakopani s njom.

Ali, pomislio sam, taj je stvor sigurno prevelik za cijev. Mora da je došao izvana – možda iz legla pokraj hrpe gnojiva.

Skočio je prema otvoru i izdužio je tijelo na najnevjerojatniji način. Još jedanput sam zamahnuo kundakom puške za gamad i razbio ga na otvoru cijevi. Štakora sam posve promašio. Kad sam spustio svjetiljku do otvora cijevi, nakratko sam ugledao njegov bezdlaki rep kako kliže u mrak i začuo struganje njegovih malih pandži po galvaniziranom metalu, a zatim je nestao. Srce mi je tako jako lupalo da su mi se pred očima pojavile bijele pjege. Duboko sam udahnuo pa me zapahnuo smrad truleži i raspadanja, tako jak da sam pao na stražnjicu prekrivši nos rukom. Poriv da povratim bio je jači od poriva da kriknem. S tim smradom u nosnicama gotovo sam mogao vidjeti Arlettu na drugoj strani cijevi, dok joj meso sada vrvi kukcima i crvima i raspada se, koža na licu počinje joj otpadati s lubanje, a onaj cerek na usnama počinje se povlačiti pred dugotrajnijim cerekom kosti ispod njega.

Otpuzao sam na sve četiri od te grozne cijevi, povraćajući prvo nalijevo, a onda nadesno, a kad sam povratio cijelu večeru, stao sam izbacivati samo duge sline žuči. Suznih očiju spazio sam da se Achelois vratila u svoj pregradak. To je dobro. Barem je neću morati ganjati po kukuruznom polju i stavljati joj ular na njušku da je dovedem natrag.

Prvo sam pomislio da začepim cijev – to sam želio učiniti prije svega – ali kako mi se ždrijelo smirio, vratila mi se sposobnost jasnog razmišljanja. Najvažnije je da se pobrinem za Achelois. Ona nam je uvijek davala mnogo mlijeka. A što je još važnije, ja sam bio odgovoran za nju. Otišao sam po kutiju s medicinskim priborom u mali ured u staji, u kojem sam držao svoje knjige. U kutiji sam našao veliku limenku antiseptičke masti Rawleigh. U kutu je ležala hrpa čistih krpa. Uzeo sam polovicu krpa i vratio se u Acheloisin pregradak. Zatvorio sam vrata kako bih smanjio rizik da me ritne i sjeo na stolčić za mužnju. Mislim da sam djelomice smatrao da i zaslužujem da me ritne. Ali stara dobra Achelois smirila se kad sam je pomilovao po boku i šapnuo joj: "Mir, Boss, mir, Bossy-boss". Premda se trgnula kad sam joj stao nanositi mast na ozlijeđeno vime, ostala je mirno stajati.

Kad sam učinio sve što sam mogao da spriječim infekciju, uzeo sam krpe i obrisao svoju bljuvotinu. Bilo je važno da to dobro obavim, jer svaki će vam farmer reći da ljudska bljuvotina privlači grabežljivce isto koliko i nemarno pokrivena septička jama. I rakune i svisce, dakako, ali ponajviše štakore. Štakori obožavaju ljudske izlučevine.

Ostalo mi je još nekoliko krpa, ali to su bile Arlettine odbačene kuhinjske krpe, pretanke za moj sljedeći posao. Uzeo sam ručnu kosu s klina, osvijetlio si put do hrpe klada i izrezao neravan četverokut iz teškog platna koje ju je pokrivalo. Kad sam se vratio u staju, sagnuo sam se i stavio svjetiljku blizu otvora cijevi kako bih bio siguran da onaj štakor (ili neki drugi; gdje je jedan, sigurno ih ima još) ne viri van, spreman da brani svoj teritorij, ali sve dokle sam mogao vidjeti, što je bilo otprilike jedan metar, cijev je bila prazna. U njoj nije bilo izmeta, što me nije iznenadilo. Bio je to aktivan prolaz – sada njihov jedini prolaz – pa ga neće unerediti sve dok to mogu obaviti vani.

Gurnuo sam krpu u cijev. Bila je kruta i debela pa sam naposljetku morao upotrijebiti držak metle kako bih je čitavu nabio unutra, ali naposljetku sam ipak uspio. "Evo vam!" rekao sam. "Da vidimo kako vam se ovo sviđa. Nadam se da ćete se svi ugušiti."

Zatim sam se vratio da pogledam Achelois. Mirno je stajala i dobacila mi blagi pogled preko ramena kad sam je pomilovao. Znao sam tada, a znam i sada, da je ona samo krava – ustanovit ćete da farmeri gaje malo romantičnih iluzija o životinjskom svijetu – ali taj mi pogled još uvijek izmami suze na oči i moram suspregnuti jecaj. Znam da si učinio sve što si mogao, govorio mi je taj pogled. Znam da nisi ništa kriv.

Ali bio sam.

Kad sam se vratio u kuću, začuo sam Henryjevo hrkanje. Očekivao sam da ću dugo ležati budan i da ću kad zaspim sanjati onog štakora kako sa sisom u ustima juri po slamom prekrivenim daskama staje prema cijevi za bijeg, ali odmah sam zaspao, ništa nisam sanjao i dobro se odmorio. Kad sam se probudio, jutarnja svjetlost obasjavala je sobu, a iz mojih ruku, plahta i jastučnice izbijao je snažan smrad raspadajućeg trupla moje žene. Hitro sam se uspravio, teško dišući, ali već sam znao da mi se taj smrad samo pričinja. Taj smrad bio je moja noćna mora. Nisam ga usnuo tijekom noći, nego na najtreznijem prvom jutarnjem svjetlu, sa širom otvorenim očima.

Sutradan sam dao Henryju popis potrepština i rekao mu neka se odveze kamionom u Hemingford Home da ih kupi. Na licu mu se pojavio širok i zanesen osmjeh.

"Kamionom? Ja? Sam?"

"Još uvijek znaš staviti mjenjač u sve brzine? I još uvijek znaš voziti unatrag?"

"Bože, pa naravno."

"Onda mislim da si spreman. Možda još ne za Omahu – pa čak ni za Lincoln – ali ako budeš vozio polako, mislim da u Hemingford Homeu nećeš imati problema."

"Hvala ti!" Zagrlio me je i poljubio u obraz pa se načas činilo kao da smo opet prijatelji. Čak sam si dopustio da malo povjerujem u to, premda sam u srcu znao da nije tako. Dokazi možda leže pod zemljom, ali nas dvojica znamo istinu i uvijek ćemo je znati.

Dao sam mu kožni novčanik. "Ovaj novčanik pripadao je tvom djedu. Možeš ga zadržati; ionako sam ti ga jesenas namjeravao darovati za rođendan. Unutra imaš nešto novca. Ako ti štogod ostane, možeš to zadržati za sebe." Gotovo sam dodao: I nemoj se vratiti s nekim psom lutalicom, ali zaustavio sam se na vrijeme. To je bila jedna od uobičajenih duhovitosti njegove majke.

Pokušao mi je ponovno zahvaliti, ali nije mogao. Sve mu je to bilo previše.

"Svrati do kovačnice Larsa Olsena na povratku i napuni kamion benzinom. Nemoj zaboraviti, inače ćeš ga morati ostaviti i vratiti se pješice."

"Neću zaboraviti. I tata?"

"Da."

Promeškoljio se, a onda me sramežljivo pogledao. "Mogu li svratiti do Cotteriejevih i pitati Shannon da pođe sa mnom?"

"Ne možeš", odgovorio sam, a lice mu se smrknulo prije no sam dodao: "Pitaj za dopuštenje Sallie ili Harlana. I nemoj im zaboraviti reći da nikad prije nisi vozio u grad. Daj mi časnu riječ da ćeš me poslušati, sine."

Kao da je ijedan od nas još imao čast.

Između 1916. i 1922. čak su i najgluplji farmeri u Nebraski prosperirali. Harlan Cotterie, koji nije bio nimalo glup, prosperirao je više od većine drugih. Njegova je farma to pokazivala. Godine 1919. podigao je staju i silos, a 1920. iskopao je dubok bunar iz kojeg se moglo ispumpati nevjerojatnih šest galona vode u minuti. Godinu dana poslije doveo je vodovod u kuću (premda je razumno ostavio poljski zahod u stražnjem dvorištu) pa su on i njegove žene triput na tjedan mogli uživati u luksuzu nevjerojatnom za tako zabačen kraj: u vrućim kupkama i tuširanjima, a da nisu morali zagrijavati vodu u loncima na štednjaku u kuhinji i poslije je bacati u odvodnu jamu. A upravo je kabina za tuš napokon otkrila tajnu koju je Shannon Cotterie dotad skrivala, premda pretpostavljam da sam je ja već znao, još od onog dana kad mi je rekla: Meni se posve sigurno upucao – bezizražajnim i bezbojnim glasom koji joj uopće nije bio svojstven, ne gledajući u mene, nego u stranu, prema siluetama očeva kombajna i sakupljača koji su polako hodali iza njega.

To je bilo krajem rujna, kad je još jedan jednogodišnji urod kukuruza već bio ubran, ali kad je još uvijek ostalo mnogo berbe u vrtu. Jedne subote popodne, kad se Shannon tuširala, njezina majka naišla je stražnjim hodnikom noseći rublje što ga je bila pokupila s konopca zato što se činilo da će padati kiša. Shannon je vjerojatno mislila da je zatvorila vrata kupaonice – većina žena pazi na privatnost kad je u kupaonici, a Shannon Cotterie imala je na prelasku iz ljeta u jesen 1922. godine poseban razlog za to – ali možda su se vrata sama oslobodila iz zasuna i malo se odškrinula. Njezina majka slučajno je bacila pogled u kupaonicu, i premda je stara plahta koja im je služila kao zavjesa na tuš kabini bila povučena do kraja na vješalici u obliku slova U, mlaz vode učinio ju je prozirnom. Sallie nije morala vidjeti samu djevojku; vidjela joj je obris, koji nije kao obično bio skriven u neku od širokih haljina u kvekerskom stilu. To je bilo dovoljno. A Shannon je bila u petom mjesecu trudnoće ili tu negdje pa to vjerojatno ionako ne bi mogla još dugo skrivati.

Kad se Henry dva dana poslije toga vratio iz škole (sada se vozio kamionom), izgledao je uplašen i kriv. "Shan nije bila u školi već dva dana", rekao mi je, "pa sam svratio do Cotteriejevih da pitam je li joj dobro. Mislio sam da je možda dobila španjolsku gripu. Nisu me htjeli pustiti u kuću. Gospođa Cotterie samo mi je rekla neka idem kući, da će njezin suprug, nakon što večeras završi s poslovima, svratiti do nas da porazgovara s tobom. Kad sam je zapitao mogu li ja što učiniti, odgovorila mi je: 'Ti si već dovoljno učinio, Henry.'"

U tom trenutku prisjetio sam se onoga što mi je Shan bila rekla. Henry je zagnjurio glavu u ruke i rekao: "Ona je u drugom stanju, tata, a oni su to otkrili. Znam da je to razlog. Mi bismo se htjeli vjenčati, ali bojim se da nam oni to neće dopustiti."

"Pusti sad njih", odvratio sam. "Ja ti neću dopustiti." Pogledao me ranjenim očima punim suza: "Zašto ne?" Pomislio sam: Vidio si što se dogodilo između mene i tvoje majke. Moraš li me to uopće pitati? Ali rekao sam: "Ona ima petnaest godina, a ti ćeš ih navršiti tek za dva tjedna."

"Ali mi se volimo!"

Oh, taj krik nalik na huk sove! To kilavo cendranje! Šake su mi se stisnule na nogavicama kombinezona pa sam se morao prisiliti da ih raširim i ispružim. Nema smisla ljutiti se. Dječak bi o takvim stvarima trebao razgovarati s majkom, ali njegova majka sjedi na dnu zatrpanog bunara, nedvojbeno u društvu mrtvih štakora.

"Znam da je voliš, Henry..."

" Hank! I drugi se žene ovako mladi!" Nekoć je doista bilo tako; ali nakon ulaska u novo stoljeće i kraja ere Divljeg zapada, stvari su se promijenile. Ali to mu nisam rekao. Rekao sam mu da nemam novca da im pomognem u početku. Možda ću ga imati 1925. godine, ako usjevi i cijene ostanu dobri, ali sada nemam ništa. A s djetetom na putu...

"Bilo bi ga dovoljno !" odvratio je. "Da ti nisi bio takav seronja oko onih sto jutara zemlje, bilo bi ga mnogo ! A ona bi mi dala nešto od tog novca! I ne bi sa mnom ovako razgovarala!"

Načas sam bio previše šokiran da mu išta kažem. Prošlo je šest tjedana, a možda i više, otkako je ijedan od nas spomenuo Arlette imenom – pa makar i maglovitom zamjenicom ona.

Prkosno me gledao. U tom trenutku u daljini sam spazio Harlana Cotterieja kako dolazi našim potezom ceste. Ja sam Harlana uvijek smatrao prijateljem, ali te se stvari katkad promijene kad vam kći ostane u drugom stanju.

"Ne, ona ne bi tako razgovarala s tobom", složio sam se i prisilio se da ga pogledam ravno u oči. "Ona bi bila još gora. A vjerojatno bi se i nasmijala. Ako zapitaš svoje srce, sine, vidjet ćeš da je tako."

"Ne!"

"Tvoja majka nazivala je Shannon droljicom i savjetovala ti da zadržiš svoga malog u hlačama. To je posljednji savjet koji ti je dala, i premda je bio isto tako grub i bezobziran kao i većina stvari koje je govorila, trebao si je poslušati."

Henryjev je bijes splasnuo. "To je bilo tek nakon... nakon one noći... kad smo... Shan nije htjela, ali ja sam je nagovorio. A poslije me je i sama za to molila." Rekao je to čudnim, napola povrijeđenim ponosom, a onda je umorno zatresao glavom. "A sada tih sto jutara zemlje nitko ne koristi i korov raste na njima, a ja sam u škripcu. Da je mama ovdje, ona bi mi pomogla da to sredim. S novcem se sve može srediti, tako on kaže." Pokazao je glavom prema oblaku prašine koji nam se približavao.

"Ako se ne sjećaš kako je tvoja mama bila oprezna sa svakim dolarom, onda zaboravljaš prebrzo za vlastito dobro", rekao sam mu. "A ako si zaboravio kako te ošamarila..."

"Nisam zaboravio", odgovorio je dureći se. A onda je, još se više dureći, dodao: "Mislio sam da ćeš mi pomoći."

"To i namjeravam. Upravo u ovom trenutku. Želim da se makneš s trijema. Ako te Shannonin otac zatekne ovdje, bit će to kao da mašeš crvenom krpom ispred bika. Prvo da vidimo gdje smo – i što on misli – pa ću te onda pozvati na trijem." Uhvatio sam ga za zapešće. "Dat ću sve od sebe da ti pomognem, sine."

Izvukao je zapešće iz mog stiska. "Bolje ti je da se potrudiš."

Ušao je u kuću i upravo prije no što se Harlan zaustavio u svom novom autu (u Nashu, tako zelenom i blistavom pod slojem prašine, poput leptirovih leđa), začuo sam kako se mrežasta vrata zatvaraju s treskom u stražnjem dijelu.

Nash je zabrektao, prasnuo kroz ispuh i ugasio se. Harlan je izašao, skinuo ogrtač, preklopio ga i odložio na sjedalo. Nosio je ogrtač zato što se odjenuo u skladu s okolnostima. U bijelu košulju, kravatu sa srebrnom kopčom, dobre nedjeljne hlače koje je držao remen sa srebrnom kopčom. Povukao je remen i namjestio hlače onako kako je želio, malo ispod svog ovećeg trbuščića. Harlan je uvijek bio dobar prema meni, a premda sam nas ja uvijek smatrao ne samo prijateljima, nego dobrim prijateljima, ipak sam ga u tom trenutku mrzio. Ne zato što je došao da me optuži zbog mog sina; sam Bog zna da bih ja isto postupio da su nam uloge bile obrnute. Ne, mrzio sam ga zbog sjajnog novog Nasha. Zbog srebrne kopče u obliku dupina na remenu. Zbog novog jarko crvenog silosa i zbog vodovoda u kući. A najviše od svega, zbog neugledne i poslušne žene koju je ostavio na svojoj farmi, žene koja mu sada, unatoč zabrinutosti, bez sumnje priprema večeru. Ženu koja na svaki problem odgovara ugodnim glasom: Postupi kako ti misliš da je najbolje, dragi. Žene, shvatite ovo: takva se žena ne mora bojati da će svoj posljednji dah ispustiti kroz rasporeni grkljan.

Krupnim je koracima prišao stubama trijema. Ustao sam i ispružio ruku da vidim hoće li je prihvatiti ili ne. Kolebao se važući sve razloge za i protiv, ali na kraju mi ju je ipak kratko stisnuo i brzo ispustio. "Imamo grdan problem, Wilfe", rekao mi je.

"Znam. Henry mi je upravo rekao. Bolje ikad nego nikad."

"Bolje nikad", mračno je odvratio.

"Hoćeš li sjesti?"

I o tome je razmislio, a onda je ipak sjeo na stolac za ljuljanje koji je uvijek pripadao Arlette. Znao sam da ne želi sjesti – ljut i uznemiren čovjek ne želi sjediti – ali ipak je sjeo.

"Želiš li možda malo ledenog čaja? Nemam limunade, Arlette je bila stručnjak za limunadu, ali..."

Stišao me odmahnuvši debeljuškastom rukom. Debeljuškastom, ali grubom. Premda je bio jedan od najimućnijih farmera u oblasti, Harlan nije bio lijen; kad bi došlo vrijeme kosidbe ili žetve, radio bi s unajmljenim radnicima. "Htio bih se vratiti kući prije zalaska Sunca. Ne vidim ništa s onim prednjim svjetlima. Moja cura ima kolač u pećnici, a pretpostavljam da pogađaš tko je obavio vražje kuhanje."

"Bi li pomoglo ako ti kažem da mi je žao?"

"Ne bi." Čvrsto je stisnuo usne i vidio sam da mu žile kucaju s obje strane vrata. "Ljući sam od ose, a najgore je to što se nemam na koga ljutiti. Ne mogu se ljutiti na djecu jer djeca su samo djeca, premda bih prebacio Shannon preko koljena i naprašio joj stražnjicu da nije trudna, zato što nije bila pametnija. Ona je dobila bolji odgoj i kod kuće i u crkvi."

Htio sam ga upitati želi li time reći da Henry nije dobio dobar odgoj, ali ostao sam šutjeti kako bih mu dopustio da mi kaže sve one stvari o kojima je bijesno razmišljao vozeći se ovamo. Pripremio je govor, a možda ću lakše s njim razgovarati nakon što ga održi.

"Želio bih okriviti Sallie zato što nije ranije primijetila djevojčino stanje, ali svi znaju da žene prvo dijete nose visoko... a Bože dragi, i sam znaš kakve haljine Shan nosi. Nije to nikakva novost. Ona te staromodne haljine nosi od svoje dvanaeste godine, sve otkako su joj počele rasti..."

Podigao je debeljuškastu ruku pred prsa. Klimnuo sam glavom.

"A volio bih okriviti tebe, jer čini se da si ti preskočio onaj govor koji očevi održe svojim sinovima." Kao da ti išta znaš o odgajanju sinova, pomislio sam. "O tome kako u hlačama ima pištolj i kako ga treba držati zakočena." Jecaj mu je zapeo u grlu i povikao je: "Moja... mala... curica... premlada je da bude majka!"

Dakako, ja sam nosio krivicu o kojoj Harlan ništa nije znao. Da nisam doveo Henryja u situaciju da mu očajnički treba ženska ljubav, Shannon sada možda ne bi bila trudna. A mogao sam zapitati Harlana krivi li možda malo i sebe, kad je već tako spremno okrivljuje druge. Ali ništa nisam rekao. Šutnja mi nikad nije lako padala, ali život s Arlette dao mi je dovoljno vježbe.

"Samo što ni tebe ne mogu okriviti, zato što je tebi proljetos pobjegla žena pa je razumljivo da ti u takvim okolnostima popusti pažnja. Zato sam otišao u stražnje dvorište i nacijepao gotovo kvadrat i pol drva prije no što sam došao ovamo, pokušavajući izbaciti iz sebe barem dio te ljutnje, a izgleda da mi je to i uspjelo. Stegnuo sam ti ruku, zar ne?"

Hvalisav ton koji sam mu začuo u glasu izazivao me da mu kažem: Ako nije riječ o silovanju, za ples je ipak potrebno dvoje. Ali samo sam rekao: "Istina, jesi" i ostavio stvari na tome. "Pa, to nas dovodi do pitanja što da u vezi s tim učinimo. Ti i taj dečko koji je sjedio za mojim stolom i jeo hranu koju mu je pripremila moja žena."

Neki vrag – to je ono stvorenje koje, pretpostavljam, uđe u čovjeka kad spletkar ode – natjerao me da odgovorim: "Henry se želi oženiti i dati bebi ime."

"To je tako prokleto smiješno da o tome ne želim ništa znati. Ne želim reći da Henry nema kahlicu za pišanje i prozor kroz koji je može izbaciti – znam da ti dobro stojiš, Wilfe, ili barem onoliko dobro koliko si mogao, ali više od toga ne mogu reći. Iza nas je nekoliko plodnih godina, a ti si još uvijek samo korak od banke. Gdje ćeš biti kad godine ponovno postanu mršave? A uvijek je tako. Da imaš gotovinu od onih 100 jutara zemlje iza kuće, možda bi bilo drukčije – svi znaju da gotovina ublažava teška vremena – ali Arlette je otišla, a ta zemlja sjedi neiskorištena, kao kakva stara djevica sa začepom na kahlici."

Samo načas, pokušao sam zamisliti kako bi stvari stajale da sam popustio Arlette u vezi s tom jebenom zemljom, kao što sam joj popustio u vezi s mnogim drugim stvarima. Živio bih u smradu. Eto kako bi stvari stajale. Morao bih iskopati stari bunar jer krave ne bi htjele piti vodu iz potoka punog krvi i svinjskih crijeva.

Istina. Ali živio bih, umjesto da samo životarim, Arlette bi živjela sa mnom, a Henry ne bi bio naduren, izmučen i težak dječak u kakvog se pretvorio. Dječak koji je doveo u grdnu nepriliku djevojku koja mu je prijateljica od djetinjstva.

"Pa, što želiš učiniti?" upitao sam. "Sumnjam da si došao ovamo bez ikakve ideje."

Harlan kao da me nije čuo. Gledao je u daljinu, preko polja, prema onom mjestu na obzoru gdje se nalazio njegov silos. Lice mu je bilo smrknuto i tužno, ali ja sam došao predaleko i napisao previše toga da bih lagao; taj me izraz lica nije previše ganuo. Godina 1922. bila mi je najgora u životu, u njoj sam se pretvorio u čovjeka kojeg više nisam mogao prepoznati, a Harlan Cotterie bio je samo još jedan gubitnik na kamenitom i jadnom potezu ceste.

"Shan je bistra djevojka", rekao je. "Njezina profesorica, gospođa MacReady, tvrdi da je Shan najpametnija učenica koju je imala u cijeloj svojoj karijeri, a njezina se karijera preteže unatrag gotovo 40 godina. Dobro joj ide engleski, a matematika još i bolje, a gospođa MacReady kaže da je to kod djevojaka rijetkost. Ona zna i trigonomiju, Wilfe, jesi li to znao? Čak ni gospođa MacReady ne zna trigonomiju."

Ne, nisam to znao, ali znao sam ispravan oblik te riječi. Međutim, smatrao sam da ovo nije pravi trenutak da ispravljam svog susjeda.

"Sallie ju je željela poslati u učiteljsku školu u Omahi. Oni od 1918. primaju i djevojke, premda dosad nijedna djevojka nije diplomirala." Pogledao me je s mješavinom gađenja i neprijateljstva, što sam teško podnio. "Djevojke se uvijek žele udati, znaš. I rađati djecu. Učlaniti se u Istočnu zvijezdu i čistiti vražji pod."

Uzdahnuo je.

"Ona bi mogla biti prva. Ima vještine i ima pamet. Ti si to znao, zar ne?"

Ne, ja to zapravo nisam znao. Jednostavno sam pretpostavio – a sada znam da je to bila samo jedna od mojih mnogih pogrešnih pretpostavki – da je Shannon stvorena da bude farmerska žena, ništa više od toga.

"Ona bi možda čak mogla biti učiteljica u koledžu. Namjeravali smo je poslati u tu školu čim navrši 17 godina."

Misliš reći, Sallie ju je namjeravala poslati, pomislio sam. Tebi takva luda ideja nikad ne bi pala na tu tvoju farmersku pamet.

"Shan je to bila spremna učiniti, stavljali smo novac na stranu za to. Sve smo već dogovorili." Okrenuo se da me pogleda, začuo sam da mu škripe tetive u vratu. "A to još uvijek vrijedi. Ali prvo će – gotovo odmah – otići u Svetu Euzebiju, djevojački katolički dom u Omahi. Ona to još ne zna, ali tako će biti. Sallie je razmatrala mogućnost da je pošaljemo u Deland – k Sallienoj sestri – ili mojoj strini i stricu u Lyme Bisku, ali ja ne vjerujem da će ijedan od tih ljudi učiniti ono što smo odlučili. A ni djevojka koja napravi ovakav problem ne zaslužuje da je pošaljemo ljudima koje poznaje i voli."

"Pa što si onda odlučio, Harl? Osim da pošalješ kćer u neku vrstu... što ja znam... sirotišta?"

To ga je razljutilo. "Nije to sirotište. To je čisto i zdravo mjesto u kojem se mnogo radi. Tako su mi rekli. Bio sam na pošti i svi izvještaji koje sam dobio bili su dobri. Obavljat će razne poslove, pohađat će nastavu, a za četiri mjeseca rodit će bebu. A kad se to dogodi, dat ćemo dijete na usvajanje. Za to će se pobrinuti sestre u Svetoj Euzebiji. Zatim se može vratiti kući, a onda će za godinu i pol dana otići u tu učiteljsku školu, baš kao što Sallie želi. I ja, dakako. Sallie i ja."

"A kakva je moja uloga u svemu tome? Pretpostavljam da si mi namijenio neku ulogu."

"Pokušavaš li izigravati pametnjakovića, Wilfe? Znam da si imao tešku godinu, ali ipak ne bih mogao podnijeti da se praviš pametan."

"Ne pokušavam izigravati pametnjakovića, ali moraš shvatiti da nisi samo ti ljut i osramoćen. Samo mi reci što želiš pa možda možemo ostati prijatelji."

Neobično hladan smiješak s kojim je dočekao moje riječi – samo trzaj usana i kratko pojavljivanje jamica u kutovima usta – rekao mi je kako male nade gaji u takvu mogućnost.

"Znam da nisi bogat, ali ipak ćeš se morati isprsiti i preuzeti svoj dio odgovornosti. Vrijeme što će Shan ga provesti u domu – sestre to zovu predporođajnom skrbi – stajat će me 300 dolara. Kad sam telefonom razgovarao sa sestrom Camillom, ona je to nazvala donacijom, ali ja znam što je honorar."

"Ako me želiš zamoliti da podijelim troškove..."

"Znam da ne možeš namaknuti 150 dolara, ali bolje ti je da nabaviš 75, jer toliko će stajati tutor koji će joj pomoći da ne zaostane u gradivu."

"Ne mogu to učiniti. Arlette mi je sve uzela kad je otišla." Ali u tom trenutku prvi sam se put zapitao je li ona možda stavila nešto novca na stranu. Cijela priča o tome kako je uzela 200 dolara kad je pobjegla bila je čista izmišljotina, ali u ovoj bi mi situaciji pomogao čak i sitniš. Napravio sam bilješku u glavi da provjerim u kuhinjskim ormarićima i limenkama.

"Uzmi još jedan kratkoročni kredit u banci", predložio mi je Harlan. "Čuo sam da si onaj posljednji već vratio."

Pa naravno da je on to čuo. Takve stvari trebale bi biti povjerljive, ali ljudi poput Harlana Cotterieja imaju duge uši. Obuzeo me svjež val antipatije prema njemu. Pa što ako mi je posudio svoj kombajn i naplatio mi korištenje samo 20 dolara? Tražio je toliko, a i više, kao da njegova dragocjena kći nije raširila noge i rekla dođi i oslikaj zidove.

"Imao sam novac od žetve da to isplatim", odgovorio sam. "Sada ga više nemam. Imam zemlju i kuću, i to je uglavnom sve."

"Već ćeš ti naći način", odvratio je. "Stavi kuću pod hipoteku, ako ne možeš ništa drugo. Tvoj udio iznosi 75 dolara, a kad to usporediš s mogućnošću da tvoj dečko mijenja pelene u dobi od 15 godina, mislim da se jeftino izvukao."

Ustao je, a ja sam ustao za njim. "A ako ne nađem način? Što onda, Harl? Poslat ćeš šerifa?"

S prezirom je svinuo usne, što je moju antipatiju prema njemu pretvorilo u mržnju. To se dogodilo u hipu, a ja tu mržnju osjećam još i danas, kad mi je toliko drugih osjećaja isparilo iz srca. "Nikad se ne bih obratio policiji u ovakvoj situaciji. Ali ako ne preuzmeš svoj dio odgovornosti, ti i ja smo svršili." Zmirnuo je prema sve manjoj dnevnoj svjetlosti. "Sad idem. Moram, ako se mislim vratiti prije mraka. Tih 75 dolara neće mi zatrebati još nekoliko tjedana pa imaš toliko vremena. I neću te gnjaviti da mi ih daš. Ako nećeš, nećeš. Samo mi nemoj pričati da ne možeš, jer znam da možeš. Trebao si dopustiti svojoj ženi da proda onu zemlju Farringtonu, Wilfe. Da si to učinio, ona bi još uvijek bila ovdje, a ti bi imao nešto novca u rezervi. A moja kći možda ne bi bila u drugom stanju."

U mašti sam ga gurnuo s trijema i skočio na njegov tvrdi okrugli trbuh s oba stopala kad je pokušao ustati. A zatim sam uzeo ručnu kosu iz staje i zabio mu je u oko. U stvarnosti, ustao sam s jednom rukom na ogradi trijema i gledao ga kako klopara niza stube.

"Želiš li porazgovarati s Henryjem?" upitao sam. "On se zbog svega ovoga osjeća isto tako loše kao i ja."

Harlan nije usporio korak. "Bila je čista, a tvoj ju je dečko uprljao. Kad bi ga ti pozvao ovamo, možda bih ga udario. Možda se ne bih mogao obuzdati."

Zapitao sam se je li to točno. Henry je bio sve viši, bio je snažan, a što je možda najvažnije, za razliku od Harlana, znao je dvije-tri stvari o ubojstvima.

Harlan nije morao svoj Nash pokrenuti ručicom, nego samo pritiskom na dugme. Biti imućan lijepo je na sve moguće načine. "Treba mi 75 dolara da obavim taj posao", doviknuo mi je nadjačavši praskanje i brenčanje motora, a zatim se odvezao oko mesarskog panja šaljući Georgea i njegovu svitu u bijeg te krenuo natrag na svoju farmu s generatorom i unutrašnjim vodovodom.

Kad sam se okrenuo, Henry je stajao pokraj mene, blijedožut i bijesan. "Ne mogu je oni samo tako poslati odavde."

Dakle, prisluškivao je. Ne mogu reći da me to iznenadilo. "Mogu i hoće", odgovorio sam. "A ako pokušaš nešto glupo ili neposlušno, samo ćeš pogoršati ionako lošu situaciju."

"Mogli bismo pobjeći. Ne bi nas uhvatili. Ako smo se nas dvojica izvukli s... s onim što smo učinili... onda valjda i ja mogu pobjeći sa svojom dragom u Colorado."

"Ne bi ti uspjelo", odvratio sam, "zato što nemaš novac. Harlan kaže da se novcem sve može srediti. A evo što ja kažem: kad nemaš novac, to ti pokvari sve. Ja to znam, a i Shannon će to uskoro doznati. Ona se sada mora brinuti za bebu..."

"Ne ako je natjeraju da dade bebu na usvojenje!"

"To ne mijenja osjećaje žene s bebom u trbuhu. Beba ih učini mudrima na načine koje muškarci ne mogu shvatiti. Ja nisam izgubio poštovanje za vas dvoje samo zato što će ona roditi – niste vi prvi, a nećete biti ni posljednji pa čak i ako je onaj uobraženko vjerovao da će Shannon onu stvar među nogama upotrebljavati samo u zahodu. Ali ako od djevojke u petom mjesecu trudnoće zatražiš da pobjegne s tobom... a ona se složi... u tom slučaju izgubit ću poštovanje za oboje."

"Što ti znaš?" upitao me s beskrajnim prezirom. "Ti ne možeš ni grkljan prerezati, a da ne napraviš strašan nered."

Ostao sam bez riječi. On je to vidio i ostavio me u tom stanju.

Henry je sutradan bez rasprave otišao u školu, iako je znao da njegova draga više nije ondje. Vjerojatno zato što sam mu dopustio da uzme kamion. Kad mu je vožnja još nova stvar, svaki će se dječak okoristiti bilo kakvom isprikom da vozi kamion. Ali naravno, novosti izblijede. Izblijede sa svega, na što obično ne treba dugo čekati. A ono što ostane najčešće je sivo i otrcano. Poput štakorova krzna.

Kad se Henry odvezao, ja sam otišao u kuhinju. Isipao sam šećer, brašno i sol iz limenki i pretražio ih. Ništa nisam našao. Otišao sam u spavaću sobu i prekopao Arlettinu odjeću. Opet ništa. Pogledao sam joj cipele i ništa nisam našao. Ali svaki put kad ništa nisam našao, bio sam sve sigurniji da ipak postoji nešto.

Čekali su me poslovi u vrtu, ali umjesto da ih obavim, otišao sam do starog bunara u dvorištu iza staje. Sada je na njemu rastao korov: vlasasto proso i mršava jesenska zlatnica. Elphis je bila dolje, a i Arlette. S licem zavrnutim u stranu. S klaunovskim cerekom. S mrežicom za kosu.

"Gdje je novac, kujo seoska?" upitao sam je. "Kamo si ga sakrila?"

Pokušao sam isprazniti duh, onako kako mi je otac savjetovao da činim kad god bih izgubio neki komad alata ili jednu od svojih malobrojnih dragocjenih knjiga. Nakon nekog vremena vratio sam se u kuću i otišao u spavaću sobu da pogledam u ormar. Na gornjoj polici ležale su dvije kutije za šešire. U prvoj kutiji nisam našao ništa osim šešira – bijelog šešira koji je Arlette nosila u crkvu (kad god se potrudila da ode, što je bilo jedanput na mjesec). U drugoj kutiji bio je crveni šešir koji joj nikad nisam vidio na glavi. Izgledao mi je kao šešir neke drolje. Našao sam dvije novčanice od 20 dolara utaknute u unutarnju traku od satena, preklopljene u sitne kvadratiće ne veće od tableta. Kažem vam sada, dok sjedim u ovoj jeftinoj hotelskoj sobi i slušam štakore kako trčkaraju i skakuću u zidovima (da, moji su stari prijatelji ovdje), da su mi te dvije novčanice zapečatile sudbinu.

Jer one nisu bile dovoljne. To vam je jasno, zar ne? Naravno da vam je jasno. Čovjek ne mora biti stručnjak za trigonomiju kako bi znao da na 40 dolara mora dodati još 35 da bi dobio 75. Što ne zvuči kao velika svota, zar ne? Ali u ono ste vrijeme za 35 dolara mogli kupiti namirnice za dva mjeseca ili dobru rabljenu ormu u kovačnici Larsa Olsena. Mogli ste kupiti kartu za vlak sve do Sacramenta... a ja katkad poželim da sam upravo to i učinio.

35.

A katkad, kad noću ležim u krevetu, doista mogu vidjeti tu brojku. Blješti crvenom bojom, poput upozorenja da ne prelazite prugu jer nailazi vlak. Ja sam je ipak pokušao prijeći, a vlak me pregazio. Ako u svakome od nas živi spletkar, u svakome živi i luđak. A za onih noći kad mi ta bljeskava brojka ne dopušta da zaspim, luđak u meni uvjerava me da je sve to bila zavjera: da su se Cotterie, Stoppenhauser i onaj Farringtonov nadriodvjetnik udružili protiv mene. Dakako, znam da to nije točno (barem na dnevnoj svjetlosti). Cotterie i gospodin odvjetnik Lester možda su poslije i porazgovarali sa Stoppenhauserom – nakon što sam ja učinio ono što sam učinio – ali to je isprva zacijelo bio samo nedužan razgovor; Stoppenhauser mi je zapravo pokušao pomoći... a dakako, i sklopiti malo posla za Home Bank & Trust. Ali kad su Harlan ili Lester – ili obojica zajedno – ugledali priliku, iskoristili su je. I tako je spletkar upao u spletku: kako vam se to sviđa? Ali tada mi je jedva još bilo stalo, jer tada sam već bio izgubio sina. A znate li koga zapravo za to krivim?

Krivim Arlette.

Jer ona je ostavila te dvije novčanice od dvadeset dolara u svom crvenom kurvinskom šeširu znajući da ću ih ja naći. A shvaćate li kako je vraški lukava bila? Jer nije me pokopalo tih 40 dolara, nego razlika između te svote i one koju je Cotterie tražio za tutora svoje trudne kćeri, kako bi ona mogla učiti latinski i nastaviti sa svojom trigonomijom.

35, 35, 35.

Cijeli preostali dio tjedna razmišljao sam o svoti koju je Harlan tražio za tutora, a i preko vikenda. Katkad bih izvukao te dvije novčanice – bio sam ih rasklopio, ali pregibi su ipak ostali – i stao ih proučavati. U nedjelju navečer donio sam odluku. Rekao sam Henryju neka se u ponedjeljak odveze u školu Modelom T, jer ja moram otići do banke u Hemingford Homeu i zamoliti gospodina Stoppenhausera da mi odobri kratkoročni zajam. Mali zajam. Samo 35 dolara.

"Zašto?" Henry je sjedio na prozorskoj dasci i mrzovoljno gledao sve mračnije zapadno polje.

Odgovorio sam mu očekujući da ću time izazvati još jednu prepirku o Shannon, a to sam na neki način i želio. Henry nije spomenuo Shan cijeli tjedan, ali ja sam znao da je otišla. To mi je rekao Mert Donovan kad je svratio da posudi vreću kukuruznih sjemenki. "Otišla je u neku otmjenu školu u Omahi", rekao mi je. "Pa, neka joj je sa srećom, tako ja mislim. Ako žene žele pravo glasa, bolje im je da nešto i nauče. Iako," dodao je nakon trenutka razmišljanja, "moja cura čini što joj ja kažem. Bolje joj je tako ako zna što je dobro za nju."

Ako sam ja znao da je Shannon otišla, onda je to sigurno znao i Henry, a on je to vjerojatno doznao prije mene – đaci vole ogovarati. Ali ništa mi nije rekao. Pretpostavljam da sam mu htio pružiti priliku da izbaci iz sebe svu bol i optužbe. To neće biti lijep prizor, ali na dulji rok moglo bi mu koristiti. Čovjek ne smije dopustiti da mu se ozljeda na čelu ili na mozgu upali. Ako ništa ne poduzme, infekcija će se vjerojatno proširiti.

Ali čuvši novosti, on je samo progunđao pa sam odlučio da ga malo podrobnije ispipam.

"Ti i ja podijelit ćemo otplatu", rekao sam mu. "Ako vratimo zajam do Božića, vjerojatno neće iznositi više od 38 dolara. To je 19 dolara po svakome. Tvoj dio uzet ću ti iz nadnice za posao."

Mislio sam da će to sigurno izazvati provalu bijesa... ali on je samo još jedanput kratko i mrzovoljno progunđao. Nije se čak bunio ni protiv toga što mora uzeti Model T u školu, iako mi je bio rekao da mu se druga djeca rugaju i da taj auto zovu "Hankovim razbijačem stražnjica".

"Sine?"

"Što je?"

"Jesi li dobro?"

Okrenuo mi se i nasmiješio – ili su mu se barem usne svinule. "Dobro sam. Želim ti sreću sutra u banci, tata. A sad idem u krevet."

Kad je ustao, rekao sam mu: "Hoćeš li mi dati pusu?" Poljubio me u obraz. Bio je to posljednji poljubac koji mi je dao.

Odvezao se T-om u školu, a ja sam otišao kamionom u Hemingford Home. Gospodin Stoppenhauser primio me u svom uredu nakon samo pet minuta čekanja. Objasnio sam mu što mi treba, ali nisam htio reći zašto pa sam naveo samo osobne razloge. Smatrao sam da takva tričava svota ne zahtijeva velika objašnjenja i imao sam pravo. Ali kad sam završio, Stoppenhauser je sklopio ruke na kartonskoj podlozi koja je prekrivala stol i pogledao me gotovo očinskom strogošću. Otkucaji zidnog sata u kutu mjerili su sićušne kriške tišine. Na ulici – mnogo bučnijoj – začulo se brenčanje motora. Zatim je prestalo pa je nastala tišina, a onda je zabrenčao drugi motor. Je li se to moj sin dovezao Modelom T, a onda mi ukrao kamion? Nema načina da to sa sigurnošću ustanovim, ali vjerujem da je to bio on.

"Wilfe," rekao mi je gospodin Stoppenhauser, "imao si malo vremena da se oporaviš od toga na koji te način žena napustila – oprosti što načinjem tu bolnu temu, ali to mi se čini važnim, a osim toga, ured u banci pomalo je nalik na svećenikovu ispovjedaonicu – pa ću ti ovo reći kao nizozemski ujak. Što je prikladno, jer su mi odande majka i otac."

Tu sam šalu već čuo – pretpostavljam da ju je čula većina posjetitelja ovog ureda – pa sam je nagradio smiješkom poštovanja koji je i namjeravala izazvati.

"Hoće li ti Home Bank & Trust pozajmiti novac? Jasna stvar. U iskušenju sam da ti posudim novac iz vlastita džepa, ali ja nikad sa sobom ne nosim više gotovine no što mi je potrebno da platim ručak u Splendid Dineru i čišćenje cipela u brijačnici. Previše novca u džepu predstavlja stalno iskušenje, čak i za starog lisca poput mene, a osim toga, posao je posao. Ali! " Podigao je prst. "Tebi ne treba 35 dolara."

"Nažalost, treba mi." Zapitao sam se zna li on zašto. Možda zna; doista je stari lisac. Ali i Harl Cotterie stari je lisac, a Harl je te jeseni bio osramoćeni stari lisac.

"Ne, ne treba. Tebi treba 750 dolara, to je svota koja ti treba, a mogao bi je dobiti još danas. A onda je možeš staviti na svoj bankovni račun ili izaći iz banke s novcem u džepu, meni je to svejedno. Ti si isplatio hipoteku na kuću prije tri godine. Kuća ti je neopterećena i čista. Tako da nema razloga da ne uzmeš još jednu hipoteku. To se stalno radi, momče, i to rade najbolji ljudi. Nego što!"

"Zahvaljujem vam od srca, gospodine Stoppenhauser, ali mislim da mi to ne bi bilo pametno. Ona mi je hipoteka visjela nad glavom kao tmuran oblak sve dok je nisam otplatio i..."

"Wilfe, upravo je u tome štos!" Ponovno je podigao prst i zanjihao njime naprijed-natrag, poput klatna zidnog sata. "Upravo je u tome prekrasan štos! Tipovi koji stave kuću pod hipoteku i onda misle da im je život nalik na sunčani dan naposljetku ne uspiju vratiti dug i izgube vrijednu imovinu! A tipovi poput tebe, koji nose papir iz banke kao tačke pune kamenja za mračnog dana, to su tipovi koji na kraju uvijek vrate zajam! Ne misliš mi valjda tvrditi da ne bi želio ništa poboljšati? Popraviti krov? Kupiti još koju kravu?" Dobacio mi je lukav i nestašan pogled. "Možda čak uvesti vodovod u kuću, kao tvoj prvi susjed? Takve stvari isplaćuju se same od sebe, znaš. Naposljetku bi mogao napraviti poboljšanja koja bi daleko premašila cijenu hipoteke. Vrijednost za novac, Wilfe! Vrijednost za novac!"

Razmislio sam i napokon rekao: "U velikom sam iskušenju, gospodine Stoppenhauser. Neću vam lagati..."

"Za to nema potrebe. Bankarev ured, svećenikova ispovjedaonica – razlika je vrlo mala. Najbolji ljudi ovog okruga sjedili su na tom stolcu, Wilfe. Najbolji od najboljih."

"Ali ja sam došao samo po kratkoročni zajam – koji ste mi vi ljubazno odobrili. O ovom novom prijedlogu moram malo razmisliti." Uto mi je sinula nova i neobično ugodna ideja. "A morao bih o tome porazgovarati sa svojim sinom Henryjem – ili Hankom, kako sada voli da ga se oslovljava. On ulazi u godine kad se s njim treba posavjetovati, jer sve što imam jednog će dana pripasti njemu."

"Razumijem te, potpuno te razumijem. Ali vjeruj mi, to bi ti bio pravi potez." Ustao je i pružio mi ruku pa sam i ja ustao i stegnuo je.

"Došao si ovamo kupiti ribu, Wilfe, a ja ti nudim ribički štap. To je mnogo bolji posao."

"Hvala vam." A izlazeći iz banke, pomislio sam: Porazgovarat ću o tome sa svojim sinom. Bila je to dobra misao. Ugrijala mi je srce, koje je mjesecima bilo hladno.

Ljudski je duh čudna stvar, zar ne? Bio sam zaokupljen samoinicijativnom ponudom gospodina Stoppenhausera da uzmem hipoteku pa nisam niti primijetio da je vozilo kojim sam se dovezao zamijenjeno vozilom kojim se Henry odvezao u školu. Nisam siguran da bih to odmah primijetio čak i da su mi na pameti bile manje važne stvari. Na kraju krajeva, oba sam vozila dobro znao, oba su pripadala meni. Shvatio sam što se dogodilo tek kad sam se sagnuo da uzmem ručicu i ugledao preklopljen list papira pod komadom kamena na vozačevu sjedalu.

Načas sam se ukipio, napola u T-u, a napola vani, oslanjajući se jednom rukom o bočnu stranu vozila, a drugom posežući pod sjedalo ispod kojeg smo držali ručicu. Pretpostavljam da mi je bilo jasno zašto je Henry otišao iz škole i zamijenio vozila i prije no što sam ispod improviziranog držača izvukao papir s njegovom porukom i rasklopio ga. Jer kamion je prikladniji za dulja putovanja. Primjerice, za putovanje u Omahu.

Tata,

Ja sam uzeo kamion. A ti već vjerojatno znaš kamo namjeravam otići. Nemoj me pokušati zaustaviti. Znam da bi ti mogao poslati šerifa Jonesa da me dovede natrag, ali ako to učiniš, ja ću sve priznati. Ti možda misliš da ću se predomisliti jer sam "samo dijete", ALI NEĆU: bez Shan, nije mi stalo ni do čega. Ja te volim, tata, premda ne znam zašto, jer sve što smo učinili donijelo mi je samo jad.

Voli te tvoj sin,
Henry "Hank" James

Odvezao sam se natrag na farmu kao omamljen. Mislim da su mi neki ljudi usput domahnuli – mislim da mi je domahnula čak i Sallie Cotterie, koja je stajala za štandom s povrćem uz cestu – a ja sam im vjerojatno odmahnuo, premda se toga uopće ne sjećam. Prvi put otkako je šerif Jones došao na našu farmu da nam postavi svoja vesela i naizgled nedužna pitanja i da sve pogleda svojim hladnim i znatiželjnim očima, električna stolica činila mi se realnom mogućnošću, toliko realnom da sam gotovo osjećao metalne kopče na koži dok mi pričvršćuju kožne remene na zapešća i nadlaktice.

Uhvatit će ga, držao ja jezik za zubima ili ne. To mi se činilo neizbježnim. Nije imao novca, čak ni šest centa da napuni spremnik za gorivo, pa će morati nastaviti pješice mnogo prije no što dođe do Elkhorna. Ako uspije ukrasti malo goriva, uhvatit će ga kad se približi onom domu u kojem se Shannon sada nalazi (Henry je pretpostavljao da je ona zatočena; u njegovoj nezreloj glavi nikad se nije pojavila ideja da je ona možda dragovoljno otišla). Harlan je sigurno dao Henryjev opis voditeljici doma – sestri Camilli. Pa čak i ako on nije razmotrio mogućnost da povrijeđeni seljačić osvane na mjestu gdje mu je zatočena draga, sestra Camilla sigurno je to učinila. Ona je u svom poslu zacijelo već susretala povrijeđene seljačiće.

Ja sam se nadao da, kad ga uhvate, Henry neće progovoriti sve dok ne shvati da su ga u zamku uhvatile vlastite budalaste romantične predodžbe, a ne moje miješanje. Nadati se da će jedan tinejdžer doći k sebi isto je kao kladiti se na autsajdera u konjskoj utrci, ali što mi je drugo preostalo?

Kad sam se dovezao u dvorište, pala mi je na pamet luda zamisao: da ostavim T da radi, spakiram torbu i krenem u Colorado, ali ta me ideja nije držala ni dvije sekunde. Imao sam dovoljno novca – 75 dolara, da budem točan – ali T bi otkazao mnogo prije no što bih prešao državnu granicu kod Julesburga. Ali to nije bila važna stvar; da je bila, mogao sam se odvesti do Lincolna, a onda zamijeniti T i 60 dolara za pouzdan auto. Ne, riječ je bila o mjestu. O domu. O mom domu. Ubio sam vlastitu ženu da ga zadržim pa ga neću sad napustiti zato što je moj šašavi i nezreli ortak utuvio sebi u glavu da krene u romantičnu potragu. Ako napustim farmu, neću krenuti u Colorado, nego u državni zatvor. A onamo će me odvući u lancima.

To je bilo u ponedjeljak. U utorak i srijedu nije bilo novosti. Šerif Jones nije mi došao reći da su uhvatili Henryja dok je stopirao na autoputu Lincoln-Omaha, a ni Harl Cotterie nije mi došao reći (što bi on učinio s puritanskim zadovoljstvom, bez sumnje) da je policija iz Omahe uhitila Henryja na zahtjev sestre Camille i da on trenutačno sjedi u ćuzi i priča sulude priče o noževima, bunarima i platnenim vrećama. Na farmi je vladao mir. Ja sam u vrtu nabrao povrće za smočnicu, popravio ogradu, pomuzao krave i nahranio kokoši – a sve sam to obavio u omami. Jednim dijelom, i to ne malim, vjerovao sam da je sve ovo dugačak i grozno kompliciran san iz kojeg ću se ubrzo probuditi i začuti Arlette kako hrče pokraj mene i Henryja kako cijepa drva za jutarnju vatru.

A onda je, u četvrtak, u svom Modelu T svratila gospođa MacReady – simpatična i punašna udovica koja je u hemingfordskoj školi predavala opće predmete – da me pita je li Henry dobro. "Širi se... širi se crijevna zaraza", rekla mi je, "pa sam se pitala je li se i on zarazio. Prilično je naglo otišao iz škole."

"Nema sumnje, Henry se zarazio", odgovorio sam. "Ali on se nije zarazio crijevnim, nego ljubavnim virusom. Pobjegao je, gospođo MacReady." Neočekivano su mi na oči navrle gorke i vrele suze pa sam izvukao rupčić iz prednjeg džepa kombinezona, ali nekoliko mi je suza pobjeglo niz obraze prije no što sam ih stigao obrisati.

Kad mi se vid opet razbistrio, vidio sam da je gospođa MacReady, koja je željela dobro svakom djetetu, čak i onima koji su je gnjavili, i sama na rubu suza. Zacijelo je cijelo vrijeme znala od kakvog virusa Henry boluje.

"Vratit će se on, gospodine James. Ne bojte se. Ja sam već viđala takve stvari, a očekujem da ću ih vidjeti još jedanput ili dvaput prije no što odem u mirovinu, premda taj trenutak više nije tako daleko." Spustila je glas, kao da se boji da su pijetao George ili neka od kokoši iz njegova pernatog harema možda špijuni. "Morate se čuvati njezina oca. On je težak i nepopustljiv čovjek. Nije loš, ali je težak."

"Znam", odvratio sam. "A pretpostavljam da znate gdje mu se kći sada nalazi."

Oborila je pogled, što je bio dovoljan odgovor. "Hvala vam što ste došli, gospođo MacReady. Mogu li vas zamoliti da ovo zadržite za sebe?"

"Naravno... ali djeca već šapuću."

Da. Tako to ide.

"Imate li telefon, gospodine James?" Osvrnula se oko sebe tražeći pogledom telefonske žice. "Vidim da nemate. Nije važno. Ako štogod čujem, doći ću vam reći."

"Mislite reći, ako štogod čujete prije Harlana Cotterieja i šerifa Jonesa."

"Bog će se pobrinuti za vašeg sina. A i za Shannon. Znate, oni su doista bili sladak par; svi su to govorili. Katkad voće prerano dozri pa ga ubije mraz. Baš žalosno. Vrlo, vrlo žalosno."

Stegnula mi je ruku – čvrsto poput muškarca – i odvezla se u onoj svojoj krntiji. Mislim da nije niti primijetila da je na kraju razgovora o Shannon i mom sinu govorila u prošlom vremenu.

U petak se šerif Jones dovezao u svom automobilu sa zlatnom zvijezdom na vratima. Ali nije došao sam. Slijedio ga je moj kamion. Srce mi je poskočilo u grudima kad sam ga ugledao, a onda je opet potonulo kad sam shvatio tko sjedi za volanom: bio je to Lars Olsen.

Pokušao sam mirno pričekati da Jones izvede svoj ritual dolaska: dizanje pojasa, brisanje čela (premda je dan bio svjež i oblačan), zaglađivanje kose. Ali nisam mogao. "Je li Henry dobro? Jeste li ga pronašli?"

"Ne, nismo, ne mogu reći da jesmo." Zakoračio je na stube trijema. "Kamion je pronašao jedan vozač kombajna istočno od Lyme Biske, ali dječaku nije bilo ni traga. Možda bismo više znali o njegovu duševnom stanju da ste nas obavijestili čim je pobjegao, je li?"

"Nadao sam se da će se sam vratiti", tupo sam odvratio. "Otišao je u Omahu. Ne znam koliko vi znate, šerife..."

Lars Olsen prišao je i naćulio uši. "Vrati se u auto, Olsen", rekao mu je Jones. "Ovo je privatan razgovor."

Lars je bio krotka duša, povukao se brzo i bez oklijevanja. Jones se opet okrenuo meni. Nije bio ni približno onako vedar kao za prethodna posjeta, a nije više glumio ni šeprtlju.

"Već znam dovoljno, je li? Da je vaš dečko ostavio kćer Harla Cotterieja u drugom stanju i da je vjerojatno odjurio u Omahu. A kad je shvatio da mu je spremnik gotovo prazan, odvezao je kamion u polje s visokom travom. To je bilo pametno. Je li on tu pamet naslijedio od vas? Ili od Arlette?"

Nisam mu odgovorio, ali njegove riječi dale su mi ideju. Sitnu ideju, ali ideju koja bi mi mogla dobro doći.

"Na jednoj smo mu stvari zahvalni", rekao je Jones. "A ta će ga stvar možda i spasiti da ne ode u zatvor. Iščupao je svu travu ispod kamiona prije no što je krenuo svojim veselim putem. Da je ispušna cijev ne zapali, znate. Ako izazovete veliki prerijski požar koji spali nekoliko tisuća jutara, porota možda postane malo osjetljiva, ne mislite? Čak i ako krivac ima samo petnaestak godina."

"Pa, budući da se to nije dogodilo, šerife – Henry je ispravno postupio – zašto onda razgovaramo o tome?" Dakako, znao sam odgovor. Možda šerif Jones ne daje ni pišljiva boba za tipove poput odvjetnika Andrewa Lestera, ali on je Harlov dobar prijatelj. Obojica su članovi novoosnovanih Elks Lodge, a Harl ne trpi moga sina.

"Malo ste nervozni, je li?" Ponovno je obrisao čelo, a onda vratio Stetson na glavu. "Pa, da je riječ o mom sinu, možda bih i ja bio osjetljiv. A znate što? Da mi je Henry sin, a Harl Cotterie susjed – dobar susjed – možda bih otišao do njega i rekao mu: 'Hej, Harl! Znaš što? Mislim da mi je sin otišao vidjeti tvoju kćer. Možda ne bi bilo loše da nekome kažeš neka pripazi na njega?' Ali vi mu ništa niste rekli, zar ne?"

Ideja koju mi je maločas dao izgledala mi je sve bolja i bolja, i gotovo je došao trenutak da je upotrijebim.

"Henry se nije pojavio u tom domu u kojem se ona nalazi, zar ne?"

"Ne, još nije, ali možda ga još nije našao."

"Ja mislim da on nije otišao vidjeti Shannon", rekao sam.

"Nego zašto? Imaju li u Omahi bolje sladolede? Jer je krenuo u tom smjeru, to je sigurno."

"Ja mislim da je otišao potražiti majku. Mislim da mu se ona možda javila."

To ga je zaustavilo na dobrih deset sekundi, dovoljno dugo da obriše čelo i zagladi kosu. Zatim je rekao: "Kako bi ona to učinila?"

"Možda mu je poslala pismo." Dućan mješovitom robom u Hemingford Homeu ujedno je bio i poštanski ured, kamo je išla sva pošta. "Možda su mu ga dali kad je svratio kupiti bombone ili vrećicu kikirikija, što on često čini na povratku iz škole. Ne znam sigurno, šerife, kao što ne znam zašto ste došli ovamo držeći se kao da sam prekršio zakon. Pa nisam je ja napumpao."

"Ne biste tako smjeli govoriti o jednoj dobroj djevojci!"

"Možda bih, a možda ne bih, ali ja sam bio jednako iznenađen kao i Cotteriejevi, a moj je dečko sada otišao. Oni barem znaju gdje im je kći."

Još jedanput sam mu začepio usta. Iz stražnjeg džepa izvukao je mali notes i načrčkao nešto u njega, a onda ga je vratio u džep i rekao: "Međutim, vi ne znate sigurno je li se vaša žena javila vašem dečku – to mi želite reći? Samo nagađate?"

"Znam da je često govorio o svojoj majci nakon što je otišla, ali onda je prestao. A znam i to da se nije pojavio u onom domu kamo su Harlan i njegova žena smjestili Shannon." A po tom pitanju bio sam jednako iznenađen kao i šerif Jones... ali strašno zahvalan. "Ako zbrojite te dvije stvari, što dobijete?"

"Ne znam", odgovorio je Jones mršteći se. "Doista ne znam. Mislio sam da mi je sve jasno, ali nije mi prvi put da se varam, je li? Da, a nije ni posljednji. 'Svi katkad pogriješimo.' Tako kaže Biblija. Ali Bože dragi, djeca mogu otežati život. Ako vam se sin javi, Wilfrede, savjetovao bih vam da mu kažete neka dovuče svoje mršavo dupe kući i neka se drži podalje od Shannon Cotterie ako zna gdje se ona nalazi. Ona ga ne želi vidjeti, to vam jamčim. Sva sreća da nije izazvao prerijski požar, a ne možemo ga uhititi zato što je ocu ukrao kamion."

"Ne", mrko sam odvratio. "Nikad me ne biste uspjeli nagovoriti da ga prijavim."

" Ali. " Podigao je prst, što me podsjetilo na gospodina Stoppenhausera u banci. "Prije tri dana u Lyme Biski – ne tako daleko od mjesta gdje je pronađen vaš kamion – netko je opljačkao dućan mješovitom robom i benzinsku crpku na rubu grada. Znate, onu crpku koja na krovu ima sliku djevojke s plavim šeširićem? Ukrao je 23 dolara. Taj mi izvještaj leži na stolu. Bio je to mlad momak u kaubojskom odijelu, s rupcem preko usta i kaubojskim šeširom nabijenim na oči. Na blagajni je radila vlasnikova majka, a pljačkaš joj je zaprijetio nekom vrstom alatke.

Ona misli da je to možda bila željezna poluga ili ćuskija, ali tko zna? Ona ima gotovo 80 godina i napola je slijepa." Sada je na mene došao red da ostanem bez riječi. Bio sam zapanjen. "Henry je pobjegao ravno iz škole, šerife", napokon sam rekao. "A ako me sjećanje ne vara, tog je dana na sebi imao flanelsku košulju i hlače od kord-samta. Nije ponio ništa od svoje odjeće, a ionako nema kaubojsku odjeću, ako mislite na čizme i te stvari. A ni kaubojski šešir."

"Te je stvari mogao i ukrasti, zar ne?"

"Ako ne znate ništa više od onoga što ste mi već rekli, bilo bi bolje da prestanete. Znam da vam je Harlan prijatelj..."

"E pa to s ovim nema nikakve veze." Ali imalo je i obojica smo to znali, ali nije bilo razloga da nastavljamo razgovor o toj temi. Možda se mojih 80 jutara zemlje ne može mjeriti s Harlanovih 400, ali ja sam još uvijek zemljoposjednik koji plaća porez pa nisam namjeravao dopustiti da me se zastrašuje galamom. To sam želio reći, a šerif Jones je to shvatio.

"Moj sin ne pljačka dućane i ne prijeti ženama. On se tako ne ponaša i nije tako odgojen."

Barem nije do nedavno, šapnuo mi je glas iznutra. "Vjerojatno je to bio neki lutalica u potrazi za brzom zaradom", rekao je Jones. "Ali smatrao sam da to moram spomenuti pa sam to i učinio. A ne znamo što bi ljudi mogli reći, je li? Ljudi pričaju. Svi pričaju, je li? Riječi su jeftine. Što se mene tiče, tema je zatvorena – o onome što se događa u Lyme Biski neka se brine njihov šerif, to je moje geslo – ali morate znati da policija iz Omahe drži na oku dom u kojem se Shannon Cotterie nalazi. U slučaju da se vaš sin pojavi, znate."

Zagladio je kosu na tjemenu i posljednji put vratio šešir na glavu.

"Možda će se on sam vratiti bez posljedica pa sve možemo otpisati kao, ne znam, loš dug."

"U redu. Samo ga nemojte nazivati lošim sinom ako niste spremni Shannon Cotterie nazvati lošom kćeri."

Nato su mu se raširile nosnice, što je nagovještavalo da mu se ta primjedba nije osobito svidjela, ali nije mi odgovorio. "Ako se Henry vrati i kaže vam da je vidio majku, javite mi, hoćete li?" rekao je "Ona se službeno vodi kao nestala osoba. Što je glupo, znam, ali zakon je zakon."

"Dakako, javit ću vam."

Klimnuo je glavom i vratio se do svog auta. Lars je sjedio za volanom pa ga je otjerao na susjedno sjedalo – šerif je bio tip čovjeka koji voli sam voziti. Razmislio sam o mladiću koji je opljačkao onaj dućan i rekao sebi da Henry nikad ne bi učinio takvo što, a čak i ako je bio prisiljen na to, ne bi bio dovoljno lukav da odjene odjeću koju je ukrao iz nečije staje ili radničke spavaonice. Ali Henry se sada promijenio, a ubojice se nauče lukavosti, zar ne? To je vještina koja pomaže preživljavanju. Pomislio sam da možda...

Ali ne. Neću to tako reći. To je previše slabo. Ovo je moje priznanje, moje posljednje riječi o svemu, a ako ne mogu reći istinu, cijelu istinu i ništa drugo nego istinu, kakva korist od toga? Kakva korist od ičega?

To je bio on. Henry. U šerifovim sam očima pročitao da je on tu pljačku pokraj ceste spomenuo samo zato što ja nisam htio puzati pred njim onako kako je mislio da bih trebao, ali ja sam bio uvjeren u to.

Jer ja sam znao više od šerifa Jonesa. Nakon što pomognete svom ocu da ubije vašu majku, što je ukrasti novu odjeću i mahati željeznom polugom pred licem neke starice? Ne baš mnogo. A ako je to pokušao jedanput, pokušat će opet, čim potroši tih 23 dolara. Vjerojatno u Omahi. A onda će ga uhvatiti pa će cijela stvar možda izaći na vidjelo. To je gotovo sigurno.

Popeo sam se na trijem, sjeo i zagnjurio lice u ruke.

Prošlo je nekoliko dana. Ne znam koliko, samo znam da su bili kišni. Kad ujesen dođe kiša, poslovi na otvorenom moraju pričekati, a ja nisam imao ni dovoljno stoke ni dovoljno pomoćnih zgrada da ispunim vrijeme poslovima u zatvorenom. Pokušao sam čitati, ali riječi kao da se nisu htjele povezati, premda bi s vremena na vrijeme pojedina riječ skočila sa stranice i kriknula. Umorstvo. Krivnja. Izdaja. Takve riječi.

Za dana sjedio bih na trijemu s knjigom u krilu, ogrnut kaputom od ovčje kože da se zaštitim od vlage i hladnoće, gledajući kako voda kaplje sa strehe. Noću bih ležao budan do sitnih sati, slušajući kišu na krovu. Zvučalo je kao da neki plahi prsti kucaju želeći ući. Proveo sam previše vremena misleći na Arlette u bunaru s Elphis. Počeo sam zamišljati da je još... ne da je živa (bio sam pod stresom, ali nisam bio lud), nego nekako svjesna. Da nekako prati događaje iz svog improviziranog groba, i to sa zadovoljstvom.

Jesi li zadovoljan razvojem događaja, Wilfe? upitala bi me da može (a u mojoj je mašti mogla). Je li bilo vrijedno toga? Što kažeš?

Jedne večeri, otprilike tjedan dana nakon posjeta šerifa Jonesa, dok sam sjedio i pokušavao čitati Kuću sa sedam zabata, Arlette mi se prišuljala s leđa, ispružila mi ruku pokraj glave i kucnula me po hrptu nosa jednim hladnim, vlažnim prstom.

Ispustio sam knjigu na tepih u dnevnoj sobi, kriknuo i skočio na noge. Kad sam to učinio, hladni vrh prsta spustio mi se do kuta usta. A onda me opet dodirnuo, na tjemenu, na mjestu gdje mi se kosa prorijedila. Ovog sam se puta nasmijao – drhtavim i ljutitim smijehom – i prignuo se da pokupim knjigu. Kad sam to učinio, prst me dodirnuo po treći put, ovoga puta po stražnjem dijelu vrata, kao da mi moja mrtva žena govori: Jesam li ti privukla pažnju, Wilfe? Koraknuo sam u stranu – kako četvrti dodir ne bi bio u oko – i podigao pogled. Na stropu iznad glave pojavila se vlažna mrlja iz koje je kapalo. Žbuka još uvijek nije počela bubriti, ali ako kiša ne stane, počet će. Možda se čak raspukne i počne padati u komadima. Prokišnjavalo je iznad mjesta gdje sam obično čitao. Naravno da je tako. Ostali dio stropa dobro je izgledao, barem za sada.

Sjetio sam se kako mi je Stoppenhauser rekao: Ne misliš mi valjda reći da ne želiš ništa popraviti? Popraviti krov? I onog njegovog lukavog pogleda. Kao da je znao. Kao da su on i Arlette to zajedno isplanirali.

Nemoj takvim mislima dopuštati da ti uđu u glavu, rekao sam sebi. Već je dovoljno loše i to što stalno misliš na nju kako sjedi u bunaru. Jesu li joj crvi već izrovali oči, pitam se? Jesu li kukci izjeli onaj njezin oštri jezik ili ga barem otupili?

Otišao sam do stola u drugom kutu sobe, uzeo bocu koja je ondje stajala i natočio si veliku čašu smeđeg viskija. Ruke su mi drhtale, ali ne previše. Iskapio sam viski u dva gutljaja. Znao sam da bi loše završilo kad bi mi prešlo u naviku da tako pijem, ali ne događa se svake večeri da muž osjeti kako mu njegova mrtva žena kucka po nosu. A od alkohola sam se bolje osjećao. Pomagao mi je da se bolje kontroliram. Ne moram uzeti hipoteku od 750 dolara da popravim krov. Kad kiša prestane, mogu ga pokrpati daščicama. Ali to bi bio ružan popravak; od njega bi krov izgledao, kako je moja majka običavala reći, kao šaka jada. A nije u tome stvar. Popravak pukotine oduzeo bi mi dan ili dva. Trebao mi je posao koji će me zaokupljati cijelu zimu. Težak rad istjerao bi mi iz glave misli o Arlette na tronu od zemlje, o Arlette s mrežicom za kosu od platnene vreće. Trebali su mi projekti za obnovu kuće koji će me poslati u krevet tako umornog da bih spavao cijelu noć, a ne da ležim u krevetu slušajući kišu i pitam se je li Henry negdje vani na kiši i kašlje li možda od gripe. Katkad je rad jedina prava stvar, jedini odgovor.

Sutradan sam se odvezao u grad kamionom i učinio nešto što nikad ne bih niti pomislio učiniti da nisam morao posuditi 35 dolara: uzeo sam hipoteku na 750 dolara. Naposljetku svi upadnemo u klopke koje smo sami postavili. Ja doista vjerujem u to. Na kraju svi padnemo u klopku.

Tog istog tjedna jedan je mladić s kaubojskim šeširom na glavi ušao u zalagaonicu u ulici Dodge u Omahi i kupio poniklani pištolj kalibra .32. Platio ga je s pet dolara koje mu je nedvojbeno dala, pod pritiskom, ona poluslijepa starica koja je radila ispod znaka djevojke s plavim šeširićem. Sutradan je mladić koji je nosio sportsku kapu na glavi i crveni rubac preko usta i nosa ušao u poslovnicu Prve poljoprivredne banke u Omahi, uperio pištolj u zgodnu mladu blagajnicu po imenu Rhonda Penmark i zatražio sav novac iz kase. Dala mu je oko 200 dolara, uglavnom u novčanicama od po jedan dolar ili po pet – potamnjelim novčanicama kakve farmeri nose zamotane u džepovima kombinezona.

Kad je izlazio gurajući novac u hlače jednom rukom (očito nervozan, jer je nekoliko novčanica ispustio na pod), debeljuškasti čuvar – umirovljeni policajac – rekao mu je: "Sinko, nije ti to pametno."

Mladić je zapucao u zrak. Nekoliko je ljudi kriknulo. "Ni vas ne bih volio ustrijeliti," rekao je mladić ispod rupca, "ali hoću ako budem morao. Legnite pokraj stupa, gospodine, i ostanite ležati ako znate što je dobro za vas. Vani me čeka prijatelj koji pazi na vrata."

Mladić je istrčao van i odmah skinuo rubac s lica. Čuvar je pričekao minutu ili dvije, a zatim uzdignutih ruku izašao (nije nosio pištolj na boku), u slučaju da onaj prijatelj doista postoji. Dakako, nije ga bilo. Hank James nije imao prijatelja u Omahi, imao je samo jednu prijateljicu u čijem je trbuhu raslo njegovo dijete.

Uzeo sam 200 dolara svoje hipoteke u gotovini, a ostatak novca ostavio u banci gospodina Stoppenhausera. Otišao sam u kupovinu u željezariju, u skladište građevnog drva i u dućan mješovitom robom u kojem je Henry mogao dobiti pismo svoje majke... da je ona još uvijek bila živa da ga napiše. Odvezao sam se iz grada po kišici koja se pretvorila u oštru kišu kad sam stigao kući. Istovario sam drvo i crepove koje sam kupio, nahranio i pomuzao krave, a zatim odložio hranu – uglavnom suhe stvari i osnovne namirnice kojih je gotovo ponestalo otkako Arlette više nije vodila glavnu riječ u kuhinji. Kad sam obavio taj posao, pristavio sam vodu na štednjak na drva da je zagrijem za kupku i svukao vlažnu odjeću. Izvukao sam svežanj novčanica iz prednjeg desnog džepa kombinezona, izbrojao ga i ustanovio da mi je još uvijek ostalo nešto manje od 160 dolara. Zašto sam uzeo toliko novca u gotovini? Zato što sam razmišljao o drugim stvarima. A o kojim to točno stvarima, molit ću lijepo? O Arlette i Henryju. Tih sam kišnih dana gotovo neprestance razmišljao o njima.

Znao sam da nije pametno držati tolik novac kod kuće. Morat ću se vratiti u banku, gdje mogu zaraditi malo kamata (premda ni približno toliko koliko iznose kamate banke na zajam) dok ja budem razmišljao o tome kako da ga najbolje iskoristim. Ali u međuvremenu bih ga morao staviti na neko sigurno mjesto.

Sjetio sam se kutije s onim kurvinskim šeširom. Arlette je tamo skrila svoj novac, a on je ondje ležao na sigurnom Bog zna koliko dugo.

U mom svežnju bilo je previše novca da stane u traku pa sam pomislio da ga stavim u sam šešir. Ondje će ostati tek toliko dok ne nađem neku ispriku da se vratim u grad. Otišao sam u spavaću sobu potpuno gol i otvorio vrata ormara. Kutiju s Arlettinim šeširom za crkvu odgurnuo sam u stranu, a onda ispružio ruku da dohvatim drugu kutiju. Bio sam je gurnuo na samo dno police i morao sam se propeti na vrške prstiju da je dosegnem. Oko nje je bila elastična traka. Uhvatio sam je prstom da je povučem i na trenutak sam postao svjestan da je kutija preteška – kao da se u njoj nalazi cigla, a ne ženski šešir – a onda sam osjetio čudnu hladnoću, kao da sam gurnuo šaku u ledenu vodu. Trenutak poslije, hladnoća se pretvorila u vatru. Prožela me tako intenzivna bol da mi je paralizirala sve mišiće u ruci. Zateturao sam unatrag, kriknuvši od iznenađenja i boli, i ispustio novac. Prstom sam još uvijek držao onu elastiku pa je kutija za šešir ispala iz ormara. Na vrhu je zgrčen stajao jedan norveški štakor koji mi je izgledao previše poznat.

Mogli biste mi reći: "Wilfe, svi su štakori slični". U normalnim okolnostima bili biste u pravu, ali ja sam ovog štakora poznavao; zar ga već nisam vidio kako bježi od mene držeći kravlju sisu u ustima kao da je cigara?

Kutija mi je ispala iz zakrvavljene šake, a štakor je pao na pod. Da sam načas razmislio, on bi imao vremena da mi opet pobjegne, ali bol, iznenađenje i, pretpostavljam, onaj užas što ga svaki čovjek osjeti kad vidi kako mu krv curi iz dijela tijela koji je prije samo nekoliko trenutaka bio čitav, onemogućili su mi svjesno razmišljanje. Nisam se čak niti sjetio da sam gol kao od majke rođen, samo sam desnim stopalom nagazio štakora. Osjetio sam kako mu se kosti lome i utroba gnječi. Krv i zdrobljena utroba štrcnuli su mu ispod repa i smočili mi lijevi gležanj toplinom. Pokušao se izmigoljiti i ponovno me ugristi; vidio sam kako mu veliki prednji zubi škripe, ali nije me mogao doseći. To jest, sve dok sam držao desno stopalo na njemu. Pa sam ga zadržao. Jače sam stisnuo, držeći ranjenu šaku uz prsa, osjećajući kako topla krv prekriva guste dlake koje mi ondje rastu. Štakor se izvrnuo i trznuo. Njegov rep prvo me ošinuo po listu noge, a onda se omotao oko njega poput bjelouške. Na usta mu je navrla krv, a crne su se oči izbuljile poput klikera.

Dugo sam ostao stajati držeći stopalo na umirućem štakoru. Utroba mu je bila zdrobljena i pretvorena u kašu, a on se još uvijek trzao i pokušavao me ugristi. Napokon se prestao micati. Još minutu sam stajao na njemu kako bih se uvjerio da ne glumi mrtvaca (štakor koji glumi mrtvaca, ha!), a kad sam bio siguran da je mrtav, šepajući sam otišao u kuhinju, ostavljajući za sobom krvave otiske stopala i zbunjeno misleći na proročanstvo koje je upozorilo Peliju da se čuva čovjeka koji nosi samo jednu sandalu. Ali ja nisam Jazon; ja sam farmer napola sluđen od boli i čuđenja, farmer koji je, izgleda, osuđen na to da stalno prlja svoju spavaću sobu krvlju.

Dok sam držao šaku pod pumpom i hladio je ledenom vodom, začuo sam nečiji glas: "Dosta je, dosta je, dosta je." Bio je to moj glas, to sam znao, ali zvučao je kao glas nekog starca. Starca koji je prisiljen preklinjati.

Sjećam se ostatka te večeri, ali sve mi to izgleda kao gledanje starih fotografija u pljesnivom albumu. Štakor mi je pregrizao kožicu između lijevog palca i kažiprsta – što je grozan ugriz, ali na neki način, imao sam sreću. Da me je ugrizao za prst kojim sam uhvatio elastičnu traku, mogao mi ga je posve odgristi. Shvatio sam to kad sam se vratio u spavaću sobu i podigao svog neprijatelja za rep (desnom rukom, lijeva mi se previše ukočila i previše me boljela da bih je mogao svinuti). Bio je dug pola metra i težak barem tri kile.

Čujem kako mi govorite: To nije onaj štakor koji je pobjegao u cijev. Ne može biti. Ali bio je, kažem vam da je bio. Nije imao neko karakteristično obilježje – recimo, bijelu mrlju na krznu oštećenog uha po kojoj bi se lako mogao zapamtiti – ali znao sam da je to onaj isti štakor koji je unakazio Achelois. Baš kao što sam znao da nije ondje čučao slučajno.

Odnio sam ga u kuhinju držeći ga za rep i bacio ga u kantu za pepeo. Zatim sam kantu odnio do rupe za napoj. Bio sam gol na kiši koja je lijevala, ali jedva da sam toga bio svjestan. Najviše sam bio svjestan svoje lijeve šake, koja je pulsirala od boli tako jako da je prijetila izbrisati svako razmišljanje.

Uzeo sam ogrtač iz prostorije za odlaganje prljave odjeće (samo sam to bio stanju), ogrnuo se i opet izašao, ovoga puta u staju. Namazao sam ranjenu šaku mašću Rawleigh. Ta je mast spriječila infekciju Acheloisina vimena pa će možda pomoći i mojoj šaci. Već sam krenuo natrag, a onda sam se sjetio kako mi je štakor posljednji put pobjegao. Cijev! Prišao sam joj i sagnuo se, očekujući da vidim kako je cementna plomba ili sažvakana na komadiće ili potpuno nestala, ali bila je kao nova. Naravno. Čak ni štakori od tri kile s prevelikim zubima ne mogu prožvakati beton. Činjenica da mi je ta misao uopće prošla glavom pokazuje u kakvom sam stanju bio. Načas kao da sam vidio samog sebe izvana: gol čovjek, osim nezakopčana ogrtača, dlaka na tijelu umrljanih krvlju sve do prepona, ozlijeđene lijeve šake koja se blista pod debelim slojem masti za krave nalik na šmrkalj i izbuljenih očiju. Onako kako su se štakorove oči izbuljile kad sam stao na njega.

"Nije to bio isti štakor", rekao sam sebi. Onaj koji je ugrizao Achelois ili leži mrtav u cijevi ili u Arlettinu krilu.

Ali znao sam da je isti. Znao sam to tada i znam to sada.

Bio je.

Vrativši se u spavaću sobu, spustio sam se na koljena i pokupio okrvavljene novčanice. Sporo sam radio koristeći se samo jednom rukom. Jedanput sam udario ranjenom šakom u bok kreveta i kriknuo od boli. Vidio sam da svježa krv mrlja mast i pretvara je u ružičastu. Odložio sam novčanice na noćni ormarić, uopće se ne potrudivši da ih prekrijem knjigom ili jednim od onih Arlettinih prokletih ukrasnih tanjurića. Nisam se uopće mogao sjetiti zašto mi se prije činilo tako važnim da skrijem novac. Gurnuo sam crvenu kutiju u ormar i zalupio vrata. Što se mene tiče, neka ondje ostane do smaka svijeta.

Svatko tko je ikada posjedovao farmu ili radio na njoj reći će vam da su nezgode uobičajena stvar i da treba poduzimati mjere opreza. U komodi pokraj kuhinjske pumpe držao sam veliku rolu zavoja – u ladici koju je Arlette uvijek nazivala "ladicom protiv boli". Počeo sam izvlačiti zavoj, ali u tom trenutku zapeo mi je za oko veliki lonac koji se dimio na štednjaku. Bila je to voda koju sam pristavio za kupku kad sam još uvijek bio neozlijeđen i kad je čudovišna bol koja me obuzela još uvijek bila samo teorija. Sinulo mi je da su voda i sapun upravo ono što mi treba za ruku. Rana me ne može jače boljeti, razmišljao sam, a uranjanje u vodu očistit će je. U obje sam se stvari prevario, ali odakle sam to mogao znati? Nakon svih ovih godina, to mi se još uvijek čini razumnom idejom. Pretpostavljam da je to čak moglo i funkcionirati da me ugrizao običan štakor.

Upotrijebio sam zdravu desnu ruku da kutlačom nalijem vruću vodu u korito (ideja da nagnem lonac i izlijem vodu iz njega nije dolazila u obzir), a onda sam dodao komad Arlettina prostog sapuna za pranje. Kako se pokazalo, bio je to posljednji komad; ima toliko potrepština koje muškarac zaboravi kupiti kad na to nije naviknut. Umočio sam krpu, a zatim sam otišao u spavaću sobu, opet kleknuo i počeo prati krv i štakorova crijeva. Sve se vrijeme prisjećajući (dakako) kada sam posljednji put u toj prokletoj spavaćoj sobi brisao krv s poda. Tada je barem Henry bio sa mnom da podijeli užas. Ali sada sam to radio sam i trpeći bol pa je to bio strašan posao. Moja sjena poskakivala je i lelujala po zidu, što me je podsjetilo na Quasimoda iz Hugoova romana Zvonar crkve Notre-Dame.

Kad sam već gotovo završio s poslom, zastao sam i podigao glavu, zadržavajući dah, razrogačenih očiju, a srce kao da mi je kucalo u ugrizenoj lijevoj ruci. Začuo sam jurcanje, a činilo se da dolazi odasvud. Bio je to zvuk štakora u trku. U tom sam trenutku bio uvjeren u to. To su štakori iz bunara. Arlettini odani dvorjani. Pronašli su još jedan izlaz. Štakor koji je čučao na vrhu crvene kutije za šešir bio je samo prvi i najhrabriji. Probili su se u kuću, bili su u zidovima i uskoro će izaći i nadjačati me. Ona će mi se osvetiti. Kad me rastrgaju na komadiće, začut ću njezin smijeh.

Snažan vjetar zatresao je kuću i nakratko zazviždao uz strehu. Zvuk jurcanja pojačao se, a kad je vjetar popustio, malo se stišao. Obuzelo me tako snažno olakšanje da sam zaboravio na bol (barem na nekoliko trenutaka). Nisu to bili štakori; bila je to susnježica. Sa spuštanjem mraka, temperatura je pala, a kišne su kapi postale kruće. Vratio sam se čišćenju ostataka.

Kad sam dovršio, bacio sam krvavu vodu preko ograde trijema i vratio se u staju da ponovno namažem ruku. Kad sam posve očistio ranu, vidio sam da je kožica između palca i kažiprsta razderana u tri linije, poput narednikove epolete. Lijevi mi je palac iskrivljeno visio, kao da su štakorovi zubi pregrizli neki važan vod između palca i ostatka lijeve ruke. Nanio sam kravlju mast na njega i odvukao se u kuću misleći: Rana me boli, ali je barem očišćena. Mast je pomogla Achelois pa će i meni. Pokušao sam zamisliti kako se obrambeni mehanizmi mog tijela mobiliziraju i dolaze na poprište ugriza poput malih vatrogasaca s crvenim šljemovima i dugačkim platnenim ogrtačima.

Na dnu ladice s lijekovima, umotanu u komade poderane svile koja je nekoć možda bila dio ženskog kombinea, pronašao sam bočicu tableta iz ljekarne u Hemingford Homeu. Nalivperom je na etiketi urednim velikim slovima pisalo:

ARLETTE JAMES, tablete protiv menstrualnih bolova; uzeti jednu ili dvije prije spavanja.

Popio sam tri tablete s pozamašnim gutljajem viskija. Ne znam što je u tim tabletama – pretpostavljam da je morfij – ali pomogle su mi. Još uvijek sam osjećao bol, ali činilo mi se da ta bol pripada Wilfredu Jamesu koji se trenutačno nalazi u nekoj drugoj dimenziji. Vrtjelo mi se u glavi, strop se počeo nježno okretati iznad mene, a slika onih sićušnih vatrogasaca koji dolaze ugasiti plamen infekcije prije no što se proširi postala je jasnija. Vjetar je postao jači, a neprekidno duboko štropotanje susnježice po krovu moj je napola zaspali duh podsjećalo više no ikad na jurcanje štakora, ali znao sam da nije to. Mislim da sam to čak i naglas rekao: "Znam da nisu štakori, Arlette, ne možeš me prevariti."

Kad mi je svijest oslabila i počela se gasiti, shvatio sam da se možda više nikad neću probuditi: da će mi mješavina šoka, alkohola i morfija možda oduzeti život. Pronaći će me u kući, plavo-sive kože i s ozlijeđenom rukom na trbuhu. Ta me pomisao nije uplašila: upravo suprotno, utješila me je.

Dok sam spavao, susnježica se pretvorila u snijeg.

Kad sam se sutradan ujutro u zoru probudio, kuća je bila hladna kao grobnica, a šaka mi je toliko natekla da je bila dvaput veća od normalne. Koža oko ugriza bila je pepeljasto siva, ali prva tri prsta postala su tamnoružičasta. Do kraja dana postat će crvena. Dodirivanje bilo kojeg dijela te šake osim ružičastog izazivalo je nesnosnu bol. Ipak, omotao sam šaku što sam čvršće mogao, a to je smanjilo pulsiranje. Upalio sam vatru u kuhinjskom štednjaku – bio je to dug posao jednom rukom, ali na kraju mi je uspjelo – a onda sam sjeo pokraj štednjaka i pokušavao ugrijati čitavo tijelo, sve osim ruke s ugrizom; ona je već bila vruća. A i pulsirala je poput kakve rukavice u kojoj se krije štakor.

Sredinom popodneva već sam bio u groznici, a šaka mi je toliko natekla da sam morao olabaviti zavoje. Trebao mi je liječnik, ali snijeg je padao jače no ikad pa ne bih uspio doći ni do Cotteriejevih, a kamoli do Hemingford Homea. A čak i da je dan bio vedar, sunčan i suh, ne bih mogao pokrenuti T samo jednom rukom. Sjedio sam u kuhinji i trpao cjepanice u pećnicu sve dok štednjak ne bi riknuo poput zmaja. Jako sam se znojio i drhtao od studeni, svoju sam omotanu ruku nalik na batrljak držao na prsima i prisjećao se kako je ljubazna gospođa MacReady pogledom pretražila moje zakrčeno i ne baš prosperitetno dvorište. Imate li telefon, gospodine James? Vidim da nemate.

Ne. Nisam ga imao. Bio sam sam na farmi radi koje sam počinio umorstvo i bez mogućnosti da pozovem pomoć. Vidio sam da mi koža počinje poprimati crvenu boju na mjestu gdje su zavoji prestajali: na zapešću punom vena koje će mi odnijeti otrov po čitavom tijelu. Vatrogasci su zakazali. Razmišljao sam da zavežem elastičnu traku oko zapešća – da žrtvujem lijevu šaku ne bih li spasio ostatak tijela – pa čak i da je amputiram sjekirom koju smo upotrebljavali za cijepanje drva i za odrubljivanje kokošjih glava. Obje te ideje činile su mi se savršeno razumne, ali također i prenaporne. Naposljetku ništa nisam učinio osim što sam odšepao natrag do ladice s lijekovima po još Arlettinih tableta. Popio sam ih još tri, ovog puta s hladnom vodom – grlo mi je gorjelo – a onda sam opet sjeo pokraj vatre. Umrijet ću od tog ugriza. Bio sam uvjeren u to i već sam se pomirio s tim. Smrt od ugriza i infekcija bila je u ravnici česta poput prljavštine. Ako više ne budem mogao podnositi bol, progutat ću sve preostale tablete odjedanput. Ono što me priječilo da to učinim odmah – osim straha od smrti, od kojeg, pretpostavljam, svi patimo u većoj ili manjoj mjeri – bila je mogućnost da netko dođe: Harlan, šerif Jones ili ljubazna gospođa MacReady. Čak je bilo moguće da se pojavi odvjetnik Lester da me još malo maltretira s onih prokletih 100 jutara zemlje.

Ali najviše sam se nadao da će se Henry možda vratiti. Međutim, on se nije vratio.

Vratila se Arlette.

Možda se pitate kako sam doznao za onaj pištolj što ga je Henry bio kupio u zalagaonici u ulici Dodge i za pljačku banke na Jeffersonovu trgu. Ako jeste, vjerojatno ste rekli: Pa, između 1922. i 1930. godine prošlo je mnogo vremena; dovoljno da čovjek ustanovi mnoge pojedinosti u knjižnici krcatoj starim brojevima novina Omaha World-Heralda.

Dakako, pogledao sam novine. A pisao sam i ljudima koji su upoznali mog sina i njegovu trudnu djevojku na njihovu kratkom i katastrofalnom putovanju iz Nebraske u Nevadu. Većina njih odgovorila mi je i spremno mi saopćila pojedinosti. Takva vrsta istraživanja ima smisla i nedvojbeno čovjeku daje osjećaj zadovoljstva. Ali ja sam ta istraživanja obavio godinama poslije, a ona su mi samo potvrdila ono što sam već znao.

Već? pitate, a ja vam kratko odgovaram. Da. Već. A doznao sam to ne samo kad se dogodilo, jedan dio znao sam i prije no što se uopće dogodio. Posljednji dio.

Kako? Odgovor je jednostavan. Rekla mi je moja mrtva žena.

Dakako, ne vjerujete mi. To mi je jasno. Nijedna racionalna osoba ne bi mi povjerovala. Mogu vas samo još jedanput podsjetiti da čitate moje priznanje, moje posljednje riječi na zemlji. U njega nisam stavio ništa što ne bi bilo istina.

Probudio sam se iz drijemeža pred štednjakom sutradan navečer (ili možda preksutra navečer; nakon što sam dobio groznicu, izgubio sam osjećaj za vrijeme) i opet začuo ono šuškanje i jurcanje. U prvi mah pomislio sam da ponovno pada susnježica, ali kad sam ustao i odlomio komad kruha sa sve tvrđe štruce na pultu, iznad obzora sam ugledao tanki narančasti sloj svjetlosti Sunca na zalasku i sjaj Venere na nebu. Oluja je prošla, ali zvukovi jurcanja bili su jači no ikad. Međutim, nisu dopirali iz zidova, nego sa stražnjeg trijema.

Zasun na vratima počeo se pomicati. Najprije je samo zadrhtao, kao da je ruka koja ga pokušava pomaknuti preslaba da ga posve oslobodi iz utora. Zatim se prestao pomicati i baš kad sam zaključio da ga nisam niti vidio – da je to bilo priviđenje izazvano groznicom – zasun se uz mali štropot posve podignuo, a vrata su se otvorila uz zapuh hladnog vjetra. Na trijemu je stajala moja žena. Još uvijek je nosila onu mrežicu za kosu od platnene vreće, sada prošaranu snijegom; mora da je to bio spor i mukotrpan put od mjesta koje joj je trebalo biti posljednje počivalište. Lice joj se objesilo od raspadanja, s donjim dijelom okrenutim u stranu, s cerekom širim nego ikad. Bio je to znalački cerek, a zašto i ne bi bio? Mrtvaci znaju sve.

Bila je okružena svojim odanim dvorjanima. Oni su je nekako uspjeli izvući iz bunara. Oni su je pridržavali u uspravnom položaju. Da nije bilo njih, ona ne bi bila ništa više od duha, zlog, ali bespomoćnog. Ali oni su je vratili u život. Ona je bila njihova kraljica, ali i njihova marioneta. Ušla je u kuhinju užasno sporim korakom koji nimalo nije nalikovao na hod. Štakori su jurcali oko nje, neki gledajući u nju s ljubavlju, a neki u mene s mržnjom. Njihala se po čitavoj kuhinji dok su joj krpe padale sa suknje (na njoj nije bilo ni traga pokrivača ili plahte) obilazeći mjesto koje je bilo njezina oblast, a glava joj je poskakivala i njihala se na prerezanom grlu. U jednom trenutku glava joj se nagnula natrag sve do pleća, a onda je opet poskočila naprijed s dubokim i mesnatim pljeskom.

Kada je napokon okrenula svoje maglovite oči prema meni, povukao sam se prema kutu u kojem je stajala škrinja za drva, sada gotovo prazna: "Ostavi me na miru", šapnuo sam. "Ti uopće nisi tu. U bunaru si. Ne bi iz njega mogla izaći čak i da nisi mrtva."

Ispustila je zvuk nalik na grgljanje – zvučalo je kao da se davi gustim umakom – i nastavila mi prilaziti, dovoljno stvarna da baca sjenu. A mogao sam osjetiti zadah njezina tijela u raspadanju, tijela žene koja bi mi katkad na vrhuncu strasti gurnula jezik u usta. Ona je ovdje.

Stvarna je. A i njezina kraljevska svita. Osjećao sam kako mi jurcaju naprijed-natrag preko stopala i škakljaju gležnjeve brkovima njuškajući oko donjih rubova mojih dugih gaća.

Udario sam petama o sanduk s drvima, a kad sam se pokušao sagnuti da se maknem od leša koji mi je prilazio, izgubio sam ravnotežu i sjeo na sanduk. Udario sam se svojom natečenom i inficiranom rukom, ali jedva da sam i primijetio bol. Ona se nagnula nada me, a glava joj se... zanjihala. Koža joj se odvojila od kostiju pa joj je lice visjelo kao da je nacrtano na balonu nekog djeteta. Jedan štakor popeo se sa strane na sanduk i skočio mi na trbuh, a onda mi jurnuo uz prsa i onjušio donji dio brade. Osjećao sam kako mi i drugi jurcaju ispod svijenih koljena. Ali nisu me ugrizli. Taj su zadatak već obavili.

Nagnula se bliže meni. Njezin smrad bio je nepodnošljiv, a njezin iskrivljeni cerek od uha do uha... još uvijek ga imam pred očima dok ovo pišem. Poželio sam umrijeti, ali srce mi je nastavilo kucati. Njezino viseće lice kliznulo je uz moje. Osjetio sam kako svojom neobrijanom bradom kidam sićušne komadiće njezina lica; čuo sam kako joj slomljena čeljust škripi poput grane pokrivene ledom. A onda je pritisnula svoje hladne usne na školjku mog uha koje je gorjelo u groznici i počela šaptati tajne koje samo mrtva žena može znati. Vrisnuo sam. Obećao sam joj da ću se ubiti i zauzeti njezino mjesto u paklu samo ako prestane. Ali nije prestala. Nije htjela prestati. Mrtvaci ne prestaju.

Sada to znam.

Nakon što je pobjegao iz Prve poljoprivredne banke sa 200 dolara u džepu (ili vjerojatnije sa 150; nemojte zaboraviti da mu je nekoliko novčanica ispalo), Henry je na izvjesno vrijeme nestao. "Pritajio se", rečeno žargonom kriminalaca. Kažem to s izvjesnim ponosom. Mislio sam da će ga uhvatiti čim se pojavi u gradu, ali on mi je dokazao da nisam u pravu. Bio je zaljubljen, bio je očajan, još uvijek je gorio od osjećaja krivnje i grozote zločina što smo ga on i ja počinili... ali unatoč svim tim brigama (svim tim infekcijama), moj sin pokazao je hrabrost i pamet, čak i izvjesnu tužnu plemenitost. Pomisao na ovu posljednju stvar najteže mi pada. Ispunja me melankolijom zbog njegova protraćenog života (zbog tri protraćena života; ne smijem zaboraviti jadnu trudnu Shannon Cotterie) i stidom zbog toga što sam ga odvukao u propast kao tele s konopcem oko vrata.

Arlette mi je pokazala daščaru u kojoj se sakrio i bicikl smješten straga – taj bicikl bio je prva stvar koju je kupio ukradenom gotovinom.

Tada vam ne bih točno mogao reći gdje mu je skrovište, ali u godinama koje su slijedile locirao sam ga pa čak i posjetio; bila je to obična šupa pokraj ceste s izblijedjelom reklamom Royal Crown Cole na bočnom zidu. Ležala je nekoliko milja izvan zapadnog predgrađa Omahe, u blizini Boys Towna, koji je počeo s radom godinu dana prije. Jedna soba, prozor bez stakla, bez štednjaka. Prekrio je bicikl sijenom i korovom te skovao planove. A onda, otprilike tjedan dana nakon što je opljačkao Prvu poljoprivrednu banku – kada je zanimanje policije za tu prilično nevažnu pljačku već opalo – počeo je odlaziti biciklom u Omahu.

Neki bi gluplji dječak otišao ravno do katoličkog doma Svete Euzebije, gdje bi ga uhvatila lokalna policija (kao što je šerif Jones nedvojbeno i očekivao), ali Henry Freeman James nije bio toliko glup. Doznao je položaj doma, ali nije mu prilazio. Umjesto toga, potražio je najbližu slastičarnicu s barom za bezalkoholna pića, ispravno pretpostavivši da djevojke iz doma zalaze u nju kad god im se pruži prilika (što znači, kad god svojim ponašanjem zavrijede slobodno popodne, a imaju nešto novca u torbici). Premda djevojke iz Svete Euzebije nisu nosile odore, bilo ih je lako prepoznati po neuglednim haljinama, oborenim pogledima i karakterističnom ponašanju – mješavini očijukanja i sramežljivosti. Osobito bi upadljive bile djevojke s velikim trbusima, a bez vjenčanog prstena.

Neki bi gluplji dječak pokušao zapodjenuti razgovor s jednom od tih uniformiranih Evinih kćeri odmah kod bara za bezalkoholna pića i time privukao pažnju na sebe. Henry je zauzeo položaj vani, na početku aleje između slastičarnice i susjedne galanterijske prodavaonice, naslonio bicikl na zid od opeke, sjeo na jedan od sanduka i stao čitati novine. Čekao je neku djevojku s malo pustolovnijim duhom od onih koje bi samo popile sodu sa sladoledom i onda se žurno vratile sestrama. Što znači da je čekao djevojku koja puši. Za njegova trećeg popodneva u aleji pojavila se upravo takva djevojka.

Ja sam je poslije pronašao i porazgovarao s njom. To nije iziskivalo mnogo detektivskog posla. Siguran sam da je Omaha Henryju i Shannon izgledala kao velegrad, ali 1922. godine bio je to samo gradić na srednjem zapadu s pretenzijama da postane pravi grad. Victoria Hallet sada je ugledna supruga s troje djece, ali u jesen 1922. godine zvala se Victoria Stevenson: mlada, znatiželjna i buntovna djevojka u šestom mjesecu trudnoće, koja je jako voljela cigarete Sweet Caporals. Sa zadovoljstvom je uzela jednu od Henryjevih kad ju je ponudio.

"Uzmi još nekoliko za poslije", predložio joj je. Nasmijala se. "To bi bilo zbilja glupo! Sestre nam pregledavaju torbice i izokreću džepove kad se vratimo u dom. Trebat će mi tri žvakaće gume Black Jack samo da odagnam miris ove cigarete." Zatim se veselo i prkosno potapšala po ispupčenom trbuhu. "Pretpostavljam da si primijetio da sam u nevolji. Baš sam bila zločesta! A moj je dragi pobjegao. I on je zločest dečko, ali svijet ne mari za takve stvari! Pa me je tako stari poslao u zatvor s čuvarima nalik na pingvine..."

"Ne shvaćam te."

"Isuse! Stari je moj tata! A časne sestre zovemo pingvinima!" Nasmijala se. "Ti si očito sa sela! Jasno! U svakom slučaju, zatvor u kojem služim kaznu zove se..."

"Sveta Euzebija."

"To je već bolje, momče!" Povukla je dim iz cigarete i suzila oči. "Čuj, kladila bih se da znam tko si – ti si dečko Shannon Cotterie."

"Pametna cura!" rekao je Hank.

"Pa, da sam na tvom mjestu, ja se ne bih približila ni na dva bloka našem domu. Policija ima tvoj opis." Veselo se nasmijala. "A i opise desetak drugih ostavljenih tipova, premda nijedan od tih klipana nema tako zelene oči kao ti, a ni tako zgodnu curu kao što je Shannon. Ona je prava ljepotica! Nego što!"

"A što misliš, zašto sam došao?"

"Zagrist ću udicu – zašto si došao?"

"Želim stupiti u kontakt s njom, ali ne želim da me pritom uhvate. Platit ću ti dva dolara ako joj odneseš poruku."

Victoria je razrogačila oči. "Momče, za dva dolara odnijet ću poruku samom vragu – u takvoj sam ti ja besparici. Daj mi je!"

"I još dva dolara ako budeš držala jezik za zubima. Sada i poslije."

"To mi ne moraš posebno platiti", odvratila je. "Obožavam kad mogu one vražje svetice povući za nos. One bi ti odrezale ruku kad bi pokušao uzeti još jedan komad peciva za večeru! To ti je kao u Gulliveru Twistu !“

Dao joj je poruku, a Victoria ju je predala Shannon. Shannon je tu poruku još uvijek nosila u svojoj prenatrpanoj torbici kad ju je policija uhvatila s Henryjem u Elku u Nevadi, a ja sam vidio policijsku fotografiju te poruke. Ali Arlette mi je već mnogo prije rekla što u njoj piše, a stvarna se poruka slagala od riječi do riječi.

Čekat ću te iza doma od ponoći do zore slijedeća dva tjedna, pisalo je u poruci. Ako ne dođeš, znat ću da je među nama gotovo pa ću se vratiti u Hemingford i nikad te više neću gnjaviti, premda ću te zauvijek voljeti. Mladi smo, ali mogli bismo lagati koliko nam je godina i započeti dobar život na nekom drugom mjestu (u Kaliforniji). Ja imam nešto novca, a znam i kako da nabavim još. Ako mi želiš poslati poruku, Victoria zna gdje da me nađe, ali to možemo učiniti samo jedanput. Više od toga bilo bi opasno.

Pretpostavljam da se ta poruka sada možda nalazi kod Harlana i Sallie Cotterie. Ako je tako, vidjeli su da je moj sin oko svog potpisa nacrtao srce. Pitam se je li to uvjerilo Shannon. Pitam se je li je uopće trebalo uvjeravati. Možda je ona na ovom svijetu željela samo to da zadrži (i ozakoni) bebu u koju se već bila zaljubila. Arlettin grozni drhtavi glas nije se pozabavio tim pitanjem. Njoj je to vjerojatno bilo svejedno.

Henry se vraćao na početak te aleje svakog dana poslije tog sastanka. Zacijelo je bio svjestan opasnosti da bi se ondje umjesto Victorije mogli pojaviti policajci, ali valjda je smatrao da nema izbora. Victoria je došla trećeg dana njegova bdijenja. "Shan ti je odmah napisala odgovor, ali ja nisam mogla prije izaći", rekla mu je. "Neki se šašavac pojavio u onoj rupi koju imaju obraza nazivati glazbenom sobom, a pingvinke su nakon toga uvele opsadno stanje."

Henry je ispružio ruku, a Victoria mu je predala poruku u zamjenu za jedan Sweet Caporal. Poruka se sastojala od samo pet riječi: Sutra ujutro u dva sata.

Henry je zagrlio Victoriu i poljubio je. Ona se nasmijala od uzbuđenja, a oči su joj zablistale. "Bože! Neke su cure sretnice."

Što je nedvojbeno točno. Ali kad pomislite da je Victoria završila s mužem, troje djece i lijepom kućom u ulici Maple, u najboljem dijelu Omahe, a da Shannon Cotterie nije doživjela ni svršetak te godine... Što biste vi rekli, koja je od njih sretnica?

Ja imam nešto novca, a znam i kako da nabavim još, bio joj je napisao Henry, a on je to doista i znao. Samo nekoliko sati nakon što je poljubio drsku Victoriu (koja je proslijedila poruku Shannon: Kaže da će sto posto doći ), jedan mladić sa sportskom kapom nabijenom na čelo i rupcem preko usta i nosa opljačkao je Prvu nacionalnu banku u Omahi. Pljačkaš je ovoga puta odnio 800 dolara, što je bilo dobro. Ali ta je banka imala mlađeg čuvara koji je ozbiljnije shvaćao svoje dužnosti, što nije bilo tako dobro. Pljačkaš ga je morao ustrijeliti u stegno kako bi mogao pobjeći i premda je Charles Griner preživio, rana mu se inficirala (suosjećao sam s njim) pa je izgubio nogu. Kad sam ga u proljeće 1925. godine upoznao u kući njegovih roditelja, Griner je cijelu tu stvar gledao filozofski.

"Sretan sam što sam uopće živ", rekao mi je. "Kad su mi previli nogu, već sam ležao u gotovo tri centimetra dubokoj lokvi krvi. Kladio bih se da su potrošili čitavu kutiju Drefta da očiste pod."

Kad sam mu se pokušao ispričati zbog svoga sina, odmahnuo je rukom.

"Nisam mu uopće smio prilaziti. Duboko je nabio kapu i visoko navukao rubac, ali mogao sam mu vidjeti oči. Trebalo mi je biti jasno da ga moram ustrijeliti ako ga želim zaustaviti, a nisam imao priliku da izvučem pištolj. Pročitao sam mu to u očima, znate. Ali i ja sam tada bio mlad, sad sam već stariji. Vaš sin nije imao priliku postati stariji. Žao mi je što ste ga izgubili."

Nakon te pljačke Henry je imao više nego dovoljno novca da kupi auto – luksuzan auto – ali on nije bio toliko glup. (Dok pišem ove riječi, ponovno me obuzima osjećaj ponosa: neznatan, ali neporeciv.) Mladac koji izgleda kao da se počeo brijati tek prije tjedan ili dva, pa da namakne dovoljno love za gotovo novi Oldsmobile? To bi mu sigurno natovarilo pajkane na vrat.

I tako, umjesto da kupi auto, on ga je ukrao. Ali nije ukrao velik auto; opredijelio se za lijep i neupadljiv Ford Coupe. Taj je auto parkirao iza Svete Euzebije, u njega se Shannon popela nakon što se iskrala iz svoje sobe, šmugnula niza stube s putnom torbom u ruci i izmigoljila kroz prozor praonice pokraj kuhinje. Imali su vremena samo za jedan poljubac – Arlette mi to nije rekla, ali ja još uvijek imam maštu – prije no što je Henry krenuo Fordom prema zapadu. U zoru su već bili na autoputu Omaha-Lincoln. Mora da su prošli blizu njegova starog doma – i njezina – oko tri tog popodneva. Možda su i bacili koji pogled u tom smjeru, ali sumnjam da je Henry usporio; vjerojatno nije želio prenoćiti u kraju gdje bi ih netko mogao prepoznati.

I tako su počeli život bjegunaca.

Arlette mi je o tom životu šaptom ispripovijedala više no što sam želio znati, ali ja nemam srca ponoviti vam više od golih činjenica. Ako želite doznati više, obratite se Gradskoj knjižnici u Omahi. Za novčanu naknadu, poslat će vam šapirografirane kopije novinskih članaka o "zaljubljenim razbojnicima", što je ime pod kojim su se proslavili (i kako su sami sebe zvali). Ako ne živite u Omahi, možda uspijete pronaći članke o njima i u svojim lokalnim novinama, jer svršetak njihove priče smatrao se dovoljno srcedrapajućim da o njemu izvještavaju novine u cijeloj zemlji.

Zgodni Hank i slatka Shannon, tako ih je nazvao World-Herald. Na fotografijama su izgledali nevjerojatno mladi. A dakako, to su i bili. Ja te fotografije nisam želio pogledati, ali na kraju sam ih ipak pogledao. Ne postoji samo jedan način da vas ugrizu štakori, zar ne?

Ukradenom autu pukla je guma u pustinjskom kraju Nebraske. Baš kad je Hank stavljao rezervnu gumu, pješice su naišla dvojica muškaraca. Jedan od njih izvukao je sačmaricu koja mu je visjela u petlji pod kaputom – takvi su se kaputi u doba divljeg zapada nazivali razbojničkim frakovima – i uperio je u odbjegle ljubavnike. Henry uopće nije imao priliku da dohvati svoj pištolj; bio mu je u džepu kaputa, a da ga je pokušao izvući, bio bi gotovo sigurno ubijen. I tako je pljačkaš opljačkan. Držeći se za ruke, Henry i Shannon otpješačili su pod hladnim jesenskim nebom do obližnje farmerske kuće, a kad je farmer izašao na vrata i zapitao ih kako im može pomoći, Henry mu je uperio pištolj u grudi i zatražio njegov auto i svu gotovinu.

Djevojka koja je bila s njim, rekao je farmer jednom reporteru, stajala je na trijemu i gledala u stranu. Farmer je rekao kako mu se učinilo da je zaplakala. Rekao je da se sažalio nad njom, jer bila je vrlo sitna, trudna poput one stare žene iz dječje pjesmice, one koja je živjela u cipeli, a putovala je s mladim desperadosom koji će loše završiti.

Je li ga pokušala zaustaviti? upitao je reporter. Je li ga pokušala nagovoriti da odustane?

Nije, odgovorio je farmer. Samo je stajala okrenuta leđima, kao da vjeruje da se ono što ne vidi zapravo i ne događa. Farmerovu staru krntiju marke Reo pronašli su napuštenu u blizini željezničkog depoa u McCooku, s porukom na sjedalu: Vraćamo vam auto, a novac koji smo vam ukrali poslat ćemo vam čim budemo mogli. Uzeli smo vam ga samo zato što smo u škripcu. Vrlo iskreno vaši, "zaljubljeni razbojnici". Tko im je smislio to ime? Vjerojatno Shannon, jer je poruka bila napisana njezinim rukopisom. Izmislili su ga samo zato što se nisu htjeli koristiti svojim pravim imenima, ali od takvih stvari nastaju legende.

Dan ili dva poslije, opljačkana je mala Pogranična banka u Arapahoeu u Coloradu. Pljačkaš – s duboko nabijenom sportskom kapom i visoko povučenim rupcem – bio je sam. Ukrao je manje od 100 dolara i odvezao se Hupmobileom, ukradenim, kako su novine izvijestile, u McCooku.

Sutradan, u Prvoj banci u Chayenne Wellsu (jedinoj banci u tom gradu), mladi se muškarac pojavio u pratnji mlade žene. I ona je maskirala lice rupcem, ali činjenicu da je trudna nije mogla prikriti. Pobjegli su sa 400 dolara i odvezli se iz grada velikom brzinom na zapad. Policija im je na cesti za Denver postavila barikadu, ali Henry je postupio pametno i imao sreće. Nedugo nakon izlaska iz Cheyenne Wellsa, skrenuli su na jug i odvezli se prašnjavim cestama i stočnim stazama.

Tjedan dana poslije jedan mladi par koji se nazvao Harry i Susan Freeman, ukrcao se u Colorado Springsu na vlak za San Francisco. Ne znam zašto su u Grand Junctionu iznenada sišli s vlaka, a Arlette mi to nije rekla – pretpostavljam da su vidjeli nešto što ih je uznemirilo. Znam samo to da su ondje opljačkali banku pa onda još jednu u Ogdenu u Utahu. Možda su tako zamišljali štednju za svoj novi život. A kad je jedan muškarac pokušao zaustaviti Henryja pred bankom u Ogdenu, Henry ga je ustrijelio u prsa. Muškarac se ipak počeo hrvati s Henryjem, a Shannon ga je gurnula niz granitne stube. Pobjegli su. Čovjek kojeg je Henry ustrijelio umro je poslije dva dana u bolnici. I tako su zaljubljeni razbojnici postali ubojice, a u Utahu ubojice završavaju na vješalama.

To je bilo negdje oko Dana zahvalnosti, premda ne znam je li bilo prije ili poslije. Policija zapadno od Stjenjaka imala je njihov opis i tražila ih je. Mene je tada ugrizao onaj štakor koji se skrivao u ormaru – ili me uskoro trebao ugristi. Arlette mi je bila rekla da su njih dvoje mrtvi, ali to nije bilo točno ili barem nije bilo točno u trenutku kad me ona posjetila sa svojom dvorskom svitom. Ili je lagala ili prorokovala. Za mene je to isto.

Pretposljednje mjesto na kojem su stali bio je Deeth u Nevadi. Bilo je to jednog vrlo hladnog dana krajem studenog ili početkom prosinca. Nebo je bilo bijelo i počeo je padati snijeg. Samo su željeli pojesti kajganu i popiti kavu u jedinom restoranu u gradu, ali sreća ih je u tom trenutku već gotovo bila napustila. Barmen u restoranu bio je rodom iz Elkhorna u Nebraski i premda već godinama nije bio kod kuće, majka mu je još uvijek vjerno slala pakete s primjercima World-Heralda. Jedan takav paket primio je samo nekoliko dana prije pa je u paru koji je sjedio u jednom odjeljku prepoznao "zaljubljene razbojnike" iz Omahe.

Umjesto da pozove policiju (ili osiguranje obližnjeg rudnika bakra, što bi bilo brže i djelotvornije), barmen ih je odlučio uhititi sam. Izvukao je hrđavi stari pištolj koji je držao pod šankom, uperio ga u njih i – u najboljoj zapadnjačkoj tradiciji – rekao im neka podignu ruke. Henry ga nije poslušao. Izvukao se iz odjeljka i krenuo prema šanku govoreći mu: "Okani se toga, prijatelju, mi ti ne želimo nauditi. Želimo samo platiti i otići."

Barmen je povukao okidač, ali stari je pištolj zatajio. Henry mu ga je uzeo iz ruke, rasklopio ga, pogledao bubnjić i nasmijao se. "Dobre vijesti!" rekao je Shannon. "Meci su već pozelenjeli od ležanja u bubnjiću."

Stavio je dva dolara na šank – da plati – a onda je učinio strašnu pogrešku. Premda ja i dan-danas vjerujem da bi oni loše završili ma što da su učinili, ipak me obuzima želja da mu doviknem kroz godine: Nemoj odlagati napunjen pištolj. Nemoj to činiti, sine! Bili meci zeleni ili ne, stavi ih u džep! Ali samo mrtvaci mogu dozivati kroz vrijeme; sada to znam, i to iz osobnog iskustva.

Kad su se okrenuli da odu ( držeći se za ruke, šapnula mi je Arlette na zažareno uho), barmen je podigao svoj veliki stari pištolj sa šanka, uhvatio ga objema rukama i ponovno povukao okidač. Ovoga je puta pištolj opalio i premda je barmen vjerojatno ciljao u Henryja, metak je pogodio Shannon Cotterie u križa. Kriknula je i posrnula kroz vrata u snježnu vijavicu. Henry ju je uhvatio prije no što je pala i odvukao je do posljednjeg automobila koji su ukrali, još jednog Forda. Barmen ga je pokušao pogoditi kroz prozor, ali stari mu se pištolj rasprsnuo u ruci, a komadić metala izbio mu je lijevo oko. Zbog toga mi nikad nije bilo žao. Ja nisam tako sklon praštanju kao Charles Griner.

Dok je Henry vozio kroz sve gušći snijeg prema Elku, trideset milja jugozapadno, možda se nadajući da će ondje naći liječnika, teško ranjenu Shannon – koja je možda već i umirala – uhvatili su trudovi. Ne znam postoji li u Elku liječnik ili ne, ali svakako postoji policijska postaja, a barmen ju je nazvao dok mu se ostatak očne jabučice još uvijek sušio na obrazu. Tri mjesna policajca i četiri člana državne patrole Nevade postavili su zasjedu Henryju i Shannon na ulasku u grad, ali Henry i Shannon nikad ih nisu vidjeli. Elko je trideset milja udaljen od Deetha, a Henry je uspio prevaliti samo 28.

Čim su ušli u predgrađe (ali još uvijek prilično daleko od ulaska u samo mjesto), Henryja je napustila i posljednja sreća. Shannon je jaukala držeći se za trbuh i krvarila po čitavom sjedalu, a on mora da je vozio brzo – previše brzo. A možda je samo naletio na rupu u cesti. Kako god bilo, Ford je skliznuo u jarak i stao. I tako su ostali sjediti u praznini planinske pustinje, dok je sve jači vjetar nosio snijeg oko njih. A o čemu je Henry razmišljao? O tome da su on i djevojka koju voli završili na tom mjestu u Nevadi zbog onoga što smo on i ja učinili u Nebraski. Arlette mi to nije rekla, a nije niti morala. Znam to i sam.

Henry je spazio obris jedne zgrade kroz sve gušći snijeg i izvukao Shannon iz auta. Shannon je uspjela načiniti nekoliko koraka uz vjetar, ali više od toga nije mogla. Djevojka koja je znala trigonomiju i mogla postati prvi ženski diplomac učiteljske škole u Omahi položila je ruke na rame mladog čovjeka i rekla: "Ne mogu dalje, dragi, spusti me na tlo!"

"Što je s bebom?" upitao ju je.

"Beba je mrtva, a i ja želim umrijeti", odgovorila je. "Ne mogu podnijeti bol. Grozna je. Volim te, dragi, ali spusti me na tlo."

Umjesto toga, on ju je odnio do one zgrade koja se nazirala kroz snijeg. Pokazalo se da je to daščara koja se nije previše razlikovala od one straćare pokraj Boys Towna s izblijedjelom slikom boce Royal Crown Cole na bočnom zidu. Unutra je bio štednjak, ali nije bilo drva. Henry je izašao da skupi nekoliko odbačenih komada drva prije no što ih prekrije snijeg, a kad se vratio unutra, Shannon je već bila bez svijesti. Zapalio je vatru u štednjaku, a onda je položio Shannoninu glavu u krilo. Shannon Cotterie umrla je prije no što je vatra koju je zapalio sagorjela do žeravice, a onda je ostao samo Henry, sjedeći na neudobnoj poljskoj ležaljci na kojoj su deseci prljavih kauboja ležali prije njega, češće pijani nego trijezni. Sjedio je ondje i milovao Shannon po kosi dok je vjetar vani zavijao i tresao limeni krov daščare.

Sve mi je te stvari Arlette ispripovijedala dok su štakori puzali oko mene, njezin smrad punio mi nos, a moja inficirana i natečena ruka boljela kao da gori.

Preklinjao sam je da me ubije, da mi prereže grkljan kao što sam ga ja prerezao njoj, ali ona je to odbila učiniti.

To je bila njezina osveta.

Moj posjetitelj stigao je na farmu poslije možda dva dana, možda čak i tri, premda ne vjerujem da je toliko prošlo. Mislim da je prošao samo jedan dan. Ne vjerujem da bih bez pomoći mogao preživjeti još dva ili tri dana. Prestao sam jesti i gotovo prestao piti. Pa ipak, kad sam začuo lupanje na vratima, uspio sam ustati iz kreveta i oteturati do vrata. Jednim sam dijelom mislio da je to možda Henry, jer jednim sam se dijelom još uvijek usuđivao nadati da je Arlettin posjet bio samo priviđenje uzrokovano delirijem... a čak i ako je bio stvaran, da mi je lagala.

Bio je to šerif Jones. Koljena su mi popustila kad sam ga ugledao pa sam posrnuo naprijed. Pokušao sam mu reći o Henryju i Shannon – da će Shannon biti ustrijeljena, da će skončati u kaubojskoj kolibi u predgrađu Elka, da on, šerif Jones, mora nekog pozvati i spriječiti da se to dogodi. Sve što sam uspio izgovoriti bilo je zbrkano, ali on je uspio raspoznati imena.

"Istina, on je pobjegao s njom", odvratio je. "Ali ako vam je to rekao Harl, zašto vas je onda ostavio u ovakvom stanju? Što vas je ugrizlo?"

"Štakor", uspio sam odgovoriti.

Obuhvatio me rukom i napola me odnio do stuba trijema prema svom autu. Pijetao George ležao je smrznut na tlu pokraj hrpe cjepanica, a krave su mukale. Kada sam ih posljednji put nahranio? Nisam se mogao sjetiti.

"Šerife, morate..."

Ali on me prekinuo. Mislio je da buncam, a kako i ne bi? Mogao je osjetiti da imam groznicu i vidjeti da mi je lice zažareno. Zacijelo mu se činilo da nosi peć. "Morate čuvati snagu. I morate biti zahvalni Arlette, jer da nije nje, ja nikad ne bih došao ovamo."

"Mrtva je", uspio sam reći.

"Da, mrtva je."

I tako sam mu priznao da sam je ubio. Oh, kakvo olakšanje! Začepljena cijev u mojoj glavi otvorila se kao nekom čarolijom, a inficirani duh koji je u njoj bio zarobljen napokon je nestao.

Gurnuo me u kola kao vreću. "Poslije ćemo razgovarati o Arlette, ali sada ću vas odvesti u Bolnicu milosrdnih anđela. Bio bih vam zahvalan da ne povratite u autu."

Zatim nas je odvezao iz dvorišta, ostavljajući za sobom mrtvog pijetla i krave koje su mukale. (I štakore, nemojte zaboraviti na štakore! Ha!) Ponovno sam mu pokušao reći da možda nije prekasno za Henryja i Shannon, da ih još uvijek možemo spasiti. Čuo sam samog sebe kako govorim "to su stvari koje bi se mogle dogoditi", kao da sam duh budućeg Božića iz one Dickensove pripovijetke, a zatim sam se onesvijestio. Kad sam se probudio, bio je drugi prosinca, a novine na zapadu izvještavale su: "ZALJUBLJENI RAZBOJNICI" UMAKLI POLICIJI ELKA I PONOVNO POBJEGLI. To zapravo nije bilo točno, ali nitko to još nije znao. Osim Arlette, naravno. I mene.

Liječnik je smatrao da mi gangrena još nije zahvatila podlakticu pa se okladio u moj život i amputirao mi samo lijevu šaku. Tu je okladu dobio. Pet dana nakon što me šerif Jones unio u Bolnicu milosrdnih anđela u Gradu Hemigfordu ležao sam u bolničkom krevetu mršav i nalik na duha, dvanaest kila lakši i bez lijeve šake, ali još uvijek živ.

Jones je svratio da me vidi, smrknuta lica. Čekao sam da mi kaže kako me hapsi zbog ubojstva žene i da moju preostalu šaku lisicama zakvači za okvir kreveta. Ali on to nije učinio. Umjesto toga, rekao mi je da mu je vrlo žao zbog mog gubitka. Mog gubitka! Što taj idiot zna o gubitku?

Zašto sjedim u ovoj bijednoj hotelskoj sobi (premda ne sam!) umjesto da ležim u grobu kao ubojica? Odgovorit ću vam s tri riječi: zbog svoje majke.

Poput šerifa Jonesa, i ona je imala običaj da svoj govor začini retoričkim pitanjima. Za šerifa je to bio trik koji je pokupio za radnog vijeka u policiji – postavljao je svoja smiješna kratka pitanja i promatrao hoće li se sugovornik odati nekom reakcijom: treptajem, mrštenjem ili malim pomicanjem očiju. Za moju majku to je bila samo govorna navika koju je pokupila od svoje majke Engleskinje i prenijela na mene. Ja sam u međuvremenu izgubio i najmanji trag britanskog naglaska što sam ga nekoć možda imao, ali nikad se nisam oslobodio majčine navike da tvrdnje pretvara u pitanja. Bolje dođi ovamo, zar ne? rekla bi. Ili: Tvoj je otac opet zaboravio ponijeti užinu, morat ćeš mu je odnijeti, zar ne? Čak je i primjedbe o vremenskim prilikama formulirala kao pitanja: Još jedan kišni dan, zar ne?

Premda sam bio vrlo bolestan i u groznici kad se šerif Jones tog dana krajem mjeseca studenog pojavio na vratima moje sobe, nisam bio u deliriju. Jasno sam se sjećao našeg prijašnjeg razgovora, onako kako se čovjek sjeća slika iz neke naročito upečatljive noćne more.

Morate biti zahvalni Arlette, jer da nije nje, ja nikad ne bih došao ovamo, bio mi je rekao.

Mrtva je, odgovorio sam mu.

Šerif Jones: Da, mrtva je.

A onda sam rekao, onako kako sam naučio govoriti u majčinu krilu: Ja sam je ubio, zar ne?

A šerif Jones shvatio je retoričku figuru moje majke (i svoju vlastitu, nemojte zaboraviti) kao pravo pitanje. Mnogo godina poslije – u tvornici u kojoj sam radio nakon što sam izgubio farmu – čuo sam kako predradnik kori činovnika zato što je poslao narudžbu u Des Moines umjesto u Devenport prije no što je dobio otpremni nalog iz glavnog ureda. Ali u srijedu narudžbe uvijek šaljemo u Des Moines, odvratio je činovnik koji će ubrzo biti otpušten. Jednostavno sam mislio...

Misliti je drek znati, odvratio je predradnik. Što je, pretpostavljam, stara izreka, ali ja sam je tada prvi put čuo. A treba li se čuditi što sam se sjetio šerifa Franka Jonesa kad sam je čuo? Navika moje majke da tvrdnje pretvara u pitanja spasila me od električne stolice. Nikad mi nije suđeno pred porotom za ubojstvo moje žene.

Naime, sve do sad.

Porotnici su ovdje sa mnom, mnogo ih je više od dvanaest, poredani su uz podnice oko čitave sobe, gledaju me onim svojim poput nafte crnim očima. Kad bi sobarica sada ušla u sobu da promijeni posteljinu i ugledala te krznene porotnike, pobjegla bi, ali to se neće dogoditi, prije dva dana objesio sam na vrata znak NE SMETAJTE, a on još uvijek visi ondje. U međuvremenu nisam izlazio. Pretpostavljam da bih mogao naručiti hranu iz restorana u ulici, ali mislim da bi ih hrana razjarila. Ionako nisam gladan, tako da to i nije neka velika žrtva. Moji su porotnici do sada bili strpljivi, ali ne vjerujem da će još dugo ostati takvi. Kao i svi drugi porotnici, s nestrpljenjem očekuju svršetak svjedočenja kako bi mogli donijeti presudu, dobiti honorar (koji se u ovom slučaju sastoji od krvi i mesa) i vratiti se svojim obiteljima. Zato moram završiti. Neću još dugo. Najteži dio posla već sam obavio.

Kad je sjeo pokraj mog bolničkog kreveta, šerif Jones mi je rekao: "Vjerojatno ste mi to pročitali u očima. Jesam li u pravu?"

Ja sam još uvijek bio vrlo bolestan, ali već sam se dovoljno oporavio da budem oprezan. "Što to, šerife?"

"Ono što sam vam došao reći. Zaboravili ste, zar ne? Pa, to me ne čudi. Bili ste u vrlo lošem stanju, Wilfe. Bio sam uvjeren da ćete umrijeti, i to prije no što vas dovezem u grad. Pretpostavljam da Bog još nije završio s vama, zar ne?"

Netko sigurno nije završio sa mnom, ali sumnjao sam da je to Bog.

"Je li riječ o Henryju? Došli ste mi reći nešto u vezi s Henryjem?"

"Nisam", odgovorio je. "Došao sam zbog Arlette. Imam loše vijesti, najgore, ali ne smijete sebe kriviti. Pa niste je vi otjerali iz kuće štapom." Nagnuo se naprijed. "Vi možda mislite da mi se ne sviđate, Wilfe, ali to nije točno. Ima nekih ljudi u ovom kraju kojima se ne sviđate – a mi znamo tko su oni, zar ne? – ali nemojte misliti da sam ja jedan od njih, samo zato što moram uzimati u obzir i njihove interese. Istina, jedanput ili dvaput ste me iznervirali, no vjerujem da bi vam i Harl Cotterie još uvijek bio prijatelj da ste svog sina držali na kraćoj uzici, ali ja sam vas uvijek cijenio."

U to baš nisam bio uvjeren, ali zadržao sam jezik za zubima.

"Što se tiče Arlette, opet ću vam reći, jer to vrijedi ponoviti: ne smijete sebe kriviti."

"Ne smijem?" Smatrao sam to čudnim zaključkom čak i za šerifa kojeg posve sigurno nitko nikad neće pobrkati sa Sherlockom Holmesom.

"Ako su izvještaji koje dobivam točni, Henry je u nevolji", rekao je teškim glasom. "Pokušat će povući Shan Cotterie u provaliju sa sobom, a to će mu vjerojatno i uspjeti. To je dovoljan teret za vas, nemojte još sebe kriviti za smrt svoje žene. Ne morate..."

"Samo mi recite", rekao sam.

Dva dana prije njegova posjeta – možda istoga onog dana kad me ugrizao štakor, a možda i ne, ali otprilike u to vrijeme – jedan farmer koji je krenuo u Lyme Bisku sa svojim urodom spazio je tri prerijska psa kako se natežu oko nečega dvadeset metara sjeverno od ceste. On bi možda nastavio svojim putem da nije spazio i izgrebenu žensku cipelu od lakirane kože i ružičaste gaćice u jarku. Zaustavio se, ispalio metak iz puške da otjera pse i otišao u polje da pogleda oko čega su se natezali. Pronašao je ženski kostur u ostacima haljine, s kojeg je još uvijek visjelo nekoliko komadića mesa. Ono što je ostalo od kose bilo je svjetlosmeđe, što je boja koju bi Arlettina bogata bakrenocrvena kosa mogla poprimiti nakon nekoliko mjeseci izloženosti vremenskim nepogodama.

"Nedostajala su joj dva stražnja zuba", rekao mi je Jones. "Jesu li Arlette nedostajala dva stražnja zuba?"

"Jesu", slagao sam. "Ispali su joj zbog upale desni."

"Kad sam došao na farmu, dan nakon što je pobjegla, vaš dečko rekao je da je odnijela svoj vrijedan nakit."

"Točno." Nakit koji sada leži u bunaru. "Kad sam vas pitao je li možda uzela štogod novca, spomenuli ste 200 dolara. Je li tako?" Ah, da. Onaj izmišljeni novac koji je Arlette navodno uzela iz mog noćnog ormarića. "Tako je." Klimnuo je glavom. "Pa, evo ga, evo ga. Nešto nakita i nešto novca. To sve objašnjava, ne mislite?"

"Ne vidim..."

"Zato što vi to ne gledate očima predstavnika zakona. Opljačkali su je na cesti, to je sve. Neki nevaljalac spazio je ženu kako stopira između Hemingforda i Lyme Biske, pokupio ju je, ubio, uzeo njezin novac i nakit, i odnio joj truplo u najbliže polje, dovoljno daleko da se ne može vidjeti s ceste." Po njegovu sam smrknutom izrazu lica shvatio kako on misli da je Arlette vjerojatno bila i silovana te da je vjerojatno dobro što od nje nije dovoljno ostalo da se to može sa sigurnošću utvrditi.

"Znači, to je vjerojatno to", rekao sam i nekako uspio zadržati ozbiljan izraz lica sve dok nije otišao. Zatim sam se okrenuo i premda sam se usput udario u batrljak, počeo sam se smijati. Zagnjurio sam lice u jastuk, ali čak ni to nije uspjelo prigušiti smijeh. Kad je medicinska sestra – jedna ružna stara svadljivica – ušla u sobu i ugledala mi suze na licu, pomislila je (misliti je drek znati) da plačem. Raznježila se, što sam prije smatrao nemogućim i dala mi dodatnu tabletu morfija. Na kraju krajeva, ipak sam ja ucviljeni muž i ožalošćeni otac. Zaslužujem utjehu.

A znate li zašto sam se smijao? Jesam li se smijao zbog Jonesove dobronamjerne gluposti? Ili zbog sretnog otkrića mrtve ženske skitnice koju je možda ubio njezin muški suputnik dok su bili pijani? Smijao sam se zbog obje te stvari, ali najviše zbog one cipele. Onaj farmer zastao je da provjeri oko čega se prerijski psi natežu samo zato što je spazio žensku cipelu od lakirane kože u jarku. Ali kad me je šerif Jones ljetos na farmi zapitao o cipelama, rekao sam mu da su nestale Arlettine platnene cipele. A taj je idiot to zaboravio.

I toga se više nikad nije sjetio.

Kad sam se vratio na farmu, otkrio sam da mi je gotovo sva stoka uginula. Preživjela je samo Achelois, koja me pogledala prijekornim i izgladnjelim očima i tugaljivo zamukala. Nahranio sam je isto tako brižno kao što bi čovjek nahranio kućnog ljubimca, jer to je sada zapravo i bila. Kako biste drugačije nazvali životinju koja više ne može pridonijeti dobrobiti obitelji?

Nekoć bi se Harlan i njegova žena pobrinuli za moju farmu dok sam ja u bolnici; tako postupaju susjedi na Srednjem zapadu. Ali čak i kad je žalobno mukanje mojih umirućih krava počelo dopirati preko polja do njega dok je sjedao za stol na večeru, ostao se držati po strani. Da sam bio na njegovu mjestu, možda bih i ja tako postupio. Po gledištu Harla Cotterieja (i ostatka svijeta), moj sin nije se zadovoljio time da upropasti njegovu kćer, nego ju je slijedio do mjesta koje joj je trebalo biti utočište pa ju je oteo i prisilio na zločinački život. Kako su sve one priče o "zaljubljenim razbojnicima" morale izjedati njezina oca! Poput žgaravice! Ha!

Sljedećeg tjedna – otprilike u vrijeme kad su ljudi počeli vješati božične ukrase na farmerske kuće i kuće u ulici Main u Hemingford Homeu – šerif Jones opet je svratio na farmu. Jedan pogled na njegovo lice rekao mi je kakve mi vijesti donosi pa sam počeo odmahivati glavom. "Ne. Sad je dosta. Ne želim to čuti. Odlazite!"

Vratio sam se u kuću i pokušao mu zaključati vrata pred nosom, ali bio sam i slab i jednoruk pa se on prilično lako ugurao unutra. "Smirite se, Wilfe", rekao mi je. "Prebrodit ćete vi ovo." Kao da zna o čemu govori!

Bacio je pogled prema ormaru na čijem je vrhu stajao ukrasni keramički vrč za pivo, pronašao moju žalosno ispražnjenu bocu viskija, natočio posljednji prst tekućine u vrč i dodao mi ga. "Liječnik ovo ne bi odobrio," rekao je, "ali on nije ovdje, a vama će to trebati."

Zaljubljeni razbojnici otkriveni su u svom posljednjem skrovištu. Shannon je umrla od posljedica barmenova metka, a Henry od metka koji je sam sebi ispalio u mozak. Tijela su prebačena u mrtvačnicu u Elku, gdje će ostati do daljnjega. Harlan Cotterie pobrinut će se za svoju kćer, ali za mog sina ne želi niti čuti. Pa naravno da ne želi. Ja sam se pobrinuo za njega. Henryjevo tijelo stiglo je u Hemingford vlakom, osamnaestog prosinca, a ja ga dočekao kod depoa s crnom kočijom pogrebnog poduzeća Casting Brothers. Neprestance su me fotografirali. Postavljali su mi pitanja na koja nisam niti pokušao odgovoriti. Naslovi u World-Heraldu i mnogo skromnijem Hemingford Weeklyju sadržavali su frazu OŽALOŠĆENI OTAC.

Ali da su me novinari mogli vidjeti u dvorani pogrebnog poduzeća, u trenutku kad je otvoren jeftin borov lijes, vidjeli bi što je prava tuga pa bi možda upotrijebili frazu IZBEZUMLJENI OTAC. Metak koji je moj sin ispalio sebi u sljepoočnicu dok je sjedio sa Shannoninom glavom u krilu, rasprsnuo se prolazeći kroz mozak i izbio mu velik komad lubanje na lijevoj strani glave. Ali to nije bilo najgore. Više nije imao oči. Donja usnica bila je raznijeta tako da su mu se vidjeli zubi, kao da se mračno cereka. Od nosa mu je ostao samo crveni batrljak. Prije no što je neki policajac ili šerifov zamjenik pronašao tijela, štakori su od mog sina i njegove drage napravili ukusan obrok.

"Uredite ga", rekao sam Herbertu Castingsu kad sam opet smogao snage da suvislo govorim.

"Gospodine James... šteta je..."

"Vidim kakva je šteta. Uredite ga. I izvadite ga iz tog posranog lijesa. Stavite ga u najljepši lijes koji imate. Baš me briga koliko to stoji. Imam novca." Sagnuo sam se i poljubio ga u razderani obraz. Nijedan otac ne bi trebao poljubiti sina posljednji put, ali ako je ijedan otac ikad zaslužio takvu sudbinu, to sam sigurno ja.

I Shannon i Henry pokopani su izvan groblja hemingfordske metodističke crkve Slave Božje, Shannon dvadeset drugog prosinca, a Henry na Badnjak. Crkva je na Shannoninu ispraćaju bila dupkom puna i orila se od ridanja. To znam jer sam i sam bio ondje, barem nakratko. Stajao sam straga, neprimijećen, a onda sam se iskrao van usred posmrtnog govora velečasnog Thursbyja. Velečasni Thursby vodio je i Henryjev pogreb, ali vjerojatno vam ne moram niti spominjati da je ispraćaju prisustvovalo mnogo manje ljudi. Thursby je vidio samo jednog posjetitelja, ali bio je još jedan. I Arlette je bila ondje, sjedila je do mene neprimijećena i smješkala se. Šapnula mi je na uho:

Jesi li zadovoljan razvojem događaja? Je li bilo vrijedno toga?

Kad zbrojim troškove pogreba, pokopa, mrtvačnice i dostave tijela kući, zbrinjavanje zemaljskih ostataka mog sina stajalo me nešto više od 300 dolara. Platio sam ga novcem od hipoteke. Što sam drugo imao? Nakon pogreba vratio sam se u praznu kuću. Ali prije toga sam kupio novu bocu viskija.

Godina 1922. nosila je još jedno iznenađenje u torbi. Dan nakon Božića velika oluja zatutnjala je sa Stjenjaka i pogodila nas sa trideset centimetara snijega i olujnim vjetrom. Kad se spustio mrak, snijeg se pretvorio u susnježicu, a onda u pljusak. Oko ponoći, dok sam sjedio u zamračenoj dnevnoj sobi, liječeći svoj bolni batrljak sitnim gutljajima viskija, začuo sam zvuk pucanja i kidanja iz stražnjeg dijela kuće. To se krov srušio na toj strani kuće – istoj onoj zbog koje sam, barem djelomice, stavio kuću pod hipoteku. Podigao sam čašu da nazdravim krovu, a onda još jedanput srknuo. Kad mi je hladan vjetar počeo puhati oko ramena, uzeo sam kaput s vješalice u ostavi, odjenuo ga, a onda opet sjeo i popio još malo viskija. U jednom sam trenutku zadrijemao. Oko tri sata probudio me još jedan od onih kidajućih prasaka. Ovoga puta srušila se prednja strana staje. Achelois je i ovoga puta preživjela pa sam je sljedeće večeri doveo k sebi u kuću. Zašto? mogli biste me zapitati, a moj bi odgovor glasio: A zašto ne? Dovraga, zašto ne? Mi smo preživjeli. Mi smo preživjeli.

U božično jutro (koje sam proveo srčući viski u hladnoj dnevnoj sobi, u društvu svoje preživjele krave), prebrojio sam novac koji mi je ostao od hipoteke i shvatio da to ni izdaleka neće pokriti štetu od oluje. To me nije naročito pogodilo jer sam u međuvremenu izgubio volju za farmerskim životom, ali pomisao da će kompanija Farrington izgraditi klaonicu svinja i zagaditi potok još me uvijek tjerala na bijesno škrgutanje zubima. Osobito zbog visoke cijene koju sam platio kako bih spriječio da im onih prokletih 100 jutara padne u ruke.

Iznenada mi je sinulo da su ta jutra moja, sada kad se Arlette službeno vodi kao mrtva, a ne nestala. Tako da sam poslije dva dana progutao svoj ponos i otišao do Harlana Cotterieja.

Čovjek koji je otvorio vrata na koja sam zakucao držao se bolje od mene, ali šokovi koje je te godine doživio ipak su uzeli svoj danak. Smršavio je, oćelavio, a košulja mu je bila naborana – premda ne tako naborana kao lice, a košulju se barem može izglačati. Izgledao je kao da ima šezdeset pet, a ne četrdeset pet godina.

"Nemoj me udariti", rekao sam mu kad sam vidio da steže šake. "Poslušaj što ti želim reći."

"Nikad ne bih udario čovjeka koji ima samo jednu ruku," odvratio je, "ali bit ću ti zahvalan ako budeš kratak. I morat ćemo razgovarati ovdje na trijemu, jer ti nikad više nećeš kročiti u moju kuću."

"To je u redu", rekao sam. I ja sam smršavio – jako – i drhtao sam, ali hladan zrak godio je mom batrljku i nevidljivoj šaci koja je, kako mi se činilo, još uvijek postojala ispod njega. "Želim ti prodati 100 jutara dobre zemlje, Harl. Onih 100 jutara koja je Arlette tako čvrsto odlučila prodati kompaniji Farrington."

Nasmiješio se, a oči su mu zaiskrile u dubokim dupljama. "Snašla su te teška vremena, zar ne? Urušila ti se polovica kuće i polovica staje. Hermie Gordon kaže da držiš kravu u kući." Hermie Gordon bio je lokalni poštar i okorjeli tračer.

Zatražio sam tako nisku cijenu da je Harlan zinuo od čuda i podigao obrve. U tom trenutku zapahnuo me miris koji se širio iz uredne i brižno održavane kuće, miris koji se činio posve stran tom mjestu: miris zagorjele hrane. To očito nije kuhala Sallie Cotterie. Nekoć bi me ta činjenica zainteresirala, ali to je vrijeme sada prošlo. Sada mi je bilo stalo samo do toga da se riješim onih 100 jutara zemlje. Činilo mi se pravednim da ih jeftino prodam, budući da su me tako skupo stajala.

"To nije ni desetina prave vrijednosti", odvratio je, a onda s očitim zadovoljstvom dodao: "Arlette će se okrenuti u grobu."

Već je ona učinila i mnogo više od toga, pomislio sam. "Zašto se smješkaš, Wilfe?"

"Bez razloga. Osim jedne stvari. Više mi nije stalo do te zemlje. Stalo mi je samo do toga da zadržim podalje onu prokletu Farringtonovu klaonicu."

"Pa čak i po cijenu da izgubiš farmu?" Klimnuo je glavom kao da odgovara na pitanje. "Znam da si uzeo hipoteku. U malom mjestu nema tajni."

"Čak i po cijenu da je izgubim", složio sam se. "Prihvati moju ponudu, Harl. Bio bi lud da je ne prihvatiš. Onaj potok koji će zagaditi svinjska krv, dlaka i crijeva – to je i tvoj potok."

"Nije", odgovorio je.

Zabuljio sam se u njega, previše iznenađen da išta kažem. Ali on je opet klimnuo glavom kao da sam mu postavio pitanje.

"Ti misliš da znaš što si mi učinio, ali ne znaš sve. Sallie me ostavila. Preselila se svojim roditeljima u McCook. Ona kaže da će razmisliti o svemu i da će se možda vratiti, ali ja ne vjerujem u to. Dakle, obojica smo ostali bez žena, zar ne? Obojica smo dočekali ovu godinu sa ženama, a obojica ćemo je otpratiti bez njih. Razlika je samo u tome što ja nisam izgubio polovicu kuće i većinu staje u oluji." Razmislio je o svojim riječima. "A još uvijek imam i obje ruke. I to je, pretpostavljam, sve. Ako poželim drkati – ako me ikad obuzme potreba – moći ću birati kojom da rukom nategnem svog malog."

"Što... zašto bi ona..."

"Oh, upotrijebi mozak. Ona me smatra jednako krivim za Shannoninu smrt kao i tebe. Kaže da bi Shannon još uvijek bila živa da se ja nisam pravio važan i poslao je od kuće pa sada ne bi ležala pod zemljom, nego bi živjela s Henryjem na tvojoj farmi, nedaleko od nas, a Sallie bi imala unuka. Rekla mi je da sam umišljena budala i imala je pravo."

Pružio sam mu svoju jedinu ruku, ali on ju je odgurnuo.

"Ne diraj me, Wilfe. Neću ti to dvaput reći." Spustio sam ruku.

"Jedno sigurno znam", rekao je. "Kad bih prihvatio tvoju ponudu, koliko god da je primamljiva, na kraju bih to požalio. Jer ta je zemlja prokleta. Nas dvojica možda se ne slažemo oko svega, ali kladim se da se oko toga slažemo. Ako je već želiš prodati, prodaj je banci. Tako ćeš vratiti zajam na hipoteku, a ostat će ti još i nešto gotovine."

"Banka bi je odmah prodala Farringtonu!"

"Što se tu može!" To je bilo posljednje što je rekao prije no što mi je zalupio vrata pred nosom.

Posljednjeg dana godine odvezao sam se u Hemingford Home da posjetim gospodina Stoppenhausera u banci. Rekao sam mu kako sam došao do zaključka da više ne mogu živjeti na farmi. Rekao sam mu da bih htio prodati Arlettinu zemlju banci i tim novcem vratiti zajam na hipoteku. Ali kao i Harlan Cotterie, Stoppenhauser mi je odgovorio ne. Na trenutak sam ostao samo sjediti na stolcu nasuprot stolu, nesposoban da povjerujem u ono što sam upravo čuo.

"Zašto ne? To je dobra zemlja!"

Odgovorio mi je da je ovo banka, a ne agencija za kupoprodaju nekretnina. Oslovljavao me je s gospodine James. Dani kad me je u uredu oslovljavao s Wilf prošli su.

"To je..." Pala mi je na pamet riječ smiješno, ali nisam želio riskirati da ga uvrijedim ako postoje izgledi da promijeni mišljenje. Kad sam odlučio prodati zemlju (i kravu, morati ću pronaći kupca i za Achelois, možda nekog stranca s torbom punom zrna čarobnog graha), ta me ideja potpuno obuzela pa zato i nisam podigao glas, nego sam progovorio mirno.

"To nije posve točno, gospodine Stoppenhauser. Vaša je banka ljetos na dražbi kupila farmu Rideout. A i farmu Trostruki M."

"To su bile drugačije situacije. Mi imamo hipoteku na vaših originalnih 80 jutara i time smo zadovoljni. Nas se ne tiče što ćete vi učiniti s preostalih 100 jutara."

"Tko vas je posjetio?" upitao sam ga, a onda sam shvatio da već znam odgovor. "Bio je to Lester, zar ne? Onaj potrčko Colea Farringtonea."

"Nemam pojma o čemu govorite", odgovorio je Stoppenhauser, ali ugledao sam mu iskru u očima. "Meni se čini da ste vi od tuge i... i od ozljede... privremeno izgubili sposobnost jasnog razmišljanja."

"Oh, ne", rekao sam i počeo se smijati. Bio je to opasno neuravnotežen smijeh, čak i za moje uši. "Nikad u životu nisam jasnije razmišljao, gospodine. On vas je došao vidjeti – on ili netko drugi, siguran sam da si Cole Farrington može priuštiti svakog nadriodvjetnika kojeg poželi – pa ste sklopili nagodbu. S-s-slizali ste se!" Smijao sam se jače no ikad.

"Gospodine James, bojim se da ću vas morati zamoliti da odete."

"Možda ste sve isplanirali unaprijed", rekao sam. "Možda ste zato jedva čekali da mi ponudite onu prokletu hipoteku. Ili je možda Lester, kad je čuo za mog sina, vidio sjajnu priliku da iskoristi moju nesreću i dotrčao do vas. Možda je sjedio upravo na ovom stolcu i rekao vam: 'Obojica ćemo imati koristi od toga, Stoppie – vi ćete dobiti farmu, moj klijent dobit će zemlju uz potok, a Wilf James neka se nosi k vragu.' Nije li bilo tako?"

Pritisnuo je dugme na stolu, a onda su se otvorila vrata. Bila je to mala banka, premala da uposli čuvara, ali blagajnik koji je zavirio u ured bio je mišićav momak. Sudeći po izgledu, jedan od Rohrbachera; ja sam išao u školu s njegovim ocem, a Henry vjerojatno s njegovom mlađom sestrom Mandy.

"Ima li kakvih problema, gospodine Stoppenhauser?" upitao je.

"Ako gospodin James sada ode, nema", odgovorio je Stoppenhauser. "Hoćeš li ga otpratiti, Kevine?"

Kevin je ušao u ured, a kad mu se učinilo da presporo ustajem, uhvatio me za ruku iznad lijevog lakta. Bio je odjeven kao bankar, imao je čak i naramenice i leptir-mašnu, ali ruke su mu bile farmerske, grube i žuljevite. Moj još uvijek nezaliječeni batrljak poslao mi je otkucaj upozorenja.

"Hajdemo, gospodine", rekao mi je. "Nemoj me povlačiti", rekao sam mu. "Boli me mjesto gdje mi je bila šaka."

"Onda krenite."

"Ja sam išao u školu s tvojim ocem. Sjedio je do mene i prepisivao od mene za vrijeme proljetnih ispita."

Povukao me sa stolca na kojem su me nekoć oslovljavali s Wilf. Stari dobri Wilf, koji bi bio budala da ne uzme hipoteku. Stolac se umalo prevrnuo.

"Želim vam sretnu Novu godinu, gospodine James", rekao je Stoppenhauser.

"I ja tebi, jebeni lopove", odvratio sam i ugledao mu šokirani izraz na licu, što je možda posljednja dobra stvar koja mi se dogodila u životu. Sjedim ovdje već pet minuta, žvačem vrh olovke i pokušavam se sjetiti barem jedne dobre stvari koja mi se poslije toga dogodila – neke dobre knjige, dobrog obroka ili ugodnog popodneva u parku – ali ničega se ne mogu sjetiti.

Kevin Rohrbacher otpratio me predvorjem. Pretpostavljam da je to ispravan glagol; nije me baš odvukao. Pod je bio od mramora pa su nam koraci odjekivali. Zidovi su bili od tamne hrastovine. Iza visokih prozora blagajni dvije su žene usluživale skupinu posljednjih klijenata godine. Jedna je bila mlada, a druga stara, ali imale su jednak izraz na licu, s razrogačenim očima. Ali pažnju mi nije privuklo njihovo zgražanje i gotovo besramno zanimanje za mene; pažnju mi je privuklo nešto posve drugo. Iznad prozora blagajni protezala se deset centimetara široka greda od kvrgave hrastovine, a po njoj je zaposleno jurcao...

"Čuvajte se onog štakora!" povikao sam i pokazao prema gredi.

Mlada blagajnica ispustila je sitan krik i podigla pogled, a onda se pogledala sa starijom kolegicom. Na gredi nije bilo štakora, samo pomična sjenka stropnog ventilatora. A onda su se svi zabuljili u mene.

"Samo buljite", rekao sam im. "Buljite do mile volje! Sve dok vam ne ispadnu te vaše proklete oči!"

Zatim sam se našao na cesti, izdišući hladni zrak kao da je dim cigarete. "Ako ne dođete po kakvom poslu, nemojte se vraćati", rekao mi je Kevin. "I ako se ne možete pristojno ponašati."

"Tvoj je otac bio najveći prokleti prevarant s kojim sam išao u školu", rekao sam mu. Želio sam ga isprovocirati da me udari, ali on se vratio u banku i ostavio me stajati na pločniku ispred mog oronulog starog kamiona. I tako je Wilfred Leland James završio svoj posjet gradu posljednjeg dana u godini.

Kad sam se vratio na farmu, Achelois više nije bila u kući. Bila je u dvorištu, ležala je na boku i izdisala oblake bijele pare. Vidio sam tragove u snijegu na mjestu gdje je u galopu izjurila na trijem i još veće na mjestu gdje je nespretno sletjela i slomila obje prednje noge. Izgleda da u mojoj blizini čak ni nedužna krava ne može preživjeti.

Otišao sam u ostavu po pušku, a onda se vratio u kuću da vidim – ako mogu – što ju je to tako jako uplašilo da je iz svog novog skloništa pobjegla u punom galopu. Dakako, bili su to štakori. Trojica su sjedila na Arlettinu omiljenom kredencu i gledala me svojim ozbiljnim crnim očima.

"Vratite se i recite joj da me ostavi na miru", rekao sam im. "Recite joj da je učinila dovoljno štete. Za ime Boga, recite joj da me ostavi na miru."

Ali oni su ostali sjediti i gledati me, s repovima svinutim oko zdepastih crno-sivih tijela pa sam podigao pušku za gamad i ustrijelio štakora koji je sjedio u sredini. Metak ga je raznio u komadiće koji su se razletjeli po ostacima tapeta što ih je Arlette tako pažljivo odabrala prije 9 ili 10 godina, u vrijeme kad je Henry bio mališan, a naši odnosi još uvijek dobri.

Druga su dva štakora pobjegla. Bez sumnje, vratili su se u svoj tajni prolaz pod zemljom. Svojoj kraljici u raspadanju. Na kredencu moje mrtve žene ostavili su male hrpice štakorskih govana i tri ili četiri komadića platnene vreće koju je Henry donio iz staje one noći početkom proljeća 1922. godine. Došli su mi ubiti posljednju kravu i donijeti mi posljednje komadiće Arlettine mrežice za kosu.

Izašao sam iz kuće i potapšao Achelois po glavi. Ona je protegnula vrat i prijekorno zamukala. Pobrini se da ovo prestane. Ti si gospodar, ti si bog mog svijeta pa se pobrini da ovo prestane.

Što sam i učinio.

Sretna Nova godina!

To je bio svršetak 1922. godine, a to je i svršetak moje priče; sve je ostalo epilog. Gomila emisara u ovoj sobi – kako bi upravitelj ovog dobrog starog hotela vrisnuo da ih vidi! – neće još dugo morati čekati na donošenje presude. Arlette je sudac, oni su porota, ali ja ću biti vlastiti krvnik.

Naravno, izgubio sam farmu. Nitko, uključujući i Farringtonovu kompaniju, nije htio kupiti onih 100 jutara zemlje dok čitava farma ne ode na bubanj, a kad su koljači svinja napokon nahrupili, bio sam je prisiljen prodati po suludo niskoj cijeni. Lesterov plan savršeno je funkcionirao. Siguran sam da je to bio njegov plan i da je za njega dobio bonus.

No dobro, izgubio bih svoj komadić zemlje u Okrugu Hemingford čak i da sam imao dodatne izvore prihoda, što mi pruža neku nastranu utjehu. Kažu da je sadašnja ekonomska kriza počela lani na Crni petak, ali ljudi koji žive u državama kao što su Kansas, Iowa i Nebraska, znaju da je kriza počela 1923. godine, kad su svi usjevi koji su preživjeli strašne proljetne oluje nastradali u suši koja je uslijedila i potrajala dvije godine. Ono malo usjeva što je našlo put do tržnica u velikim gradovima i poljoprivrednih sajmova u malim gradovima prodavalo se po jadnim cijenama. Harlan Cotterie uspio se održati otprilike do 1925. godine, a onda je banka i njemu oduzela farmu. Na tu vijest naišao sam čitajući članke o bankovnim prodajama u World-Heraldu. Godine 1925. takve su vijesti zauzimale čitave stranice u novinama. Male farme počele su propadati, a vjerujem da će za sto godina – a možda i za samo 75 – sve od reda nestati. Kad dođe 2030. (ako ta godina ikad dođe), čitava Nebraska zapadno od Omahe pretvorit će se u jednu veliku farmu. Vjerojatno će je posjedovati kompanija Farrington, a oni koji budu imali nesreću da žive na toj zemlji, provodit će dane pod prljavim žutim nebom i nositi gas-maske da se ne uguše od smrada zaklanih svinja. A voda u svakom potoku bit će crvena od svinjske krvi.

Kad dođe 2030. godina, samo će štakori biti sretni. To nije ni desetina prave vrijednosti, rekao mi je Harlan onog dana kad sam mu ponudio Arlettinu zemlju, a naposljetku sam je bio prisiljen prodati Coleu Farringtonu za još manju cijenu. Odvjetnik Andrew Lester donio mi je dokumente u pansion u gradu Hemingfordu u kojem sam tada živio i nasmiješio se kad sam ih potpisao. Naravno da se nasmiješio. Veliki dečki naposljetku uvijek pobijede. Bio sam budala što sam vjerovao da bi ikad moglo ispasti drukčije, a svatko koga sam ikad volio skupo je platio tu moju glupost. Katkad se pitam je li se Sallie Cotterie ikad vratila Harlanu ili se on možda preselio k njoj u McCook kad je izgubio farmu. Ne znam, ali mislim da je Shannonina smrt vjerojatno zauvijek upropastila taj prethodno sretan brak. Otrov se širi poput tinte u vodi.

U međuvremenu su mi se štakori počeli primicati od podnica ove sobe. Ono što je prije bilo četverokut, sada se pretvorilo u krug. Oni znaju da je ovo samo epilog, a ništa što dođe nakon neizbrisiva čina ne znači mnogo. Ali ja ću ipak dovršiti priču. A oni me se neće dočepati živog; ta mala završna pobjeda bit će moja. Moja stara smeđa jakna visi s naslona stolca na kojem sjedim. Pištolj mi je u džepu. Kad budem napisao i posljednjih nekoliko stranica ovog priznanja, upotrijebit ću ga. Kažu da ubojice i samoubojice idu u pakao. Ako je to točno, ja ću se ondje dobro snaći, jer sam u paklu proveo posljednjih osam godina života.

Odselio sam se u Omahu, a ako je točno da je to grad budala, kao što sam nekoć tvrdio, onda sam ja u početku bio uzoran građanin. Zdušno sam prionuo poslu da zapijem sav novac koji sam dobio za Arlettinih 100 jutara zemlje, a čak i s tom bijednom svotom, za to su mi trebale dvije godine. Kad se nisam opijao, obilazio sam sva mjesta koja je Henry posjetio tijekom posljednjih nekoliko mjeseci svog života: dućan mješovitom robom i onu benzinsku crpku u Lyme Biski kojoj na krovu stoji crtež djevojke s plavim šeširićem (tada je već bila zatvorena, a na daskama zabijenim vratima visjela je poruka: PRODAJE BANKA), zalagaonicu u ulici Dodge (gdje sam se poveo za primjerom svog sina i kupio pištolj koji mi sada leži u džepu) i poslovnicu Prve poljoprivredne banke u Omahi. Ona zgodna mlada blagajnica još uvijek je radila u njoj, premda se više nije preživala Penmark.

"Kad sam mu dala novac, rekao mi je hvala", ispričala mi je. "On je možda zabrazdio, ali vidjelo se da je dobro odgojen dječak. Jeste li ga poznavali?"

"Nisam", odgovorio sam. "Ali poznavao sam njegovu obitelj."

Naravno, posjetio sam i Svetu Euzebiju, ali nisam pokušao ući da se kod upraviteljice ili nadstojnice, ili kako god da joj glasi titula, raspitam o Shannon Cotterie. Bila je to hladna i zlokobna zgradurina s debelim kamenim zidovima i uskim prozorima koji su savršeno oslikavali najdublji stav katoličke hijerarhije prema ženama. Pogled na nekoliko trudnih djevojaka koje su se iskradale oborena pogleda i obješenih ramena rekao mi je sve što sam trebao znati o tome zašto je Shan tako spremno otišla.

Začudo, najbliže sam se svom sinu osjećao u onoj aleji pokraj dućana Gallatin Street Drug Store & Soda Fountain ("naš su specijalitet Shrafftovi bomboni i najbolji domaći nugati"), dvije ulice od Svete Euzebije. U aleji je ležao sanduk, vjerojatno previše nov da bi mogao biti onaj isti na kojem je Henry sjedio dok je čekao neku malo pustolovniju djevojku koja bi mu pristala dati informacije za nekoliko cigareta, ali mogao sam se pretvarati da je isti, što sam i učinio. Pretvaranje mi je bolje išlo dok sam bio pijan, a većinu dana kad sam odlazio u ulicu Gallatin bio sam doista vrlo pijan. Katkad sam se pretvarao da je opet 1922. godina i da sam ja taj koji čeka Victoriu Stevenson. Ako dođe, ponudit ću joj čitavu kutiju cigareta samo da prenese jednu poruku: Kad se ovdje pojavi mladić po imenu Hank i počne se raspitivati o Shan Cotterie, reci mu neka pobjegne. Neka svoje poslove obavi na nekom drugom mjestu. Reci mu da ga otac treba na farmi, da će je možda uspjeti spasiti ako njih dvojica udruže snage.

Ali ta mi je djevojka bila izvan dohvata. Jedina Victoria koju sam sreo bila je njezina kasnija verzija, udana žena s troje ljepuškaste djece i uglednom titulom gospođe Hallet. Ja sam tada već prestao piti, imao sam posao u tvornici Bilt-Rite Clothing i ponovno sam se počeo koristiti britvom i kremom za brijanje. Zahvaljujući toj uglađenoj vanjštini, ona me dragovoljno primila. Priznao sam joj tko sam – ako već moram biti potpuno iskren – samo zato što laganje nije dolazilo u obzir. Po malom širenju njezinih očiju, shvatio sam da je primijetila sličnost.

"Isuse, kako je bio sladak", rekla mi je. "I tako ludo zaljubljen. Žao mi je i Shan. Ona je bila sjajna cura. To je kao neka tragedija iz Shakespearea, zar ne?"

Samo što je ona rekla tregedija, a ja nakon toga više nisam odlazio u onu aleju u ulici Gallatin jer mi je Arlettino umorstvo pokvarilo čak i pokušaj te mlade udane žene iz Omahe da bude ljubazna. Ona je mislila da je Henryjeva i Shannonina smrt poput tregedije iz Shakespearea. Mislila je da je to romantično. Bi li i dalje tako mislila, pitao sam se, da je čula posljednje krikove moje žene u onoj zakrvavljenoj platnenoj vreći? Ili da je vidjela lice mog sina bez očiju i usana?

U godinama koje sam proveo u gradu koji zovu "vratima Zapada", također poznatom po imenu "grad budala", imao sam dva posla. Pa naravno da sam imao poslove, reći ćete, inače bih bio na cesti. Ali i bolji ljudi od mene nastavili su piti čak i nakon što su poželjeli prestati, a i pristojniji ljudi od mene završili su spavajući u vežama. Možda bih vas mogao pokušati uvjeriti da sam, nakon svih tih protraćenih godina, odlučio učiniti još jedan pokušaj da se vratim u stvaran život. Bilo je trenutaka kad sam i sam vjerovao u to, ali ležeći noću u krevetu (i slušajući trčkaranje štakora u zidovima – oni su mi bili stalno društvo), znao sam pravu istinu: ja sam još uvijek pokušavao pobijediti. Čak i nakon Henryjeve i Shannonine smrti, čak i nakon gubitka farme, još uvijek sam pokušavao nadvladati onaj leš u bunaru. Nju i njezine dvorjane.

John Hanrahan, predradnik u skladištu tvornice Bilt-Rite, nije htio dati posao čovjeku sa samo jednom rukom, ali ja sam ga preklinjao da me primi na probni rok, a kad sam mu dokazao da sam u stanju odvući paletu do vrha natovarenu košuljama i kombinezonima isto tako dobro kao i svaki drugi čovjek na njegovu platnom popisu, dao mi je posao. Vukao sam te palete četrnaest mjeseci, a onda sam se, često šepajući, vraćao u pansion u kojem sam stanovao dok su mi leđa i batrljak gorjeli. Ali nikad se nisam žalio, čak sam našao vremena da naučim šivati. To sam učinio za vrijeme stanka za ručak (koje su trajale 15 minuta) i tijekom popodnevnih stanka. Dok su drugi muškarci pušili i pričali proste viceve na platformi za utovar, ja sam vježbao šivati šavove, prvo na platnenim transportnim vrećama kojima smo se koristili, a onda na kombinezonima koji su bili glavni artikl kompanije. Pokazalo se da imam dara za to; čak sam umio ušiti i zatvarač, što na pokretnoj traci s odjevnim predmetima nije na odmet znati. Pritisnuo bih batrljkom odjevni predmet da ga zadržim na mjestu dok sam stopalom stiskao električnu papučicu.

Šivanje je bilo bolje plaćen posao nego prenošenje, a od njega me nisu toliko boljela leđa, ali šivaći odjel bio je mračan i pun rupa pa sam nakon otprilike četiri mjeseca počeo primjećivati štakore kako čuče na brdima svježe obojenog plavog trapera i u sjenama ispod kolica za dovoženje i odvoženje robe.

U nekoliko navrata upozorio sam svoje suradnike na tu gamad. Oni su tvrdili da ih ne vide. A možda ih doista i nisu vidjeli. Ali ja mislim da je mnogo vjerojatnije kako su se oni bojali privremenog zatvaranja pogona kako bi lovci na štakore mogli obaviti svoj posao pa bi oni ostali bez nadnice za tri, a možda čak i tjedan dana, što bi za muškarce i žene s obiteljima bilo katastrofalno. Lakše im je bilo reći gospodinu Hanrahanu da imam priviđenja. Nisam im to zamjerio. A kako sam reagirao kad su me počeli zvati Ludi Wilf? Ni to im nisam zamjerio. Nisam zato dao otkaz.

Dao sam otkaz zato što su mi se štakori nastavili približavati.

Stavljao sam malo novca na stranu kako bih imao od čega živjeti dok tražim drugi posao, ali pokazalo se da to nije bilo potrebno. Samo tri dana nakon što sam napustio Bilt-Rite, vidio sam oglas u novinama za knjižničara u Gradskoj knjižnici u Omahi – mora imati preporuke ili diplomu, ali ja sam cijeli život čitao knjige, a ako su me događaji iz 1922. godine išta naučili, naučili su me varati. Krivotvorio sam preporuke gradskih knjižnica iz Kansas Cityja i Springfielda u Missouriju i dobio posao. Bio sam uvjeren da će gospodin Quarles provjeriti moje preporuke i ustanoviti da su lažne pa sam se trudio postati najbolji knjižničar u Americi i radio sam brzo. Kad me moj novi šef optuži za prevaru, jednostavno ću mu se prepustiti na milost i nemilost i nadati se najboljem. Ali on me nije optužio. Zadržao sam posao u Gradskoj knjižnici u Omahi četiri godine. Tehnički govoreći, pretpostavljam da ga još uvijek imam, premda već tjedan dana nisam bio na poslu, a nisam javio da sam bolestan.

Vidite, to je zbog štakora. I ondje su me pronašli. Počeo sam ih viđati kako čuče na hrpama starih knjiga u sobi za uvez ili kako jurcaju po najvišim policama ormara za knjige, zirkaju odozgo na mene i prepoznaju me. Prošlog tjedna, u prostoriji s rječnicima, izvukao sam jedan svezak Encyclopaedie Britannice za postariju mušteriju (bio je to svezak Ra-St, koji je nedvojbeno sadržavao natuknicu o rattusu norvegicusu, da natuknicu stočna klaonica ni ne spominjem) i ugledao gladno sivo-crno lice kako bulji u mene kroz rupu među knjigama. Bio je to onaj štakor koji je odgrizao sisu Achelois. Ne znam kako je to moguće – siguran sam da sam ga ubio – ali nije bilo nikakve dvojbe. Prepoznao sam ga. A kako i ne bih? Imao je komadić platnene vreće, krvavi komadić, u brkovima.

Mrežica za kosu!

Odnio sam taj svezak Britannice staroj dami koja ga je zatražila (nosila je ovratnik od hermelina s crnim očima koje su me mrko gledale), a zatim sam naprosto izašao. Satima sam lutao ulicama i naposljetku dospio ovamo, u hotel Magnolia. I otada sam ovdje; trošim novac koji sam uštedio kao knjižničar – što više nije važno – i pišem ovo priznanje – što jest. Ja...

Jedan od štakora ugrizao me za gležanj, kao da mi želi reći: Požuri, vrijeme je gotovo isteklo. Mala mrlja krvi pojavila mi se na čarapi. To mi ni najmanje ne smeta. Ja sam već vidio i više krvi, 1922. godine postojala je cijela jedna soba puna krvi.

A sada mi se čini da čujem... je li to samo moja mašta? Nije.

Netko mi dolazi u posjet.

Kad sam bio začepio onu cijev, štakori su ipak uspjeli pobjeći. A kad sam zatrpao bunar, i Arlette je uspjela izaći. A ne vjerujem da ona ovoga puta dolazi sama. Čini mi se da čujem teške korake dva para nogu, ne samo jednog. Ili možda...

Tri? Čujem li ja to tri para nogu? Dolazi li s njima i djevojka koja mi je u nekom boljem svijetu mogla biti snaha?

Mislim da dolazi. Tri leša hodaju hodnikom teškim koracima, lica (ili ono što je od njih ostalo) unakažena ugrizima štakora, a Arlettino je svinuto u stanu... zahvaljujući udarcu umiruće krave.

Još jedan ugriz u gležanj.

Pa još jedan!

Kako će uprava hotela...

Joj! Još jedan. Ali neće me dobiti. A neće ni moji posjetitelji, premda već vidim okretanje kvake i osjećam im zadah. Ostaci mesa vise im na kostima i šire vonj zaklanih...

...zakla...

Pištolj...

Bože, gdje je pi... Prestanite!

O, PRESTANITE ME UJEDA...

Iz World-Heralda Omahe, 14. travnja 1930.

SAMOUBOJSTVO KNJIŽNIČARA U MJESNOM HOTELU
Šefa hotelskog osiguranja dočekao bizaran prizor:

Tijelo Wilfreda Jamesa, knjižničara Gradske knjižnice u Omahi, nađeno je u nedjelju u lokalnom hotelu, nakon bezuspješnih pokušaja hotelskog osoblja da s njim stupi u kontakt. Hotelski gost u susjednoj sobi požalio se na zadah, poput smrada pokvarenog mesa, a hotelska sobarica izvijestila je da je u petak kasno popodne čula prigušeno vikanje ili plakanje, kao da netko trpi bolove.

Nakon što su u nekoliko navrata bezuspješno kucali na vrata, šef hotelskog osiguranja otvorio ih je rezervnim ključem i otkrio tijelo gospodina Jamesa izvaljeno preko pisaćeg stola u sobi. "Kad sam ugledao pištolj, pomislio sam da se ustrijelio," rekao je šef osiguranja, "ali nitko nije izvijestio o pucnju, a nije bilo ni smrada ispaljenog baruta. Kad sam provjerio pištolj, ustanovio sam da je riječ o loše održavanom pištolju kalibra .25, koji nije bio napunjen."

"Do tog trenutka, naravno, već sam spazio krv. Nikad u životu nisam vidio ništa slično, a nadam se da nikad više niti neću. Izgrizao se po čitavom tijelu – po rukama, nogama, gležnjevima, čak i po nožnim prstima. A to nije sve. Bilo je očito da je radio na nekakvom spisateljskom projektu, ali sve je papire ižvakao.

Ležali su po čitavom podu. Izgledali su kao što izgleda papir kad ga štakori sažvaču da naprave gnijezda. Na kraju je sebi pregrizao žilu na zapešću. Vjerujem da ga je to ubilo. Zacijelo je bio mentalno poremećen." 

U vrijeme pisanja ovog članka malo se toga zna o gospodinu Jamesu. Ronald Quarles, glavni knjižničar u Gradskoj knjižnici Omahe, zaposlio je gospodina Jamesa krajem 1926. godine. "Očito mu baš nije išlo najbolje, a bio je i hendikepiran gubitkom jedne šake, ali mnogo je znao o knjigama i imao dobre preporuke", rekao je Quarles. "Bio je dobar kolega, premda se držao po strani. Vjerujem da je prije no što se zaposlio kod nas, radio u tvornici, a rekao je ljudima da je prije gubitka ruke posjedovao malu farmu u okrugu Hemingford." 

Word-Herald zainteresiran je za nesretnog gospodina Jamesa pa traži informacije od svih čitatelja koji su ga možda poznavali. Njegovo tijelo nalazi se u okružnoj mrtvačnici u Omahi i čeka da se javi neki rođak. "Ako nam se nitko ne javi," rekao je doktor Tattersall, glavni liječnik mrtvačnice, "pretpostavljam da će biti pokopan o trošku okruga."

VELIKI VOZAČ

1

Tess je prihvaćala održati dvanaest honorarnih predavanja na godinu, ako ih je mogla dobiti. Za svaki nastup dobivala je tisuću dvjesto dolara, što je ukupno četrnaest tisuća dolara. Bio je to njezin mirovinski fond. Nakon dvanaest napisanih knjiga, još uvijek je pisala o klubu pletilja iz Willow Grovea, ali nije se zavaravala da o njima može nastaviti pisati sve do svojih sedamdesetih. Kad bi to učinila, što bi je dočekalo na samom dnu? Klub pletilja iz Willow Grovea u Terre Hauteu? Klub pletilja iz Willow Grovea u međunarodnoj svemirskoj postaji? Ne. Čak ni kad bi ih ženski čitalački klubovi, koji su joj bili glavna publika, pročitali (a vjerojatno bi). Ne.

I tako se Tess ponašala kao dobra mala vjeverica, dobro je živjela od novca koji su joj knjige donosile... ali stavljala je na stranu žirove za zimu. Već je deset godina stavljala između dvanaest i šesnaest tisuća dolara godišnje u svoj novčani fond. Ukupna svota možda nije bila onako visoka kako bi ona željela, zbog promjena na tržištu dionica, ali Tess je bila optimistična osoba, rekla je sebi da će, ako nastavi stavljati novac na stranu, vjerojatno sve biti u redu. A svake je godine barem triput nastupila besplatno, da umiri savjest. Ta često neugodna pojava ne bi je smjela uznemiravati zato što uzima pošteno zarađen novac, ali katkad je to ipak činila. Vjerojatno zato što Tess nije bila odgojena da držanje govora i dijeljenje autograma smatra radom.

Osim honorara od tisuća dvjesto dolara, postavljala je samo još jedan zahtjev: da se doveze na mjesto predavanja i da na putu do njega ili na povratku kući ne mora prenoćiti više od jedanput. Što znači da je malokad odlazila južnije od Richmonda ili zapadnije od Clevelanda. Jedno noćenje u motelu bilo joj je zamorno, ali prihvatljivo; dva bi je onesposobila na cijeli tjedan. A njezin mačak Fritzy mrzio je ostati sam u kući. To bi joj jasno dao do znanja kad bi se vratila kući, bruseći joj se o noge na stubama i često je bockajući pandžama kad bi joj sjeo u krilo. I premda mu je Tessina susjeda Patsy McClain redovito davala hranu, on bi malokad mnogo pojeo prije no što bi se Tess vratila kući.

Nije se bojala letjeti avionom, a nije se ni ustručavala zaračunati putne troškove organizaciji koja ju je unajmila, baš kao što bi im zaračunala cijenu motelskih soba (uvijek pristojnih, nikad elegantnih). Naprosto je mrzila letjeti: mrzila je gužve, zatim ona ponižavajuća skeniranja čitavog tijela, način na koji zrakoplovne kompanije sada nastoje zaraditi na stvarima koje su prije bile besplatne, kašnjenja... i neizbježnu činjenicu da niste svoj gospodar. Kad biste prošli kroz sve one beskrajne sigurnosne provjere i napokon dobili dopuštenje da se ukrcate u avion, stavili biste svoj najvredniji posjed – svoj život – u ruke strancima.

Dakako, to isto vrijedi i za državne i savezne autoceste kojima se gotovo uvijek koristila kad je putovala; neki pijani vozač mogao bi izgubiti nadzor nad svojim kolima, prevesti se na suprotnu traku i skratiti vam život u frontalnom sudaru (dakako, on bi preživio; pijanci, čini se, uvijek prežive), ali kad je sjedila za volanom svojih kola, barem je imala iluziju nadzora. A voljela je voziti. To ju je smirivalo. Neke od najboljih ideja pale su joj na pamet dok je sjedila za volanom, a radio je bio isključen.

"Kladim se da si u prošlom životu bila vozač kamiona na duge pruge", rekla joj je jednom Patsy McClain.

Tess nije vjerovala ni u prošle ni u buduće živote – metafizički govoreći, vjerovala je samo u ono što se može opipati prstima – ali voljela je zamišljati život u kojem ne bi bila sitna žena s vilenjačkim licem, sramežljivim smiješkom i poslom pisanja bezazlenih krimića, nego krupan muškarac s velikim šeširom koji baca sjenu na suncem opaljeno čelo i s prosijedom jednodnevnom bradom na obrazima, koji dopušta da ga ukrasni buldog na poklopcu motora vodi milijunima cesta što uzduž i poprijeko presijecaju zemlju. U tom životu ne bi morala brižljivo odabirati prikladnu odjeću prije javnih nastupa; bile bi joj dovoljne izblijedjele traperice i čizme s kopčama na sari. Tess je voljela pisanje, a ni protiv javnih nastupa nije imala ništa, ali najviše od svega voljela je voziti. Nakon nastupa u Chicopeeju ta joj se činjenica učinila komičnom... ali nije se nasmijala. Ne, uopće se nije nasmijala.

2

Poziv kluba Books & Brown Baggers posve je ispunio njezine uvjete. Chicopee je ležao jedva malo više od šezdeset milja od Stoke Villagea, nastup se trebao održati za dana, a Trostruki B ponudio joj je honorar od tisuću petsto dolara, plus troškove, naravno, ali oni bi bili minimalni – ne bi čak morala niti prenoćiti u Courtyard Suitesu ili Hampton Innu. Prvo pismo poslala joj je izvjesna Ramona Norville, koja je objasnila da joj, premda je glavna knjižničarka u Gradskoj knjižnici Chicopeeja, piše u svojstvu predsjednice kluba Books & Brown Baggers, koji svakog mjeseca organizira predavanje u podne. Ljudima se savjetovalo da sa sobom ponesu užinu, a ti su susreti bili vrlo popularni. 12. listopada trebala je nastupiti Janet Evanovich, ali ona je otkazala gostovanje zbog neke obiteljske obveze – Ramona Norville nije bila sigurna je li riječ o svadbi ili o pogrebu.

"Znam da vam se javljam u posljednji čas," napisala je gospođa Norville u pomalo laskavom posljednjem pasusu svog pisma, "ali u Wikipediji piše da vi živite u susjednom Connecticutu, a čitatelji ovdje u Chicopeeju veliki su obožavatelji vaših cura iz kluba pletilja. Uz gore spomenuti honorar, dobili biste i našu beskrajnu zahvalnost."

Tess je sumnjala da bi njihova zahvalnost trajala dulje od dan-dva, a već je imala zakazan nastup u listopadu (na književnom tjednu u Hamptonsu), ali I-84 odveo bi je do I-90, a od devedesetke put vodi ravno u Chicopee. Brzo bi došla i brzo otišla; Fritzy jedva da bi i primijetio da je nema.

Naravno, Ramona Norville poslala joj je svoju e-mail adresu pa je Tess odmah odgovorila, prihvaćajući datum i ponuđeni honorar. Usto je izrazila želju da dijeljenje autograma ne traje dulje od sat vremena. "Imam mačka koji me gnjavi ako mu osobno ne poslužim večeru", napisala je. Zamolila je za eventualne daljnje pojedinosti, premda je uglavnom znala što se od nje očekuje; na sličnim je skupovima nastupala od svoje tridesete godine. Ipak, organizatorice poput Ramone Norville očekuju da im se postavi takvo pitanje, a ako to propustite učiniti, postanu nervozne i počnu se pitati hoće li se spisateljica koju su pozvale možda pojaviti pripita i bez grudnjaka.

Tessi je palo na pamet da je ovdje zapravo riječ o spasiteljskoj misiji pa bi honorar od dvije tisuće dolara možda bilo prikladniji, ali odbacila je tu ideju. To bi značilo da iskorištava okolnosti. Osim toga, sumnjala je da su sve njezine knjige zajedno (napisala ih je točno dvanaest) prodane u toliko primjeraka koliko samo jedan roman o pustolovinama Stephanie Plum. Sviđalo se to njoj ili ne – a iskreno rečeno, Tess je to bilo svejedno – ona je bila rezervna varijanta Ramone Norville. Tražiti veći honorar bila bi ucjena. Tisuću petsto dolara više je nego poštena svota. Naravno, poslije, kad je ležala u jarku pokraj ceste, iskašljavajući krv iz natečenih usta i nosa, ta joj se svota nije činilo nimalo poštenom. Ali bi li honorar od dvije tisuće dolara bio imalo pošteniji? Ili od dva milijuna?

Može li se odrediti cijena za bol, silovanje i pretrpljeni užas? Dame iz kluba pletilja nikad se nisu pozabavile tim pitanjem. Zločini koje su one rješavale jedva da su bili malo više od intelektualnih zagonetki. Ali kad je Tess bila prisiljena razmotriti to pitanje, njezin je odgovor glasio ne. Smatrala je da se takav zločin može naplatiti samo na jedan način. A Tom i Fritzy su se složili.

3

Pokazalo se da je Ramona Norville vesela šezdesetogodišnjakinja krupnih dojki i širokih ramena, s rumenim obrazima, frizurom marinca i čvrstim stiskom ruke. Dočekala je Tess ispred knjižnice, stojeći nasred parkirnog mjesta rezerviranog za gostujućeg pisca. Umjesto da poželi Tess dobro jutro (bilo je četvrt do jedanaest) ili da joj pohvali lijepe naušnice (viseće dijamantne naušnice, što je ekstravagancija koju je Tess rezervirala za one rijetke prilike kad bi izašla u grad na večeru i za nastupe poput ovog), postavila joj je muško pitanje: je li doputovala autoputom 84?

Kad je Tess odgovorila potvrdno, gospođa Norville se zarumenjela i razrogačila oči. "Onda mi je drago što ste stigli bez neprilika. Po mom skromnom mišljenju, osamdesetčetvorka je najgori autoput u Americi. A i vrlo zaobilazan put ovamo. Možemo vam skratiti put na povratku kući, ako je točno ono što piše na internetu da živite u Stoke Villageu."

Tess je odgovorila da je taj podatak točan, premda joj nije baš bilo drago da stranci – pa čak i ova ugodna knjižničarka – znaju ime grada u kojem ona svake večeri spušta svoju umornu glavu na jastuk. Ali nema smisla žaliti se; danas se ionako sve može pronaći na internetu.

"Mogu vam uštedjeti deset milja", rekla joj je gospođa Norville kad su došle do stuba knjižnice. "Imate li GPS? To bi bilo jednostavnije nego da vam moram napisati upute na poleđinu koverte. Sjajan uređaj!"

Tess, koja je instrumentima svog Expeditiona dodala GPS (zvao se Tom i bio uključen u upaljač za cigarete), rekla je da bi ušteda od deset milja na povratku bila baš zgodna.

"Bolje je proći ravno kroz staju Robina Hooda, nego zaobići je u širokom luku", rekla je gospođa Norville i blago potapšala Tess po ramenu. "Zar nisam u pravu?"

"Apsolutno", složila se Tess i time odredila svoju sudbinu. Tess je oduvijek obožavala prečace.

4

Les affaires de livre¹ obično se dijele na četiri jasno razgraničena čina, a Tessin nastup na mjesečnom skupu Books & Brown Baggers mogao bi poslužiti kao ogledni primjer za sve takve skupove. Jedini otklon od uobičajenog bio je krajnje sažeti uvodni govor Ramone Norville. Ramona nije donijela obeshrabrujuću hrpu papira na podij, nije osjetila potrebu da priča o Tessinu djetinjstvu na farmi u Nebraski i nije se potrudila obasipati knjige o pletiljama iz Willow Grovea hvalospjevima. (Što je bilo dobro, jer su kritičari te knjige rijetko recenzirali, a kad bi to ipak učinili, obično bi ih usporedili s knjigama o gospođici Marple, i to ne u pozitivnom svjetlu.) Gospođa Norville jednostavno je rekla da su te knjige vrlo popularne (što je preuveličavanje koje se može oprostiti) i da se spisateljica krajnje velikodušno odazvala pozivu u posljednji čas (premda je uz honorar od tisuću petsto dolara to jedva bilo velikodušno). Zatim je napustila podij, ispraćena oduševljenim pljeskom otprilike četiri stotine ljudi u malom, ali prikladnom auditoriju knjižnice. Većinom su to bile gospođe koje nemaju običaj prisustvovati javnim predavanjima bez šešira na glavi.

Ali uvod je bio više nalik na entr'acte² . Prvi čin bio je domjenak u jedanaest sati, na kojem su oni koji su odriješili kesu osobno upoznali Tess, uz sir, krekere i šalice loše kave (na večernjim susretima čak se posluživalo loše vino u plastičnim čašama.) Neki su je zamolili za autogram; mnogo veći broj za zajedničku sliku, koju su obično snimili mobitelom. Pitali su je odakle crpi ideje, a ona je odgovarala uobičajenim pristojnim i šaljivim besmislicama. Pet-šest ljudi pitalo ju je kako da nađu književnog agenta, a sjaj u njihovim očima nagovještavao je da su platili dodatnih dvadeset dolara samo zato da joj postave to pitanje. Tess je odgovorila da moraju pisati pisma tako dugo dok im jedan od lakomijih agenata ne pristane pogledati tekstove, što baš nije cijela istina – kad je riječ o agentima, ništa nije cijela istina – ali nije ni daleko od nje.

Drugi čin bio je sam govor, koji je potrajao oko četrdeset pet minuta. On se uglavnom sastojao od anegdota (ne previše osobnih) i opisa procesa razrađivanja zapleta (od svršetka prema početku). Bilo je važno barem triput spomenuti naslov najnovije knjige, koja je te jeseni bila Klub pletilja iz Willow Grovea u istraživanju spilja (uz objašnjenje da je to za dobrobit onih koji još ne znaju).

Treći čin bio je posvećen pitanjima publike, tijekom kojega su je pitali odakle crpi ideje (dala je duhovit i neodređen odgovor), temelji li svoje likove na osobama iz stvarnog života ("na svojim tetkama") i kako postići da čovjeku neki agent pogleda tekstove. Danas su je također pitali gdje je kupila traku za kosu (kod J. C. Penneyja, odgovor koji je iz nekog neshvatljivog razloga nagrađen pljeskom).

Posljednji čin bio je dijeljenje autograma, tijekom kojega je strpljivo ispunjavala zahtjeve da upiše želje povodom sretnog rođendana, godišnjice braka, Za Janet, ljubiteljicu svih mojih knjiga i Za Leacha – nadam se da ćemo se ljetos opet vidjeti na jezeru Toxaway! (što je bio pomalo neobičan zahtjev, jer Tess nikad nije bila na tom jezeru, ali osoba koja je tražila autogram valjda jest).

Kad je Tess potpisala sve knjige i udovoljila željama posljednjih nekoliko posjetitelja da pozira za još fotografija snimljenih mobitelom, Ramona Norville odvela ju je u svoj ured na šalicu prave kave. Gospođa Norville pila je kavu bez mlijeka, što nimalo nije iznenadilo Tess. Njezina joj je domaćica izgledala kao tip žene koja pije crnu kavu, ako je takav tip ikad hodao površinom zemlje (vjerojatno u hlačama Doc Martens za slobodnih dana). Jedina iznenađujuća stvar u tom uredu bila je jedna uokvirena i potpisana fotografija na zidu. Tess se lice na fotografiji učinilo poznatim. Nakon trenutka razmišljanja, uspjela je izvući ime iz gomile sjećanja koja predstavlja najvredniju imovinu svakog pisca.

"Richard Widmark?"

Gospođa Norville nasmijala se s nelagodom, ali i sa zadovoljstvom. "On je moj omiljeni glumac. Bila sam pomalo zaljubljena u njega kao djevojka, ako baš morate znati istinu. Uspjela sam dobiti njegov potpis na tu sliku deset godina prije no što je umro. Već je tada bio vrlo star, ali to je njegov originalni potpis, nije kopija. Ovo je za vas." U trenutku zbunjenosti Tess je pomislila da gospođa Norville misli na fotografiju s potpisom, a zatim je u njezinim debeljuškastim prstima ugledala omotnicu. Nezalijepljenu, kako bi Tess mogla zaviriti i pogledati ček.

"Hvala vam", rekla je Tess uzimajući je. "Ne morate mi zahvaljivati. Zaslužili ste svaki novčić." Tess nije prosvjedovala.

"E sad, što se tiče prečaca."

Tess se pozorno nagnula naprijed. U jednoj od knjiga o klubu pletilja Doreen Marquis je rekla: Dvije su najbolje stvari u životu komad toplog peciva i kratak put kući, što je dobar primjer kako spisatelj može svoj književni tekst oživiti vlastitim čvrstim uvjerenjima.

"Možete li u svoj GPS unijeti križanja?"

"Mogu, Tom je vrlo promućuran."

Gospođa Norville se osmjehnula. "Onda unesite Stagg Road i US 47. Stagg Road vrlo se rijetko koristi u posljednje vrijeme – gotovo je zaboravljen nakon što je izgrađen taj vražji autoput 84 – ali to je slikovita cesta. Njome ćete vijugati, oh, otprilike šesnaest milja. Asfalt je pun zakrpa, ali nije pretjerano grbav ili barem nije bio kad sam se ja posljednji put onuda vozila, a to je bilo proljetos. A po mom mišljenju, ceste su na proljeće u najgorem stanju."

"I po mom", odvratila je Tess.

"Kad dođete na 47, vidjet ćete putokaz za I-84, ali najbolje je u svemu tome da na autoputu morate ostati samo dvanaestak milja. Čime ćete si uštedjeti gomilu vremena i nerviranja."

"A to je još bolje", odvratila je Tess, na što su se obje nasmijale, dvije istomišljenice pred očima Richarda Widmarka. Napušteni dućan s reklamnom pločom koja klopara bio je udaljen devedeset minuta, udobno ututkan u budućnost poput zmije u rupi. A i jarak pokraj ceste, dakako.

5

Tess ne samo da je imala GPS, nego je dodatno platila da joj ga posebno prilagode. Nakon što je unijela križanje (Ramona Norville nagnula se kroz prozor automobila kad ga je Tess unosila, gledajući postupak s muškom znatiželjom), uređaj je trenutak-dva razmišljao, a onda je rekao: "Tess, preračunavam put."

"Opa, vidi ti ovo!" rekla je gospođa Norville i nasmijala se onako kako se ljudi nasmiju nekoj zgodnoj čudnovatosti.

Tess se osmjehnula, premda je osobno smatrala da GPS koji izgovara vlasnikovo ime nije nimalo čudnovatiji od držanja fotografije pokojnog glumca na zidu ureda. "Hvala vam na svemu, Ramona. Bilo je vrlo profesionalno."

"Dajemo sve od sebe. A sad krenite. I hvala vam."

"Krećem", složila se Tess. "I nema na čemu. Bilo mi je drago." Što je bila istina; Tess je obično uživala u takvim prigodama, govoreći sebi "u redu, hajdemo to obaviti". A njezin mirovinski fond zacijelo neće imati ništa protiv neočekivane infuzije gotovine.

"Sretan put!" rekla joj je gospođa Norville, a Tess je podigla palac. Kad je krenula, GPS joj je rekao: "Zdravo, Tess, vidim da krećemo na put."

"Točno", odgovorila je. "A danas je baš lijep dan za putovanje, zar ne?"

Za razliku od kompjutera u znanstveno-fantastičnim filmovima, Tom nije bio osobito dobro opremljen za neobavezno ćaskanje, premda bi mu Tess katkad pomogla. Rekao joj je da skrene nadesno za četiristo metara pa onda na prvom križanju nalijevo. Zemljovid na Tomovu zaslonu pokazivao je zelene strelice i imena ulica, isisavajući informacije s neke tehnološke metalne kugle koja je kružila visoko iznad zemlje.

Ubrzo je došla do ruba Chicopeeja, ali Tom ju je bez komentara pustio da prođe pokraj odvojka za I-84 i ode na selo koje je plamtjelo od listopadskih boja i odisalo mirisom spaljena lišća. Nakon desetak milja vožnje po cesti koja se zvala Stari seoski put, u trenutku kad se već zapitala nije li njezin GPS pogriješio (kao da bi to bilo moguće!), Tom je ponovno progovorio:

"Skretanje nadesno za jednu milju." I doista, uskoro je ugledala zeleni znak s natpisom Stagg Road, tako pun rupa od sačme da je bio gotovo nečitljiv. Ali, dakako, Tomu ne trebaju natpisi; riječima sociologa (prije no što je otkrila dar za pisanje priča o starim damama detektivkama, Tess je studirala sociologiju), on je upravljan s nekog drugog mjesta.

Vijugat ćete oko šesnaest milja, bila joj je rekla Ramona Norville, ali Tess je vijugala samo dvanaest milja. Došla je do jednog zavoja, spazila staru oronulu kuću pred sobom na lijevoj strani ceste (na izblijedjeloj ploči iznad stajališta bez benzinske crpke još uvijek je pisalo ESSO), a onda je na cesti pred sobom ugledala – prekasno – nekoliko razbacanih velikih odvaljenih dasaka. Iz mnogih od njih virili su zahrđali čavli. Auto je poskočio prešavši preko rupe na kolniku koja je vjerojatno bila uzrok što su te daske ispale iz nemarno zapakiranog tovara nekog seoskog tupana, a Tess je skrenula prema neasfaltiranom rubu ceste pokušavajući zaobići daske, premda je znala da joj to vjerojatno neće uspjeti, jer zašto bi inače začula sebe kako govori: O-o ?

Začuo se zvuk tup-bum-tres ispod nje kad su komadi dasaka odskočili i udarili u dno vozila, a onda se njezin vjerni Expedition počeo ljuljati i naginjati nalijevo, kao konj koji je ošepavio. Uspjela ga je usmjeriti u korovom obraslo dvorište napuštenog dućana, želeći ga maknuti s ceste kako je netko tko bi mogao izjuriti iz onog posljednjeg zavoja ne bi udario odostraga. Dosad nije bila uočila velik promet na Stagg Roadu, ali malo ga je ipak bilo, uključujući i nekoliko velikih kamiona.

"Vrag te odnio, Ramona", rekla je, premda je znala da zapravo ne može okriviti knjižničarku; predsjednica (a vjerojatno i jedini član) Društva obožavatelja Richarda Widmarka, ogranak Chicopee, samo joj je pokušala pomoći, ali budući da Tess nije znala ime tupana koji je ispustio na cestu svoju čavlima napunjenu hrpu govana i bezbrižno nastavio svojim putem, morala se zadovoljiti Ramonom.

"Bi li htjela da ti ponovno izračunam put, Tess?" upitao ju je Tom, a Tess se trgnula.

Isključila je GPS i ugasila motor. Izvjesno vrijeme neće ići nikamo. Mjesto je bilo vrlo mirno. Nije se čulo ništa osim ptičjeg pjeva i metalnog zvuk kloparanja koje je podsjećalo na kucanje starog navijenog sata. Dobra vijest glasila je da se prednji dio njezina Expeditiona izgleda naginje samo na lijevu stranu, što znači da mu je možda pukla samo jedna guma. Ako je tako, neće trebati vučnu službu; samo malu pomoć autokluba.

Kad je izašla iz auta da pogleda lijevu prednju gumu, shvatila je da se u nju zabio jedan komad daske s velikim, hrđavim čavlom. Izustila je sočnu psovku kakva nikad nije prešla preko jezika neke od dama iz kluba pletilja i izvukla mobitel iz malog spremnika između sportskih sjedala. Kako stvari sada stoje, bit će sretna ako stigne kući prije mraka, a Fritzy će se morati zadovoljiti zdjelicom suhe hrane u smočnici. Toliko o prečacu Ramone Norville... premda je, iskreno rečeno, Tess vjerovala da joj se ista stvar mogla dogoditi i na autoputu; nesumnjivo, dosad je izbjegla svoju porciju sranja koja mogu unakaziti automobile na mnogim autocestama, ne samo na I-84.

Konvencije u pričama strave i užasa i u krimićima – čak i u onim beskrvnim krimićima s jednim lešom kakve Tessini poklonici vole – iznenađujuće su slične i dok je podizala poklopac mobitela, pomislila je: Da je ovo priča, mobitel sada ne bi radio. Pokazalo se da je ovo slučaj kad život oponaša umjetnost, jer kad je uključila svoju Nokiu, na zaslonu je ugledala poruku: NEMA SIGNALA. Pa naravno! Bilo bi previše jednostavno kad bi joj mobitel radio.

Začula je prigušeni zvuk automobilskog motora koji se približavao, okrenula se i ugledala jedan stari bijeli kombi kako izlazi iz istog zavoja koji je za nju bio koban. Kombi je na vratima imao crtež kostura koji udara u bubnjeve u obliku okruglih kolača. Iznad tog priviđenja (mnogo čudnovatijeg od fotografije Richarda Widmarka na zidu Ramonina ureda), napisane slovima iz kojih kaplje krv, kakva možete vidjeti na špicama filmova strave i užasa, nalazile su se riječi PEKARI ZOMBIJI. Tess je na trenutak bila previše smetena da bi mahnula rukom, a kad je to napokon učinila, vozač kombija bio je zaokupljen pokušajem da izbjegne otpad na cesti pa je nije primijetio.

Imao je bolje reflekse od Tess, ali budući da kombi ima viši centar gravitacije od Expeditiona, Tess je načas bila uvjerena da će se prevrnuti u jarak. Kombi je ostao na kotačima – jedva – i zaobišavši razbacane daske uspio skrenuti natrag na cestu, a onda je nestao iza sljedećeg zavoja, ostavljajući za sobom plavi oblak ispušnog plina i miris vrućeg benzina.

"Vrag vas odnio, pekari zombiji!" povikala je Tess, a onda se nasmijala. Katkad čovjeku ne preostane ništa drugo.

Zakvačila je mobitel za pojas hlača svog kostima, izašla na cestu i počela skupljati razbacane daske. Radila je polako i pažljivo, jer izbliza joj je postalo jasno da su sve daske (koje su bile obojene u bijelo i izgledale kao da ih je netko odlomio u žaru odluke da obnovi kuću) pune čavala. Velikih i opasnih čavala. Radila je polako zato što se nije htjela porezati, ali i zato što se nadala da će biti na cesti i obavljati dobar posao kršćanskog milosrđa u trenutku kad naiđe sljedeće vozilo. Ali u trenutku kad je završila sa skupljanjem svega osim nekoliko bezopasnih trijeski i bacala velike komade u jarak pokraj ceste još nije naišao nijedan auto. Možda su, pomislila je, pekari zombiji pojeli svakoga u bližoj okolici pa sada hitaju natrag u svoju kuhinju da stave ostatke mesa u uvijek popularne narodne pite.

Vratila se do korovom obraslog parkirališta napuštenog dućana i mrzovoljno pogledala svoj nakrivljeni auto. Trideset tisuća dolara željeza za kotrljanje, pogon na četiri kotača, nezavisne kočnice za prednje i stražnje diskove, Tom koji govori... a sve što je potrebno da vas ostavi na cjedilu komad je daske iz koje viri čavao.

Ali naravno da iz svih dasaka vire čavli, pomislila je. U krimiću – Ili u filmu strave i užasa – to ne bi značilo nebrigu, nego plan. Zapravo, klopku.

"Previše mašte, Tessa Jean", rekla je, citirajući riječi svoje majke... što je ironično, naravno, jer naposljetku je upravo maštom zarađivala za život. Da se ni ne spominje dom u Daytona Beachu, u kojem je njezina majka provela posljednjih šest godina života.

U velikoj tišini ponovno je postala svjesna onog slabašnog kloparanja. Ovaj napušteni dućan spadao je u onu vrstu prodavaonica kakvu u dvadeset prvom stoljeću više ne možete često vidjeti: imao je trijem. Ugao s lijeve strane urušio se, a ograda je na nekoliko mjesta bila slomljena, ali da, to je doista bio trijem, dražestan čak i u ovako ruševnom stanju. A možda baš zbog ovakvog stanja. Tess je smatrala da su trjemovi na dućanima mješovite robe postali zastarjeli zato što su ohrabrivali posjetitelje da ostanu sjediti i popričaju o bejzbolu ili o vremenu, umjesto da plate račun i odmah se sa svojim kreditnim karticama odvezu niz cestu do nekog drugog mjesta gdje će ih moći izvući na odlasku. Limena reklamna ploča koso je visjela na krovu trijema, još bljeđa od one ploče s natpisom ESSO. Prišla joj je nekoliko koraka bliže i zaklonila oči dlanom. VI VOLITE NJEGA, ON VOLI VAS. Što je točno taj slogan reklamirao?

Već je gotovo izvukla odgovor iz one gomile smeća u malom mozgu, a onda joj je misli prekinuo zvuk motora. Kad se okrenula, uvjerena da se onaj zombi pekar naposljetku ipak odlučio vratiti, zvuku motora pridružila se škripa prastarih kočnica. Nije to bio bijeli kombi, nego stari kamionet Ford-150, loše obojen u plavo, s Bondom ³ oko prednjih svjetala. Za volanom je sjedio muškarac u kombinezonu i radničkoj kapi sa šiltom. Gledao je hrpu odbačenih dasaka u jarku.

"Dobar dan", doviknula mu je Tess. "Oprostite, gospodine?"

Vozač je okrenuo glavu i spazio je na korovom obraslom parkiralištu. Mahnuo joj rukom u znak pozdrava, a onda je parkirao svoj kamionet iza njezina Expeditiona i ugasio motor. Začuvši tišinu, Tess je pomislila da je to poput ubojstva iz milosrđa.

"Dobar dan", rekao je. "Jeste li vi maknuli one daske s ceste?"

"Jesam, sve osim komada koji mi se zabio u prednju lijevu gumu. I..." Gotovo je dodala: "I mobitel mi ovdje ne radi", a onda se predomislila. Ona je sama i bespomoćna žena, a ovo je čudan muškarac. Krupan muškarac. "I tako sam se našla ovdje", dovršila je, pomalo neuvjerljivo.

"Ja ću vam promijeniti gumu ako imate rezervnu", rekao je izvlačeći se iz kamioneta. "Imate li je?"

Tess načas nije bila u stanju odgovoriti. Prevarila se kad je pomislila da je ovaj tip krupan. Bio je pravi gorostas. Mora da je bio preko dva metra visok, ali visina je bila samo dio priče. Imao je velik trbuh i debela bedra, široka kao vrata. Znala je da je nepristojno buljiti (što je još jedna životna lekcija koju je naučila u majčinu krilu), ali nije si mogla pomoći. Ramona Norville bila je krupna žena, ali u usporedbi s ovim tipom izgledala je kao balerina.

"Znam, znam", rekao je kao da se zabavlja. "Niste očekivali da ćete na ovom seoskom putu sresti Velikog zelenog diva, zar ne?" Premda on nije bio zelen, bio je tamnosmeđ od preplanulosti. Čak mu je i kapa bila smeđa, premda je na nekoliko mjesta gotovo potpuno izblijedjela, kao da je u jednom trenutku svog dugog života bila pošpricana bjelilom.

"Oprostite", odvratila je. "Samo sam pomislila da se vi ne vozite u tom svom kamionetu, nego da vam služi kao odijelo."

Stavio je ruke na bokove, podigao glavu prema nebu i nasmijao se. "To mi još nitko nikad nije tako rekao, ali na neki način imate pravo. Čim dobijem novac na lutriji, kupit ću si Hummer."

"Pa, Hummer vam ne mogu kupiti, ali ako mi zamijenite gumu, rado ću vam platiti pedeset dolara."

"Šalite se? To ću vam učiniti besplatno. Spasili ste me od nevolje kad ste maknuli one daske."

"Malo prije prošao je jedan čudan kombi s crtežom kostura na vratima, ali zaobišao je daske."

Krupni je muškarac već bio krenuo prema probušenoj gumi, ali sada se opet okrenuo Tess i namrštio se: "Prošao je, a da vam nije ponudio pomoć?"

"Mislim da me nije niti primijetio."

"A nije se zaustavio ni da makne gomilu dasaka kako bi spasio sljedećeg prolaznika, zar ne?"

"Ne, nije."

"Samo je nastavio svojim putem?"

"Da." Nešto joj se u tim pitanjima nije svidjelo. Ali onda se krupni tip nasmiješio, a Tess je rekla sebi da se ponaša budalasto.

"Pretpostavljam da se rezervna guma nalazi ispod pretinca za teret."

"Da. Barem tako mislim. Morate samo..."

"Povući ručku, znam, znam. Već sam to vidio, već sam to radio."

Dok je on polako hodao prema stražnjoj strani njezina Expeditiona s rukama duboko u džepovima kombinezona, Tess je primijetila da vrata njegova kamioneta nisu posve zatvorena i da je stropno svjetlo u kabini upaljeno. Pomislivši da je akumulator njegova kamioneta jednako izmučen kao i vozilo koje napaja, širom je otvorila vrata (šarke su zaškripale gotovo isto tako glasno kao i kočnice), a onda ih je zalupila. A kad je to učinila, pogledala je kroz stražnji prostor kabine u prostor za teret. I ugledala nekoliko razbacanih dasaka na rebrastom i hrđavom metalu. Bile su obojene u bijelo i iz njih su virili čavli.

Načas je pomislila da joj je duh napustio tijelo. Kloparanje one ploče s natpisom VI VOLITE NJEGA, ON VOLI VAS sada je više nije podsjećalo na budilicu, nego na tempiranu bombu.

Pokušala se uvjeriti da te daske ne znače ništa, takve stvari imaju značenje samo u knjigama kakve ona ne piše i u filmovima kakve malokad gleda: u gadnim i krvavim vrstama, ali to je nije smirilo. Što joj je ostavilo samo dvije mogućnosti. Ili da se i dalje pretvara, jer bi sve drugo bilo grozno ili da počne bježati prema šumi na drugoj strani ceste.

Prije no što je stigla donijeti odluku, zapahnuo ju je snažan vonj muškog znoja. Okrenula se i ugledala diva pokraj sebe. Nadvio se nad nju s rukama u džepovima kombinezona. "Kako bi bilo da te pojebem umjesto da ti promijenim gumu?" upitao ju je ljubaznim glasom. "Što misliš o tome?"

Tess je u tom trenutku potrčala, ali samo u mašti. U stvarnom svijetu ostala je stajati prislonjena na kamion i gledati ga odozdo; bio je tako krupan da je zastirao Sunce i bacao sjenu na nju. Pomislila je kako joj je prije nepuna dva sata četiristo ljudi – uglavnom žena sa šeširima – pljeskalo u maloj, ali posve prikladnoj dvorani. A negdje južno odavde čekao ju je Fritzy. Shvatila je – s naporom, kao da podiže težak teret – da možda više nikad neće vidjeti svog mačka.

"Molim vas, nemojte me ubiti", prozborila je neka žena vrlo slabim i vrlo uplašenim glasom.

"Kujo jedna", rekao joj je div glasom čovjeka koji komentira vremenske prilike. Ploča na strehi iznad trijema i dalje je kloparala. "Cmizdrava kurvinska kujo. Majko draga!"

Izvukao je desnu ruku iz džepa. Bila je to vrlo krupna ruka. Na ružičastom prstu imao je prsten s crvenim dragim kamenom. Izgledao je kao rubin, ali bio je prevelik da bi bio rubin. Tess je pomislila da je to vjerojatno obično staklo. Ploča je i dalje kloparala. VI VOLITE NJEGA, ON VOLI VAS. Zatim se njegova šaka stisnula i poletjela prema njoj, rastući dok joj nije zaklonila pogled na sve ostalo.

Začula je prigušeni metalni zvuk. Pomislila je da je to njezina glava udara o vrata na kabini kamioneta. Pekari zombiji, pomislila je. Zatim je nakratko sve utonulo u mrak.

6

Došla je k svijesti u velikoj mračnoj prostoriji koja je vonjala po vlažnom drvu, prastaroj kavi i pretpotopnim kiselim krastavcima. Stari ventilator s pedalama visio je naheren sa stropa iznad nje. Podsjetio ju je na onaj napukli vrtuljak u Hitchcockovu filmu Stranci iz Nord-ekspresa. Ležala je na podu, gola od struka nadolje, a div ju je silovao. Samo silovanje činilo joj se od drugorazrednog značaja u odnosu na divovu težinu: njegova joj je težina lomila kosti. Jedva da je mogla disati. Sve ovo je sigurno san. Ali nos joj je bio natečen, na dnu lubanje narasla joj je kvrga koja joj se činila velika poput omanje planine, a u stražnjicu su joj se zabadali komadići trijeske. U snovima ne primjećujete takve pojedinost. Osim toga, u snovima ne osjećate stvarnu bol; uvijek se probudite prije no što stvarna bol započne. Ovo se stvarno zbiva. On je siluje. Odnio ju je u unutrašnjost starog dućana i sada je siluje dok se zlatni moljci lijeno vrte na iskošenim zrakama popodnevnog sunca. Negdje vani ljudi slušaju glazbu i kupuju proizvode na internetu, drijemaju i razgovaraju telefonom, ali ovdje jedan muškarac siluje ženu, a ta je žena ona. Bio joj je skinuo gaćice; vidjela ih je kako se bjelasaju vireći iz gornjeg džepa njegova kombinezona. To ju je podsjetilo na film Oslobađanje, koji je gledala na jednoj retrospektivi u koledžu, u danima kad je birala filmove s malo više pustolovnog duha. "Skini te gaćice", rekao je u tom filmu jedan od gorštaka debeljku iz grada prije no što ga je počeo silovati. Smiješno je što vam sve padne na pamet dok ležite ispod sto i pedeset kila seoskog mesa, a silovateljeva kita škripi naprijed-natrag u vama poput nenauljene šarke.

"Molim vas", rekla je. "Oh, molim vas, prestanite."

"Tek sam počeo", odvratio je, a onda joj se pred očima opet pojavila njegova šaka i ispunila joj vidokrug. Osjetila je žarenje u jednom obrazu i škljocaj u glavi, a onda izgubila svijest.

7

Kad je idući put došla k svijesti, ugledala je diva kako pleše oko nje u svom kombinezonu, zabacujući ruke s jedne strane na drugu i pjevajući Brown Sugar kreštavim i nemuzikalnim glasom. Sunce je zalazilo, a dva prozora na zapadnom zidu napuštenog dućana – s prašnjavim staklima koje vandali začudo nisu razbili – bila su ispunjena vatrom. Njegova je sjena plesala iza njega, poskakujući po daščanom podu i zidu koji je bio obilježen blijedim četverokutima na mjestima gdje su nekoć visjele reklamne ploče. Lupkanje njegovih radnih čizama stvaralo je apokaliptičan zvuk.

Spazila je da joj hlače leže zgužvane pod pultom na kojem je nekoć stajala kasa (vjerojatno pokraj staklenki kuhanih jaja i ukiseljenih svinjskih nogu). Osjetila je miris plijesni. I, o, Bože, bol. Na licu, u prsima, u gotovo cijelom tijelu ispod struka, gdje joj se činilo kao da je rasporena.

Pretvaraj se da si mrtva. To ti je jedina šansa da preživiš.

Ponovno je sklopila oči. Pjevanje je prestalo, a onda ju je zapahnuo vonj muškog znoja. Sada snažniji.

Oznojio se od vježbe, pomislila je, a onda je zaboravila da se mora pretvarati i pokušala vrisnuti. Ali prije no što je stigla, krupne šake zgrabile su je za vrat i počele se stezati. Svršeno je, pomislila je. Nema mi spasa. Bile su to mirne misli, prožete osjećajem olakšanja. Barem više neće morati podnositi bol, neće se više morati buditi i gledati ovo čudovište kako pleše na plamtećoj svjetlosti zalazećeg Sunca.

Onesvijestila se.

8

Kad je po treći put doplutala natrag do svijesti, svijet je poprimio crnu i srebrnu boju, a ona je lebdjela.

Tako je to kad je čovjek mrtav.

A onda je ispod sebe spazila ruke – krupne ruke, njegove ruke – i osjetila stezanje na vratu, kao od bodljikave žice. Nije ju davio dovoljno dugo da je ubije, ali osjećala je oblik njegovih šaka na vratu kao ogrlicu, s dlanovima naprijed, a prstima sa strane i straga.

Bila je noć. Na nebu se digao Mjesec. Pun Mjesec. Div ju je nosio parkiralištem napuštenog dućana i prošao pokraj svog kamiona. Svoj Expedition nije primijetila. Njezin je Expedition nestao.

Kamo si nestao, Tome?

Div je zastao na rubu ceste. Osjećala je vonj njegova znoja i dizanje i spuštanje njegovih prsa. Osjećala je hladan noćni zrak na bosim stopalima. Čula je kloparanje one ploče iza sebe: VI VOLITE NJEGA, ON VOLI VAS.

Misli li on da sam mrtva? Ne može misliti da sam mrtva, još uvijek krvarim.

Krvari li ona doista? Teško je bilo reći sa sigurnošću. Mlitavo mu je ležala u rukama, osjećajući se kao ona djevojka u filmu strave i užasa, ona koju je odnio Jason, Michael, Freddy ili kako se već zvao, nakon što je zaklao sve ostale. Sigurno je nosi u neku oronulu jazbinu duboko u šumi gdje će je zakvačiti na kuku što visi sa stropa. U takvim filmovima uvijek postoje lanci i kuke što vise sa stropa.

Opet je počeo hodati. Čula je njegove radne čizme na zakrpanom katranu Stagg Roada: tup-tap-tup. A onda, na drugoj strani ceste, struganje i lupkanje. Nogom je udarao komade dasaka koje je ona bila tako brižljivo pokupila s ceste i bacila u ovaj jarak. Sada više nije mogla čuti kloparanje ploče, ali čula je protjecanje vode. Ne jako, ne bujanje, samo curenje. Div je kleknuo i blago zastenjao.

Sad će me sigurno ubiti. A onda barem neću više morati slušati ono grozno pjevanje. To je najbolje u svemu tome, kako bi rekla Ramona Norville.

"Hej, djevojko", obratio joj je div ljubaznim glasom. Nije odgovorila, ali vidjela je da se naginje nad nju i gleda u njezine napola sklopljene oči. Jako se potrudila da ih ne pomakne. Ako on primijeti da joj se oči pomiču, makar malo... ili ako spazi svjetlucanje suza...

"Hej!" Lupnuo ju je dlanom po obrazu, a Tess je pustila da joj glava padne na stranu.

"Hej!" Ovoga puta odvalio joj je pravi šamar, ali po drugom obrazu. Tess je pustila da joj glava padne na drugu stranu.

Uštipnuo ju je za bradavicu, ali nije se bio potrudio da joj skine bluzu i grudnjak pa je nije previše zaboljelo. Ostala je mlitavo ležati.

"Oprosti što sam te nazvao kujom", rekao joj je, još uvijek ljubaznim glasom. "Dobra si pička. A ja volim malo starije cure."

Tess je shvatila da on možda doista vjeruje da je ona mrtva. Što je teško povjerovati, ali možda je ipak istina. Odjednom ju je obuzela snažna želja da preživi.

Ponovno ju je podigao. Vonj njegova muškog znoja iznenada joj je postao neizdrživ, a čekinje njegove brade škakljale su je po obrazu. Sve što je mogla bilo je da se ne trzne od njih. Poljubio ju je u kut usana.

"Oprosti, bio sam malo grub."

Zatim ju je opet nosio. Zvuk tekuće vode postao je jači, a mjesečine je nestalo. Osjetila je miris – ne, zadah – istrunulog lišća. Spustio ju je na tlo, u desetak centimetara vode. Voda je bila vrlo hladna pa je gotovo viknula. Podigao ju je na noge, a ona je pustila da joj se koljena svinu. Mlitava, pomislila je. Moram ostati mlitava. Nisu daleko odmakli prije no što su udarili u površinu od valovitog metala.

"Jebi ga", rekao je zamišljenim tonom, a zatim ju je ispustio.

Tess je ostala mlitava čak i kad ju je nešto bolno ogreblo posred leđa – neka grana. Koljena su joj udarila o nabore iznad nje. Stražnjica joj je odgurnula spužvastu masu, a smrad istrunulih biljnih tvari postao je snažniji, snažan poput smrada mesa. Obuzela ju je snažna potreba da ga kašljanjem izbaci iz pluća. Osjetila je da joj se čupavo mokro lišće skuplja na križima, poput vodom natopljenog jastučića.

Ako on sada shvati da sam još živa, borit ću se. Udarat ću ga nogom i udarati i udarati...

Ali ništa se nije dogodilo. Dugo se bojala šire otvoriti oči ili ih makar malo pomaknuti. Zamišljala je da on čuči pokraj nje i gleda u cijev u koju ju je sakrio, s glavom nagnutom u stranu, kao u znaku pitanja, čekajući da ona učini upravo takvu kretnju. Kako je moguće da nije shvatio da je ona još živa? Morao joj je osjetiti kucanje srca. I kakvog bi imalo smisla udarati diva iz kamioneta? On bi je jednom rukom zgrabio za bosa stopala, izvukao je iz cijevi i ponovno je počeo daviti. A ovoga puta ne bi prestao.

Ležala je u istrunulom lišću i tromoj vodi, gledajući ni u što poluzatvorenim očima, usredotočena na to da izigrava mrtvaca. Duh joj je zapao u sivu prazninu koja nije bila posve nesvjestica i ondje je, činilo joj se, dugo ostao, premda se vjerojatno varala. Kad je začula zvuk motora – njegov kamion, to je sigurno njegov kamion – pomislila je: Samo zamišljam da čujem taj zvuk. Ili ga sanjam. On je još uvijek ovdje.

Ali onda se mukli i nepravilni štropot motora pojačalo i počeo udaljavati Stagg Roadom.

To je trik.

To je gotovo sigurno histerija. A čak i ako nije, ona ne može ovdje ostati do jutra. Kad je podigla glavu (žmirkajući od bolnog probadanja u svom zlostavljanom grlu) i pogledala prema otvoru cijevi, ugledala je samo nezastrt srebrni krug mjesečine. Počela se migoljiti prema njemu, a onda je zastala.

To je trik. Baš me briga što si čula, on je još uvijek ovdje. Ta ju je misao ovoga puta snažnije pogodila. To što ništa nije vidjela kod otvora cijevi učinilo ju je snažnijom. U nekom trileru to bi bio trenutak lažnog opuštanja prije velikog klimaksa. Ili u filmu strave. Kao kad ona bijela ruka izroni iz jezera u filmu Oslobađanje. Ili kao kad Alan Arkin nasrne na Audrey Hepburn u filmu Sama u tami. Tess nije voljela ni romane ni filmove strave, ali činjenica da je silovana i gotovo ubijena ipak je u njoj oslobodila cijelu bujicu sjećanja na filmove tog žanra. Kao da su joj bili nadohvat ruke.

Moguće je da je on čeka. Recimo, ako ima pomoćnika da mu odveze kamion. Možda čuči oslanjajući se na pete odmah iza otvora cijevi na onaj strpljivi način svojstven ljudima sa sela.

"Skini te gaćice", šapnula je, a onda je rukom pokrila usta. Što ako ju je čuo?

Prošlo je pet minuta. Možda pet. Voda je bila hladna i Tess je počela drhtati. Uskoro će početi cvokotati zubima. A ako je div vani, on će to čuti.

Odvezao se. Čula si to.

Možda. A možda i nije.

A možda ne mora napustiti cijev istim putem kojim je ušla. Bila je to propusna cijev, što znači da se proteže cijelim putem ispod ceste, a Tess je pod sobom osjećala protjecanje vode, što znači da cijev nije začepljena. Mogla bi otpuzati cijelom njezinom dužinom, pogledati parkiralište napuštenog dućana na drugoj strani ceste i uvjeriti se da je njegov stari kamionet otišao. Još bi uvijek bila sigurna ako on doista ima pomoćnika, ali Tess je bila uvjerena, duboko u sebi, kamo se njezin racionalni duh otišao skriti, da div nema pomoćnika. Pomoćnik bi zahtijevao da je i sam siluje. Osim toga, divovi djeluju sami.

A ako je otišao? Što tada?

Nije znala odgovor. Nije mogla zamisliti život nakon ovog popodneva u napuštenom dućanu i ove večeri u cijevi, dok joj se istrunulo lišće lijepi u udubinu leđa, ali možda to niti ne mora učiniti. Možda se samo mora koncentrirati na to da se vrati kući i nahrani Fritzyja paketom mačje hrane Fancy Feast. Vrlo je jasno mogla zamisliti paket Fancy Feasta. Ležao je na polici njezine mirne smočnice.

Okrenula se na trbuh i stala se pridizati na laktove, namjeravajući otpuzati cijelom dužinom cijevi. A onda je shvatila da u cijevi nije sama. Od jednog leša nije ostalo mnogo više od kostura (s rukama ispruženim kao da se moli), ali na njemu je još uvijek bilo dovoljno kose da Tess sa sigurnošću zaključi da je riječ o lešu žene. A drugi leš nalikovao bi na jako iznakaženu lutku iz robne kuće da nije bilo izbuljenih očiju i isplaženog jezika. Taj leš bio je noviji, ali životinje su ga već načele pa je čak i u mraku Tess mogla vidjeti cerek zubi mrtve žene.

Jedan kukac nespretno je izmigoljio iz lutkine kose i otkotrljao joj se niz hrbat nosa.

Tess je promuklo vrisnula, pobjegla iz cijevi i hitro se uspravila; mokra odjeća prilijepila joj se uz tijelo iznad struka. Ispod struka bila je gola. I premda se nije onesvijestila (barem je tako vjerovala), svijest joj se nakratko pretvorila u neku čudnu slomljenu stvar. Kad je poslije razmišljala o tome, sljedećeg se sata sjećala kao zamračene pozornice koju je tu i tamo osvjetljavao pokoji reflektor. S vremena na vrijeme jedna pretučena žena sa slomljenim nosom i krvavim bedrima ušetala bi pod svjetlost jednoga od tih reflektora, a onda bi opet nestala u mraku.

9

Bila je u dućanu, u velikoj praznoj središnjoj prostoriji koja je nekoć bila razdijeljena na prolaze, sa škrinjom za smrznutu robu (možda) u stražnjem dijelu i s hladnjakom za pivo (sigurno) uzduž cijelog zida. Okruživali su je mirisi nestale kave i kiselih krastavaca. Ili je div zaboravio uzeti njezine hlače ili se namjeravao poslije vratiti po njih – možda nakon što pokupi one daske s čavlima. Izvukla ih je ispod pulta. Pod hlačama su joj ležale cipele i mobitel – razbijen. Da, on će se u neko doba vratiti. Njezina je traka za kosu nestala. Prisjetila se (nejasno, onako kako se čovjek prisjeća događaja iz najranijeg djetinjstva) da ju je jedna žena bila zapitala gdje je kupila tu traku i neobjašnjivog pljeska kad je odgovorila da ju je kupila kod J. C. Penneyja. Prisjetila se diva kako pjeva Brown Sugar – hrapavim i jednoličnim djetinjim glasom – a onda je opet odlutala.

10

Hodala je iza dućana na mjesečini. Oko ramena koja su drhtala ogrnula je komad nekog tapisona, ali nije se mogla sjetiti odakle ga je uzela. Bio je prljav, ali topao pa se čvršće ogrnula. Sinulo joj je da zapravo kruži oko dućana i da joj je ovo možda drugi, treći ili čak četvrti obilazak. Sinulo joj je da traži svoj Expedition, ali svaki put kad ga nije našla iza dućana, zaboravila je da ga je već potražila pa ga je opet otišla tražiti. Zaboravila je zato što je primila udarac u glavu, zato što je preživjela silovanje i davljenje i bila u šoku. Sinulo joj je da možda ima krvarenje u mozgu – kako da čovjek to sigurno zna, osim ako se ne probudi među anđelima pa mu oni to kažu? Onaj popodnevni laki povjetarac sada se malo pojačao, a kloparanje one limene ploče postalo je glasnije. VI VOLITE NJEGA, ON VOLI VAS.

"7Up", rekla je promuklim, ali upotrebljivim glasom. To je to. Vi volite njega, a on voli vas. Shvatila je da podiže glas i počinje pjevati. Imala je dobar glas, a davljenje mu je dalo iznenađujuće ugodnu hrapavost. Kao da Bonnie Tyler pjeva ovdje na mjesečini. "7Up dobar okus ima... to je cigareta što sviđa se svima!" Sinulo joj je da je nešto pobrkala, a čak i ako nije, trebala bi pjevati nešto bolje od loše zapamćenih reklamnih slogana dok joj je glas tako ugodno hrapav; ako vas već siluju i ostave da umrete u cijevi s još dva leša u raspadanju, iz toga bi trebalo nastati nešto dobro.

Mogla bih otpjevati neki hit Bonnie Tyler. Otpjevat ću It's a Heartache. Sigurna sam da znam riječi, sigurna sam da ih mogu iščeprkati iz one gomile smeća koju svaki pisac nosi u svom malom...

Ali onda je opet odlutala.

11

Sjedila je na kamenu i gorko plakala, još uvijek zaogrnuta onim prljavim komadom tapisona. Među nogama ju je boljelo i peklo. Gorak okus u ustima nagovještavao joj je da je u jednom trenutku između hodanja po dućanu i sjedenja na ovom kamenu povratila, ali nije se mogla sjetiti kada...

Silovana sam, silovana, silovana...

"Nisi ti ni prva ni posljednja", rekla je s mješavinom strogosti i sućuti u glasu, ali te riječi, koje je izbacila iz sebe između dva jecaja, nisu joj mnogo pomogle.

Pokušao me je ubiti, a to mu je gotovo i uspjelo! Da, da. Ali u ovom trenutku njegov joj neuspjeh nije pružao veliku utjehu. Pogledala je nalijevo i ugledala dućan pedeset ili šezdeset metara dalje niz cestu.

A ja mu nisam prva! U onoj cijevi leže druge njegove žrtve! Kukci gmižu po njima, a njima je to svejedno!

"Da, da", rekla je promuklim glasom Bonnie Tyler, a onda je opet odlutala.

12

Hodala je sredinom Stagg Roada i pjevala It's a Heartache, a onda je iza sebe začula približavanje automobilskog motora. Okrenula se, gotovo pala i ugledala prednja svjetla nekog vozila kako osvjetljavaju vrh uspona koji je vjerojatno i sama upravo prešla. To je on. Div. Vratio se u dućan i otkrio da joj ondje nema odjeće pa je otišao provjeriti u cijev i shvatio da je nestala. I sada je traži.

Tess je jurnula u jarak, posrnula jednim koljenom, izgubila svoj improvizirani šal, ustala i oteturala u žbunje. Jedna ju je grana ošinula po obrazu i raskrvarila. Začula je uplašeni jecaj neke žene. Pala je na ruke i koljena, a pramen kose prekrio joj je oči. Prednja svjetla automobila prešla su preko vrha uspona i osvijetlila cestu. Tess je vrlo jasno vidjela svoj ispušteni komad tapisona i shvatila da će ga i div vidjeti. A onda će stati i izaći iz auta. Ona će mu pokušati pobjeći, ali on će je uhvatiti. Ona će vrisnuti, ali nitko neće čuti njezin vrisak. U pričama poput ove nitko nikad ne čuje vrisak. A onda će je on ubiti, ali prvo će je još jedanput silovati.

Auto – jer to nije bio kamion, nego auto – prošao je ne usporivši. Iz njega je treštala glazba grupe Bachman-Turner Overdrive: "B-B-B-Baby, još n-n-ništa nisi vidjela." Gledala je kako stražnja svjetla automobila trepere i nestaju s vidika. Osjetila je da će ponovno odlutati pa se objema rukama pljesnula po obrazima.

"Ne!" promrmljala je glasom Bonnie Tyler. "Ne!" Uspjela se malo pribrati. Obuzela ju je snažna želja da ostane čučati u žbunju, ali to ne bi bilo dobro. Ne samo da je zora još daleko, nego vjerojatno i ponoć. Mjesec je ležao nisko na nebu. Ona ne smije ostati ovdje i ne smije dopuštati da samo tako... gubi nit. Mora misliti.

Pokupila je komad tapisona iz jarka i ogrnula se njime, a onda je opipala uši. Ali već je znala što će otkriti. Na njima više nije bilo njezinih visećih dijamantnih naušnica, jedne od njezinih malobrojnih ekstravagancija. Opet je briznula u plač, ali ovaj je napadaj kraće trajao, a kad je završio, osjetila je da dolazi k sebi. Da se vraća u svoje tijelo, da nije više duh koji lebdi oko njega.

Misli, Tessa Jean!

U redu, pokušat će. Ali razmislit će u hodu. I dosta je bilo pjevanja. Njezin promijenjeni glas zvučao je jezovito. Kao da je div stvorio novu ženu kad ju je silovao. A Tess nije željela biti nova žena. Sviđala joj se ona stara.

Mora hodati. Hodati na mjesečini dok njezina sjena hoda na cesti pokraj nje. A kako se ta cesta zove? Stagg Road. Ako se može vjerovati Tomu, kad je uletjela u divovu klopku, Tess se nalazila manje od četiri milje od križanja Stagg Roada i autoputa US 47. To nije tako strašno; Tess je svakog dana pješačila najmanje tri milje da ostane u formi, a kad je kišilo ili sniježilo, vježbala je na kućnoj spravi za hodanje. Naravno, ovo joj je prva šetnja u ulozi Nove Tess, žene s bolnim i krvavim spolovilom i promuklim glasom. Ali nije sve tako loše: uspjela se ugrijati, gornja joj se polovica tijela osušila, a na nogama je imala cipele bez potpetica. Gotovo je bila obula cipele s visokim potpeticama, a večerašnja bi šetnja u njima bila vrlo neugodna. Premda ova šetnja ne bi bila zabavna ni pod kakvim okolnostima, ne, ne, n...

Misli!

Ali prije no što je stigla započeti, cesta ispred nje se osvijetlila. Tess je opet jurnula u žbunje, a ovoga puta uspjela je zadržati onaj komad tapisona. Hvala Bogu, bio je to opet automobil, a ne divov kamion i nije usporio.

Ipak bi to mogao biti on. Možda je uzeo auto. Možda se odvezao kući, u svoju jazbinu i uzeo auto. Misleći, ako ona vidi auto, izaći će iz skrovišta, ma gdje da se skriva. Mahnut će mi da stanem, a onda je imam.

Da, da. Tako bi se to dogodilo u filmu strave i užasa, zar ne? Užasnute žrtve 4 ili Užas na StaggRoadu 2 ili...

Već je gotovo odlutala, ali onda se opet pljesnula po obrazima. Kad stigne kući, nahrani Fritzyja i legne u svoj krevet (nakon što zaključa sva vrata i upali sva svjetla), moći će lutati do mile volje. Ali ne sad. Ne, ne, ne. Sad mora nastaviti hodati i sakriti se kad naiđe koji automobil. Ako bude u stanju učiniti te dvije stvari, naposljetku će doći do US 47 i možda pronaći neki dućan. Pravi dućan, s telefonom, ako bude imala sreće... a zaslužila je malo sreće. Nije imala svoju torbicu, ostala joj je u Expeditionu (gdje god da se on sada nalazi), ali znala je napamet svoj pozivni broj AT&T; bio je to njezin kućni telefonski broj plus 9712. Lako zapamtiti.

Uto je ugledala ploču pokraj ceste i bez problema pročitala natpis na mjesečini:

ULAZITE U GRAD COLEWICH
DOBRO DOŠLI, PRIJATELJU!

"Vi volite Colewich, Colewich voli vas", šapnula je. Poznavala je to mjesto, čije su ime mještani izgovarali "Collitch". Zapravo je to bio gradić, jedan od mnogih gradića u Novoj Engleskoj koji su prosperirali u doba tekstilnih tvornica, a onda se nekako nastavljali boriti u novoj eri slobodne trgovine, kad su se američke hlače i jakne počele izrađivati u Aziji ili Srednjoj Americi, a vjerojatno su ih izrađivala djeca koja ne znaju čitati niti pisati. Bila je na rubu grada, ali sigurno može otići do telefona.

A što će učiniti kad ga nade?

Tada će... tada će...

"Pozvati limuzinu", rekla je. Ta joj je ideja sinula kao izlazak Sunca. Ako je ovo Colewich, znači da je od svog doma u Connecticutu udaljena samo trideset milja, a možda i manje. Tvrtka u kojoj je Tess unajmljivala limuzine kad je htjela otići do međunarodnog aerodroma Bradely ili u Hartford ili u grad New York (ako je mogla birati, nikad se nije sama vozila po gradovima) imala je sjedište u susjednom gradu Woodfieldu. Tvrtka Royal Limousine hvalila se non-stop uslugom. A što je još bolje, oni imaju broj njezine kreditne kartice u svom računalu.

Tess se počela osjećati bolje i počela brže hodati. Zatim su cestu osvijetlila prednja svjetla automobila i ona je još jedanput požurila u žbunje i čučnula, uplašena poput svake druge lovine: srne, lisice ili zeca. Kad je shvatila da je ovo vozilo kamion, počela je drhtati. Nije prestala drhtati čak ni kad je spazila da je riječ o maloj bijeloj Toyoti, nimalo sličnoj divovom starom Fordu. Kad je kamion otišao, pokušala se prisiliti da ponovno izađe na cestu, ali isprva nije mogla. Opet je zaplakala, a suze su joj bile tople na hladnom licu. Osjetila je da bi još jedanput mogla izaći iz svjetla reflektora svijesti, a to nije smjela dopustiti. Ako si dopusti da prečesto odluta na ono mračno mjesto u glavi, naposljetku se možda više neće znati vratiti.

Prisilila se da razmišlja o tome kako mora zahvaliti vozaču limuzine i dodati napojnicu na obrazac kreditne kartice prije no što se zaputi puteljkom među cvijećem do svojih ulaznih vrata. A onda naginje poštanski sandučić da uzme rezervni ključ s kuke iza njega, slušajući kako Fritzy tjeskobno mijauče.

Pomisao na Fritzyja natjerala ju je da krene dalje. Izašla je iz žbunja i nastavila hodati, spremna da jurne natrag u sklonište čim opet ugleda prednja svjetla nekog automobila. Iste sekunde. Jer div je negdje u blizini. Shvatila je da će on od sada uvijek biti u blizini. Osim ako ga policija ne uhvati i strpa u zatvor. Ali kad bi došlo do toga, ona bi im morala ispričati što se dogodilo, a čim joj je ta misao proletjela kroz glavu, pred očima joj se pojavio velik novinski naslov u stilu New York Posta.

AUTORICA KNJIGA O PLETILJAMA IZ WILLOW
GROVEA SILOVANA NAKON PREDAVANJA

Tabloidi poput Posta nedvojbeno bi popratili tekst njezinom fotografijom od prije deset godina, iz vremena kad joj objavila prvu knjigu o klubu pletilja. U ono doba bila je u kasnim dvadesetima, imala je dugu tamnoplavu kosu koja joj se valovito spuštala niz leđa i lijepo oblikovane noge koje je voljela pokazivati u kratkim suknjama. A navečer je nosila otvorene cipele sa štiklom kakve neki muškarci (a onaj div gotovo sigurno) smatraju otvorenim pozivom na seks. Novine ne bi spomenule da je ona sada deset godina starija, deset kila teža i da je u trenutku napada bila odjevena u neupadljivu – gotovo nemarnu – poslovnu odjeću; takve se pojedinosti ne uklapaju u onu vrstu priča kakvu tabloidi vole pripovijedati. Tekst bi bio pun poštovanja (možda malo zadihan između redaka), ali slika njezine mlade verzije ispričala bi pravu priču, priču koja je vjerojatno starija i od izuma kotača: Dobila je ono što je tražila.

Je li to realistično očekivati ili to samo njezin stid i jako uzdrman osjećaj samopoštovanja zamišljaju najgoru moguću varijantu? Onaj dio njezine ličnosti koji bi se možda i dalje htio skrivati u grmlju, čak i ako joj uspije pobjeći s ove grozne ceste i iz ove grozne države Massachusetts i vratiti se u svoju sigurnu malu kuću u Stoke Villageu? Nije znala odgovor, ali pretpostavljala je da istina leži negdje u sredini. Znala je samo to da bi joj to donijelo onu vrstu publiciteta u čitavoj zemlji kakvu svaka spisateljica priželjkuje kad objavi knjigu i kakvu nijedna ne želi kad je siluju, opljačkaju i ostave da umre. Mogla je zamisliti kako netko diže ruku i postavlja joj pitanje: Jeste li ga na bilo koji način potaknuli?

To je smiješno, a Tess je to znala čak i u svojem sadašnjem stanju... ali također je znala da bi, ako ovo procuri u javnost, netko doista dignuo ruku i upitao: Namjeravate li o ovome pisati?

A što bi mu odgovorila? Što bi uopće mogla odgovoriti?

Ništa, pomislila je Tess. Pokrila bih rukama uši i pobjegla s pozornice. Ali ne. Ne, ne, ne.

Istina je da se ona uopće ne bi niti našla na pozornici. Kako da ikad ponovno čita, predaje ili dijeli autograme znajući da bi se on mogao pojaviti i smješkati joj se iz zadnjeg reda? Smješkati joj se s onom čudnom smeđom kapom s izblijedjelim mrljama? A možda i s njezinim naušnicama u džepu. Da ih miluje.

Od pomisli da obavijesti policiju, zažarila joj se koža i mogla je osjetiti kako joj se lice doslovce trza od stida, čak i ovdje, samoj u mraku. Možda ona nije tako popularna kao Sue Grafton ili Janet Evanovich, ali ne može se reći ni da je privatna osoba. Možda bi se prilog o njoj dan-dva vrtio čak i na CNN-u. Svijet bi doznao da je ludi div s cerekom na licu ispalio svoj teret u autoricu krimića o pletiljama iz Willow Grovea. Možda bi se čak otkrila i činjenica da je uzeo njezino donje rublje kao suvenir. CNN bi taj dio izostavio, ali National Enquirer ili Inside View ne bi bili tako obzirni.

Dobro upućeni izvori tvrde da je policija pronašla spisateljičine gaćice u ladici osumnjičenog silovatelja: plitke plave gaćice Victoria's Secret s čipkastim obrubom.

"Ne mogu im reći", rekla je. "Neću im reći." Ali bilo je drugih žena prije tebe, moglo bi biti drugih poslije te...

Otjerala je tu misao iz glave. Bila je previše umorna da razmišlja o tome što je ili nije njezina moralna dužnost. O tome će razmisliti poslije, ako joj Bog dopusti da preživi... a izgledalo je da će joj Bog to dopustiti. Ali neće o tome razmišljati na ovoj napuštenoj cesti gdje svaki par svjetala koji se približava možda donosi njezina silovatelja.

Njezina silovatelja. Sad je već postao njezin.

13

Otprilike jednu milju iza table za Colewich Tess je začula duboko, ritmično lupanje koje kao da je izviralo iz ceste i ulazilo joj u stopala. Prvo je pomislila na Morlocke, mutante iz romana H. G. Wellsa, kako održavaju svoje strojeve duboko u utrobi zemlje, ali nakon pet minuta postalo joj je jasno odakle dopire taj zvuk. Nije dolazio iz zemlje, nego iz zraka, a bio je to zvuk koji je poznavala: kucanje bas-gitare. Ostatak benda pridružio mu se dok je hodala. Ugledala je svjetlost na obzoru, ne prednja svjetla automobila, nego bijelu svjetlost natrijske svjetiljke i zeleni sjaj neona. Bend je svirao Mustang Sally, i mogla je čuti smijeh. Bio je pripit i prekrasan, popraćen povremenim veselim uzvicima tulumarenja. Od tog zvuka poželjela je opet zaplakati.

Gostionica uz cestu, velika stara plesna dvorana s golemim neasfaltiranim parkiralištem koje je, izgleda, bilo zauzeto do posljednjeg mjesta, zvala se Stagger Inn. Tess je stajala na rubu sjaja koji su bacala svjetiljke s parkirališta, mršteći se. Zašto je ovdje toliko automobila? Zatim se sjetila da je danas petak. Izgleda da je Stagger Inn mjesto u koje čovjek ide ako je iz Colewicha ili nekog od obližnjih mjesta. Oni će imati telefon, ali unutra je previše ljudi. Vidjet će njezino natučeno lice i iskrivljeni nos. Htjet će znati što joj se dogodilo, a ona nije u stanju izmišljati. Barem ne još. Čak ni javni telefon vani nije bio dobar, jer je i ondje vidjela ljude. Mnogo ljudi. Pa jasno! Danas čovjek mora izaći ako želi popušiti cigaretu. Osim toga...

Možda je on ovdje. Nije li on u jednom trenutku počeo poskakivati oko nje i zapjevao pjesmu Rolling Stonesa onim groznim nemuzikalnim glasom? Tess je pretpostavljala da je taj dio možda i sanjala – ili halucinirala – ali nije baš bila uvjerena u to. Nije li moguće da je on, nakon što je skrio njezin auto, odmah otišao ovamo u Stagger Inn, pročišćena grla i spreman da tulumari do zore?

Bend je započeo svirati posve pristojnu obradu stare pjesme Crampsa "Može li tvoja mačkica obraditi psa?" Ne može, pomislila je Tess, ali bez sumnje, danas je jedan pas obradio moju mačkicu. Stara Tess ne bi dobro gledala na takvu šalu, ali Nova Tess smatrala ju je prilično jebeno smiješnom. Promuklo se nasmijala i nastavila hodati, prešla je na drugu stranu ceste, do koje svjetlost s parkirališta gostionice nije dopirala.

Kad je prošla pokraj dalje strane zgrade, ugledala je stari bijeli kombi leđima okrenut prema platformi za istovar. S ove strane Stagger Inna nije bilo natrijskih svjetiljaka, ali mjesečina je bila dovoljno jaka da pokaže kostur koji udara u bubnjeve od kolačića. Nije ni čudo što se kombi nije zaustavio da pokupi s ceste one razbacane daske pune čavala. Pekari zombiji kasnili su na utovar, a to nije dobro, jer u petak navečer Stagger Inn bio je bučno i uzavrelo mjesto.

"Može li tvoja mačkica obraditi psa?" upitala je Tess i povukla prljavi komad tapisona malo jače oko vrata. Nije to šal od nerca, ali u prohladnu listopadsku večer i to je bolje nego ništa.

14

Stigavši do križanja Stagg Roada i autoputa 47, ugledala je prekrasan prizor: prodavaonicu Gas & Dash koja je na zidu od betonskih blokova između muškog i ženskog zahoda imala dva javna telefona.

Prvo je otišla u ženski zahod. Kad je mokraća potekla, morala je rukom pokriti usta da priguši krik; bilo je kao da je netko upalio kutiju šibica među nogama. Kad je ustala sa školjke, niz obraze su joj se zakotrljale nove suze. Voda u školjki imala je pastelno-ružičastu boju. Obrisala se je – vrlo nježno – listićem toaletnog papira, a onda pustila vodu. Uzela bi još jedan listić da ga umetne u gaćice među nogama, ali naravno, to nije mogla učiniti. Div joj je bio uzeo gaćice kao suvenir.

"Gade jedan", rekla je.

Zastala je s rukom na kvaki, gledajući natučenu ženu s razrogačenim očima u vodom zamrljanom zrcalu iznad umivaonika. Zatim je izašla.

15

Ustanovila je da je upotreba javnog telefona u ovo moderno doba postala neobično teška, čak i ako ste zapamtili broj svoje pozivne kartice. Prvi telefon kojim se pokušala poslužiti radio je samo u jednom smjeru: Tess je mogla čuti telefonisticu u centrali, ali telefonistica nije mogla čuti nju pa je prekinula vezu. Drugi telefon bio je okrenut u stranu na zidu od betonskih blokova – što nije bilo ohrabrujuće – ali je radio. Čulo se stalno i nepodnošljivo zujanje, ali barem su ona i telefonistica mogle komunicirati. Samo što Tess nije imala olovku. Imala je nekoliko pisaljki u torbici, ali naravno, nije imala torbicu.

"Ne možete li me naprosto spojiti?" upitala je telefonisticu.

"Ne mogu, gospođo, morate sami nazvati broj kako biste upotrijebili svoju kreditnu karticu," odgovorila joj je telefonistica, kao da objašnjava očiglednu činjenicu nekom glupom djetetu. Tess se zbog toga nije naljutila, jer ona se doista i osjećala kao glupo dijete. Zatim je shvatila koliko je prašnjav zid od betonskih blokova. Zamolila je telefonisticu da joj izdiktira broj, a kad je ova to učinila, zapisala ga je prstom u prašini.

Prije no što je počela birati broj, jedan je kamion skrenuo na parkiralište. Srce joj je skočilo u grlo vrtoglavom akrobatskom lakoćom, a kad su iz kamiona izašla dva nasmijana momka u srednjoškolskim jaknama i projurila u dućan, bilo joj je drago što joj je srce poskočilo. To je spriječilo mlaz koji bi inače sigurno potekao.

Osjetila je da gubi vezu sa svijetom i načas naslonila glavu na zid, pokušavajući doći do daha. Zatvorila je oči. Ugledala je diva kako se nadvija nad nju, s rukama u džepovima kombinezona, a onda je opet otvorila oči. Zatim je nazvala broj koji je zapisala u prašinu na zidu.

Pripremila se za telefonsku sekretaricu ili za operatera koji će joj s dosadom u glasu reći da nemaju automobila, naravno da nemaju u petak navečer, jeste li glupi od rođenja, gospođo, ili ste takvi postali s vremenom? Ali nakon dva signala začula je poslovni glas žene koja se predstavila kao Andrea. Poslušala je Tess i rekla joj da će odmah poslati auto s vozačem po imenu Manuel. Da, ona točno zna odakle Tess zove, jer oni stalno šalju automobile u Stagger Inn.

"OK, ali ja nisam u Staggeru", rekla joj je Tess. "Nalazim se na križanju oko pola milje od..."

"Da, gospođo, i to mi je mjesto poznato", odvratila je Andrea. "U prodavaonici Gas & Dash. Katkad idemo i onamo. Ljudi često pješice odu do tog mjesta pa nas onda odande nazovu ako su malo previše popili. Vjerojatno ćete morati pričekati četrdeset pet minuta, možda čak i jedan sat."

"To je u redu", rekla je Tess. Opet su joj potekle suze. Ovoga puta suze zahvalnosti, premda je rekla sebi da se ne smije opustiti, jer u pričama poput ove junakinjine nade često se izjalove. "To je posve u redu. Bit ću kod javnog telefona. I čekati."

Sad će me pitati jesam li malo previše popila. Jer vjerojatno tako zvučim.

Ali Andrea ju je samo upitala želi li platiti u gotovini ili kreditnom karticom.

"American Expressom. Trebali biste imati broj moje kartice u računalu."

"Da, gospođo, imam ga. Hvala što ste nazvali Royal Limusine; koja svaku mušteriju tretira kao kraljevsku ličnost." Andrea je prekinula vezu prije no što je Tess stigla odgovoriti "nema na čemu".

Baš kad je htjela odložiti slušalicu, jedan čovjek – on, to je on – istrčao je iza ugla dućana ravno na nju. Ovoga puta nije bilo šanse da vrisne; skamenila se od užasa.

Bio je to jedan od onih tinejdžera. Prošao je pokraj nje niti ne pogledavši je i skrenuo nalijevo u muški zahod. Zalupio je vratima. Trenutak poslije začula je oduševljeni, konjski zvuk mladića koji prazni svoj zapanjujuće zdrav mjehur.

Tess je obišla zgradu i stala pokraj smrdljivog kontejnera za smeće ( ne, pomislila je, ja ne stojim, ja virim ), čekajući da mladić obavi nuždu i ode. Kad je on otišao, vratila se do javnog telefona da gleda cestu. Unatoč svih dijelova tijela koji su je boljeli, trbuh joj je zakrčao od gladi. Propustila je večeru, bila je previše zaposlena da bi stigla jesti, bila je silovana i gotovo ubijena. Rado bi pojela neku od grickalica što se prodaju u ovakvim prodavaonicama – pa čak bi joj i jedan od onih groznih krekera s maslacem od kikirikija, tako čudno žutim, bio prava poslastica – ali nije imala novca. A čak i da ga je imala, ne bi ušla u prodavaonicu. Znala je kakva svjetla imaju u samoposlugama uz cestu kao što je Gas & Dash; pod tim jarkim i nemilosrdnim fluorescentnim svjetlima čak i zdravi ljudi izgledaju kao da boluju od raka gušterače. Službenik na blagajni pogledao bi joj natučene obraze i čelo, slomljeni nos i natečene usne te možda ništa ne bi rekao, ali Tess bi primijetila širenje očiju. A možda i hitro obuzdano titranje usana. Jer pogledajmo istini u oči, neki ljudi smatraju da pretučena žena izgleda smiješno. Osobito u petak navečer. Tko vas je istukao, gospođo, i čime ste to zaslužili? Ne biste li svratili nakon što neki momak potroši svoje prekovremene sate na vas?

To ju je podsjetilo na jedan stari štos koji je negdje čula: Zašto se u Americi svake godine pretuče tristo tisuća žena? Zato što su tako... jebeno... neposlušne.

"Nije važno", šapnula je. "Pojest ću nešto kad se vratim kući. Možda salatu od tunjevine."

To joj je dobro zvučalo, ali jednim dijelom bila je uvjerena da su dani kad je jela salatu od tunjevine – a što se toga tiče, i one grozne krekere s maslacem od kikirikija – zauvijek prošli. Pomisao da će je limuzina odvesti je iz ove noćne more izgledala joj je kao neka suluda maštarija.

Negdje sa svoje lijeve strane Tess je čula vozila kako jure po autoputu I-84 – cestom kojom bi se i ona odvezla da nije tako spremno prihvatila prijedlog da skrati put kući. Na autocesti su ljudi koji nikad nisu bili silovani i odbačeni u cijevi išli na svoja odredišta. Tess je pomislila da su zvukovi njihova bezbrižnog putovanja najosamljeniji zvukovi koje je ikad čula.

16

Stigla je limuzina. Bio je to Lincoln Town Car. Vozač je izaša O iz auta i osvrnuo se oko sebe. Tess ga je pozorno promotrila stojeći iza ugla dućana. Nosio je tamno odijelo. Bio je to nizak momak s naočalama i nije joj izgledao kao silovatelj... ali dakako, nisu svi divovi silovatelji, a nisu ni svi silovatelji divovi. A morala mu je vjerovati. Ako želi stići kući i nahraniti Fritzyja, nema izbora. I tako je odbacila svoj prljavi improvizirani šal na tlo pokraj javnog telefona koji je nekim čudom radio, a onda je polaganim, ali upornim korakom krenula prema autu. Svjetlost koja je sjala kroz prozore dućana učinila joj se zasljepljujuće jarkom nakon sjena s bočne strane zgrade, a dobro je znala kako joj izgleda lice.

On će me pitati što mi se dogodilo i želim li da me odveze u bolnicu.

Ali Manuel (koji je možda vidio i gorih stvari, što nije nemoguće) samo joj je otvorio vrata i rekao: "Dobro došli u limuzinu Royal, gospođo." Govorio je s nekim hispanskim naglaskom koji mu se dobro slagao s maslinastom kožom i tamnim očima.

"Koja svaku mušteriju tretira kao kraljevsku ličnost", odvratila je Tess. Pokušala se nasmiješiti. Od toga su je zaboljele natečene usne.

"Točno tako, gospođo." Ništa više. Bože, blagoslovi Manuela, koji je u životu možda vidio i gorih stvari – možda u zemlji iz koje je došao, a možda čak i na stražnjim sjedalima ovog automobila. Tko zna kakve tajne čuvaju vozači limuzina? Iz tog bi se pitanja mogla roditi neka dobra knjiga. Ne ona vrsta knjiga kakvu ona piše, naravno... ali tko zna kakve će ona knjige pisati nakon ovoga? I hoće li uopće više pisati? Večerašnja pustolovina možda je na izvjesno vrijeme izbacila iz nje taj samotnički užitak? A možda i zauvijek. To je sada nemoguće reći.

Ušla je u stražnji dio auta, krećući se poput starice s uznapredovalom osteoporozom. Kad je vozač zatvorio vrata za njom, obavila je prste oko ručke i napeto gledala kako bi se uvjerila da će za volan doista sjesti Manuel, a ne div u kombinezonu. Da je ovo film Užas na Stagg Roadu 2, za volan bi sjeo div: bio bi to posljednji preokret prije odjavne špice. Evo vam malo ironije, to vam je dobro za krv.

Ali u auto je ušao Manuel. Naravno. Tess se opustila. "Dobio sam adresu Primrose Lane 19 u Stoke Villageu.

Je li to točno?"

Načas se nije mogla sjetiti; malo prije ukucala je broj svoje pozivne kartice u javni telefon bez trenutka razmišljanja, a sad se ne može sjetiti vlastite adrese.

Opusti se, rekla je sebi. Svršeno je. Ovo nije film strave i užasa, ovo je tvoj život. Doživjela si nešto strašno, ali to je sada svršeno. Zato se opusti.

"Da, Manuele. To je točno."

"Namjeravate li negdje usput stati ili idemo ravno do vaše kuće?" Bilo je to najviše što se približio spominjanju onoga što su mu svjetla Gas & Dasha pokazala kad je ona prišla gradskom autu.

Bila je puka sreća što je Tess još uvijek uzimala oralne tablete za kontracepciju – sreća i možda optimizam, jer ona ni s kim nije spavala već tri godine, ako ne računa današnju večer – ali večeras nije imala mnogo sreće pa je bila zahvalna i za taj mali komadić. Bila je sigurna da Manuel može negdje usput pronaći ljekarnu koja radi cijelu noć, čini se da vozači limuzina znaju takve stvari, ali Tess nije vjerovala da bi bila u stanju ušetati u ljekarnu i zatražiti tablete za jutro poslije. Njezino bi lice previše jasno pokazalo zašto joj takve tablete trebaju. A naravno, tu je i problem novca.

"Ne namjeravam nigdje stati. Odvezite me ravno kući, molim vas."

Uskoro su bili na I-84, koja je bila krcata prometom u petak navečer. Stagg Road i onaj napušteni dućan sada su iza nje. Pred njom leži njezina kuća, s protuprovalnim alarmom i ključem u svakoj bravi. A to je dobro.

17

Sve se odvijalo točno onako kako je zamišljala: dolazak, napojnica dodana na računu kreditne kartice, hod uz cvijećem omeđeni puteljak (zamolila je Manuela da pričeka i osvjetljava je prednjim svjetlima automobila dok ne uđe u kuću), zvuk Fritzyjeva mijaukanja kad je nagnula poštanski sandučić i izvukla rezervni ključ s kuke. Zatim je bila unutra, a Fritzy joj se nestrpljivo brusio o noge, želeći da ga podigne i pomiluje, a onda nahrani. Tess je sve to učinila, ali prvo je zaključala ulazna vrata iza sebe i uključila protuprovalni alarm prvi put u nekoliko mjeseci. Kada je na malom zelenom zaslonu iznad tipkovnice zabljeskao znak UKLJUČENO, počela se barem malo osjećati kao ona stara. Pogledala je sat u kuhinji i s iznenađenjem shvatila da je tek jedanaest i petnaest.

Dok je Fritzy jeo svoj Fancy Feast, provjerila je stražnja i bočna vrata kako bi se uvjerila da su zaključana. A zatim prozore. Komandna kutija alarmnog uređaja treba vam reći ako je nešto otvoreno, ali Tess joj nije vjerovala. Kad se uvjerila da je sve sigurno, otišla je u predsoblje i s gornje police ormara izvukla kutiju koja je na njoj ležala tako dugo da joj se na vrhu stvorio sloj prašine.

Prije pet godina došlo je do niza provala u kuće i krađa u sjevernom Connecticutu i južnom Massachusettsu. Provalnici su uglavnom bili narkomani ovisni o osamdesetki, kako su njezini mnogobrojni obožavatelji zvali drogu OxyContin. Policija je upozorila stanovnike da budu posebno oprezni i da poduzmu sve potrebne mjere opreza. Tess nije imala snažno izražen stav ni za ni protiv posjedovanja ručnog oružja, a nije bila ni osobito zabrinuta da će joj stranci provaliti noću (tada nije), ali činilo joj se da pištolj ulazi u rubriku mjere opreza, a ionako je namjeravala nešto naučiti o pištoljima za sljedeću knjigu o Willow Groveu. Panika zbog provala činila joj se savršenom prilikom.

Otišla je u prodavaonicu oružja u Hartfordu koja je najbolje ocjenjena na internetu, a prodavač joj je predložio model Smith & Wesson .38, koji je on zvao Cjedilo za limun. Kupila ga je uglavnom zato što joj se svidjelo to ime. Također joj je rekao za dobru streljanu u predgrađu Stoke Villagea. Kad je nakon zakonskog roka od četrdeset osam sati mogla podići pištolj, Tess ga je poslušno odnijela u streljanu. U razdoblju od tjedan dana ispalila je oko četiri stotine metaka, isprva uživajući u uzbuđenju pucanja, ali to joj je brzo dosadilo. Poslije toga pištolj je ležao u ormaru, spremljen u kutiju zajedno s pedeset metaka i dozvolom za nošenje oružja.

Napunila ga je i osjećala se bolje – sigurnije – sa svakom napunjenom komorom. Stavila ga je na pult u kuhinji, a onda provjerila telefonsku sekretaricu. Imala je jednu poruku. Od susjede Patsy McClain. "Večeras nisam vidjela svjetla pa pretpostavljam da si odlučila prenoćiti u Chicopeeju. Ili si možda otišla u Boston? U svakom slučaju, uzela sam ključ iza poštanskog sandučića i nahranila Fritzyja, Da, i stavila sam ti poštu na stol u hodniku. Nažalost, sve sami prospekti. Ako se budeš vratila, nazovi me sutra prije no što odem na posao. Tek toliko da znam da si sigurno stigla."

"Hej, Fritz", rekla je Tess svom mačku i nagnula se da ga pomiluje. "Izgleda da si danas dvaput večerao. Baš si lukavac..."

Krila sivila zastrla su joj pogled i da se nije uhvatila za kuhinjski stol, pala bi na linoleum koliko je duga i široka. Ispustila je krik iznenađenja koji je zazvučao slab i dalek. Fritzy je trznuo uši unatrag, suzio oči i procjenjivački je pogledao, a onda je valjda zaključio da ona neće pasti (barem ne na njega) i vratio se svojoj drugoj večeri.

Tess se polako uspravila, pridržavajući se za svaki slučaj za stol i otvorila hladnjak. Nije našla salatu od tunjevine, ali je našla mladi kravlji sir s džemom od jagoda. Halapljivo ga je pojela i ostrugala plastičnu posudu žlicom da pobere i posljednji komadić. Bio je svjež i gladak u njezinu ozlijeđenom grlu. Ionako nije vjerovala da bi sada mogla jesti meso. Čak ni tunjevinu iz konzerve.

Popila je sok od jabuke ravno iz boce i podrignula se, a onda se odvukla u kupaonicu u prizemlju. Pištolj je ponijela sa sobom, stežući prste na štitniku za okidač, kako su je bili naučili.

Na polici iznad umivaonika stajalo je ovalno ogledalo za povećavanje, koje je dobila na dar od svog brata koji živi u Novom Mexicu. Iznad njega pozlaćenim su slovima bile napisane riječi BAŠ SAM LIJEPA. Stara Tess upotrebljavala ga je za čupkanje obrva pincetom i za brze popravke šminke. Nova Tess upotrijebila ga je da provjeri kako joj izgledaju oči. Dakako, bile su podlivene krvlju, ali nije primijetila da su joj se zjenice proširile. Da provjeri kako joj se zjenice sužavaju, isključila je svjetlo u kupaonici i izbrojala do dvadeset, a onda ga je opet uključila. I to je izgledalo u redu. Možda ima potres mozga, blagi potres mozga, ali...

A kako bih ja to znala? Ja sam diplomirala književnost na Sveučilištu u Connecticutu i doktorirala na starim detektivkama koje barem četvrtinu svake knjige potroše na razmjenjivanje recepata koje prepisujem s interneta i promijenim tek toliko da me nitko ne tuži zbog plagijata. Mogla bih noćas pasti u komu ili umrijeti od izljeva krvi u mozak, a Patsy bi me našla kad bi sljedeći put došla nahraniti mačku. Moraš otići liječniku, Tessa Jean. I ti to znaš...

Kad bi otišla liječniku, znala je da bi vijest o njezinoj nesreći doista mogla procuriti u javnost. Liječnici jamče diskreciju, to im je dio zakletve, a žena koja zarađuje za život kao odvjetnica ili čistačica vjerojatno može računati da će je i dobiti. I Tess bi je možda dobila, to je svakako moguće. Čak i vjerojatno. S druge strane, pogledajte što se dogodilo Farrah Fawcett: postala je krma za tabloide kad se neki zaposlenik u bolnici izbrbljao. I sama Tess čula je govorkanja o psihijatrijskim nevoljama jednog romanopisca koji je zbog svojih priča o seksualnim podvizima godinama bio jedna od glavnih tema tračeva. Sama njezina agentica ispričala je Tessi najsočnije priče za ručkom prije dva mjeseca... a Tess ju je slušala.

Ne samo da sam slušala, pomislila je pogledavši svoje uvećano i istučeno lice u ogledalu. Prenijela sam te pričice dalje čim mi se pružila prilika.

Čak i kad njezin liječnik i njegovo osoblje ne bi pričali o spisateljici krimića koja je pretučena, silovana i opljačkana na povratku s javnog nastupa, što je s pacijentima koji bi je možda vidjeli u čekaonici? Za neke od njih ona ne bi bila samo žena s natučenim licem, očito pretučena, bila bi ona spisateljica iz Stoke Villagea, znate koja, prije godinu-dvije snimili su TV-film o njezinim starim detektivkama, prikazan je na kanalu Lifetime. Bože dragi, trebali ste vidjeti kako je izgledala.

Na kraju krajeva, nos joj nije slomljen. Teško je povjerovati da išta može toliko boljeti, a da nije slomljeno, ali nije bio. Natekao je (naravno, jadnik) i bolio ju je, ali mogla je njime disati, a na katu je imala malo Vicodina koji će joj pomoći da noćas odagna bol. Ali imala je nekoliko jarkih modrica, natučene i natečene obraze i krug masnica oko vrata. To je bilo najgore, ona vrsta ogrlice koju ljudi dobiju samo na jedan način. A imala je i čitav niz kvrga, masnica i ogrebotina na leđima, nogama i stražnjici. Ali duge čarape i slične fore prikrit će one najgore.

No krasno, ja sam i pjesnikinja, a da to nisam niti znala. "Grlo... mogla bih nositi dolčevite..." Apsolutno. Listopad je vrijeme kad se nose dolčevite.

A što se tiče Patsy, njoj bi mogla reći da je noćas pala niza stube i udarila se u lice. Mogla bi joj reći da...

"Da mi se učinilo da čujem buku i da sam se spotaknula o Fritzyja kad sam krenula u prizemlje da provjerim."

Fritzy je začuo svoje ime i mijauknuo s vrata kupaonice.

"Reći da sam udarila glupim licem o stup na dnu. Mogla bih čak..."

Čak i ostaviti mali trag na stupu, naravno da bi mogla. Možda batom za mekšanje mesa koji je držala u jednoj od kuhinjskih ladica. Ništa pretjerano, samo udarac ili dva da malo oguli boju. Takva priča ne bi prevarila liječnika (ili oštroumnu staru detektivku kao što je doajenka kluba pletilja Doreen Marquis), ali prevarila bi dragu Patsy McC, koju njezin muž sigurno nikad nije udario, ni jedan jedini put u dvadeset godina koliko su zajedno.

"Nemam se čega sramiti", šapnula je ženi u ogledalu. Novoj ženi s iskrivljenim nosom i zadebljanim usnama. Nije o tome riječ. Istina, ali izvještaji u medijima natjerali bi je da se srami. Bila bi gola. Gola žrtva.

Ali što je s onim ženama, Tessa Jean? Sa ženama u onoj cijevi?

Morat će razmisliti o njima, ali ne večeras. Večeras je umorna, trpi boli i izmučena je do dna duše.

Duboko u sebi (u svojoj izmučenoj duši), osjećala je sjajnu žeravicu bijesa prema čovjeku koji je odgovoran za sve ovo. Prema čovjeka koji ju je doveo u ovaj položaj. Pogledala je pištolj koji je ležao pokraj umivaonika i shvatila, da je taj čovjek ovdje, ustrijelila bi ga bez trenutka kolebanja. Ta ju je spoznaja zbunila u vezi sa sobom. Također ju je učinila malo jačom.

18

Kvrcnula je po glavnom stupu ograde batom za mekšanje mesa, već toliko umorna da se osjećala kao san u glavi neke druge žene. Pregledala je oštećeno mjesto, zaključila da izgleda previše namjerno, i kvrcnula još nekoliko puta oko rubova oštećenja. Kad je zaključila da izgleda kao nešto što je mogla napraviti jednom stranom svog lica – na kojoj je imala najgoru modricu – polako se popela stubama i otišla niz hodnik držeći pištolj u ruci.

Pred odškrinutim vratima spavaće sobe načas je zastala. A što ako je on u sobi? Ako on ima njezinu torbicu, onda zna i njezinu adresu. Uključila je protuprovalni alarm tek kad se vratila (kako nemarno!). Možda je on parkirao svoj stari F-150 iza ugla. Možda je razbio bravu na vratima kuhinje. Za to mu vjerojatno ne bi trebalo više od dlijeta.

Da je on ovdje, nanjušila bih ga. Onaj muški znoj. I ustrijelila bih ga. Ne bih mu rekla "Legni na pod", "Drži ruke u zraku dok ne nazovem 911", ništa od onih sranja iz filmova strave. Jednostavno bih ga ustrijelila. A znate li što bih mu prije toga rekla?

"On voli vas, vi volite njega", rekla je promuklim glasom. Da. Točno to. On ne bi shvatio što to znači, ali ona bi.

Shvatila je da na neki način želi da je on u sobi. Što vjerojatno znači da je Nova Tess prilično luda, ali što onda? Ako bi nakon toga sve procurilo u javnost, vrijedilo bi. Kad bi ga ustrijelila, lakše bi podnijela poniženje. A pogledajmo dobru stranu! To bi vjerojatno povećalo prodaju njezinih knjiga!

Voljela bih mu vidjeti strah u očima kad shvati da mislim ozbiljno. To bi barem djelomice popravilo stvar.

Učinilo joj se da cijelu vječnost opipava zid rukom tražeći prekidač za struju u spavaćoj sobi i dakako, stalno je očekivala da će joj on zgrabiti prste. Stala se polako svlačiti, a kad je raskopčala rasporak hlača i ugledala osušenu krv na stidnim dlačicama, ispustila je vlažan i jadan jecaj.

Istuširala se najvrelijom vodom koju je mogla podnijeti i isprala sva mjesta koja je mogla, puštajući da voda ispere ostala. Čista vruća voda. Željela je odstraniti njegov miris sa svog tijela, a i pljesniv vonj onog komada tapisona. Poslije je sjela na zahodsku školjku. Ovoga puta mokrenje ju je manje boljelo, ali munja boli koja joj je prošla kroz glavu kad je pokušala – vrlo oprezno – ispraviti nakrivljeni nos natjerala ju je na vrisak. Pa što onda? I Nell Gwynn, glasovita elizabetanska glumica, imala je krivi nos. Tess je bila uvjerena da je to negdje pročitala.

Navukla je pidžamu od flanela i zavukla se u krevet pa je ležala sa svim upaljenim svjetlima i Cjedilom za limun na noćnom ormariću, misleći da nikad neće zaspati, da će njezina rasplamsala mašta svaki zvuk s ulice pretvoriti u dolazak diva. Ali onda je Fritzy skočio na krevet, sklupčao se pokraj nje i počeo presti. Tako je bolje.

Kod kuće sam, pomislila je. Kod kuće, kod kuće, kod kuće.

19

Probudila se u šest sati ujutro, a kroz prozore se slijevalo nedvojbeno zdravo jutarnje svjetlo. Trebala je obaviti neke stvari i donijeti neke odluke, ali u tom trenutku bilo je dovoljno biti živ i u vlastitom krevetu umjesto biti bačen u cijev.

Ovog puta gotovo da nije osjećala bol kod mokrenja, a nije bilo ni krvi. Ponovno je ušla pod tuš i još jedanput pustila najvreliji mlaz vode što ga je mogla podnijeti, zatvarajući oči i puštajući da je voda lupka po licu koje je sijevalo od boli. Kad je dobila koliko je mogla podnijeti, utrljala je šampon u kosu, polako i metodično te izmasirala prstima skalp izbjegavajući bolna mjesta gdje ju je div vjerojatno udario. Isprva ju je duboka ogrebotina na leđima žacala, ali to je prošlo i osjetila je neku vrstu blaženstva. Gotovo da nije niti pomislila na onu scenu pod tušem iz filma Psiho.

Pod tušem je uvijek najbolje razmišljala, to je ženski okoliš, a ako je ikad trebala temeljito i dobro razmisliti, trebala je sada.

Ne želim otići doktoru Hedstromu, a to niti ne moram. Ta je odluka donijeta, premda ću poslije – možda za nekoliko tjedana, kad mi lice bude izgledalo manje-više normalno – morati obaviti testove za spolno prenosive bolesti...

"Nemoj zaboraviti na testove za AIDS", rekla je, a ta ju je pomisao nagnala da se namršti, što ju je zaboljelo. Bila je to zastrašujuća misao. Pa ipak, te će testove morati obaviti. Kako bi mogla biti mirna. A ništa od toga nije se ticalo onoga što je prepoznala kao središnje pitanje današnjeg jutra. Što će učiniti sa svojim silovanjem njezina je stvar, ali to ne vrijedi i za ostale žene u onoj cijevi. One su izgubile daleko više od nje. A što je sa sljedećom ženom koju će onaj gorostas napasti? Možda ne za mjesec dana pa ni za godinu. Kad je isključila tuš, Tess je shvatila (ponovno) da bi sljedeća žrtva mogla biti i ona sama, ako se div vrati u cijev da provjeri je li ona još uvijek ondje i ustanovi da je nestala. I da joj je odjeća nestala iz onog dućana, naravno. Ako joj je pretražio torbicu, što je sigurno učinio, onda ima njezinu adresu.

"A i moje dijamantne naušnice", rekla je. "Taj mi je jebeni nastrani kurvin sin ukrao naušnice." Čak i ako se on izvjesno vrijeme bude držao podalje od one cijevi i od dućana, te žene sada pripadaju njoj. One su njezina odgovornost, a ona ne može bježati od odgovornosti samo zato što se boji da bi joj se slika mogla pojaviti u Inside Viewu.

Na hladnom jutarnjem svjetlu predgrađa u Connecticutu odgovor joj se učinio smiješno jednostavnim: anoniman poziv policiji. Činjenica da profesionalnoj spisateljici s deset godina iskustva to nije palo na pamet istog časa gotovo da zaslužuje žuti karton. Dat će im lokaciju – napušteni dućan na Stagg Roadu s tablom ON VOLI VAS, VI VOLITE NJEGA – i opisati diva. Koliko bi teško bilo pronaći takvog čovjeka? Ili plavi Ford kamionet F-150 s Bondom oko prednjih svjetala?

Ništa lakše.

Ali dok je sušila kosu, pogled joj je pao na Cjedilo za limun kalibra .38 pa je pomislila: To je previše jednostavno. Jer...

"Što ja imam od toga?" upitala je Fritzyja, koji je sjedio na pragu i gledao je sjajnim zelenim očima. "Što točno ja od toga imam?"

20

Sat i pol poslije stajala je u kuhinji. Zdjela sa žitaricama namakala se u sudoperu, a na pultu se hladila druga šalica kave. Razgovarala je telefonom.

"O, moj Bože!" uzviknula je Patsy. "Odmah dolazim!"

"Ne, ne, dobro mi je, Pats. Zakasnit ćeš na posao."

"Subote ujutro nisu obavezne, a ti bi morala otići liječniku! Što ako imaš potres mozga ili nešto slično?"

"Nemam potres mozga, samo modrice. A bilo bi me stid otići liječniku, jer sam popila tri pića previše. Barem tri. Jedina pametna stvar koju sam učinila cijele večeri bilo je to što sam pozvala limuzinu da me odveze kući."

"Sigurna si da nisi slomila nos?"

"Posve sigurna." No... gotovo sigurna. "Je li Fritzy dobro?"

Tess je bez ikakva pretvaranja prasnula u smijeh. "No krasno! Sišla sam u prizemlje polupijana zato što sam čula zvuk protuprovalnog alarma, spotaknula se o mačka i gotovo se ubila, a ti se brineš za mačka."

"Dušo, ne..."

"Samo se šalim", rekla je Tess. "Idi na posao i nemoj se brinuti. Samo sam te htjela unaprijed upozoriti, da ne vrisneš kad me ugledaš. Imam nekoliko prekrasnih modrica. Ti bi vjerojatno pomislila da me je posjetio bivši muž, kad bih ga imala."

"Nitko se ne bi usudio podignuti ruku na tebe", rekla je Patsy. "Ti si hrabra, djevojko."

"Točno", odvratila je Tess. "Ne trpim sranja."

"Glas ti je promukao."

"Povrh svega ostalog, još me hvata i prehlada."

"Pa... ako večeras što budeš trebala... kokošju juhu... nekoliko dobrih starih Perkoceta... ili neki film Johnnyja Deppa na DVD-u."

"Nazvat ću te. A sad kreni. Modno osviještene žene koje traže neuhvatljivi broj šest Ann Taylor računaju na tebe."

"Skini mi se, ženo!" rekla je Patsy smijući se i spustila slušalicu.

Tess je odnijela šalicu kave na kuhinjski stol. Na njemu je, pokraj zdjelice sa šećerom, ležao pištolj: nije to baš bio prizor kao s neke slike Salvadora Dalija, ali bio je vraški blizu. Zatim joj se slika udvostručila pa je briznula u plač. Rasplakala se zbog sjećanja na svoj vedri glas. Zvuk laži u kojoj će odsada živjeti, sve dok joj laž ne počne zvučati kao istina. "Gade jedan!" viknula je. "Jebeni gade! Mrzim te! "

Još uvijek se osjećala prljava, premda se u manje od sedam sati dvaput istuširala. Premda se istuširala, još uvijek ga je osjećala u sebi, osjećala je njegovu...

"Njegovu odvratnu spermu."

Ustala je tako naglo da je krajičkom oka spazila kako njezin uplašeni mačak juri u predsoblje i stigla do sudopera upravo na vrijeme da ne povrati po podu. Izbacila je kavu i žitne pahuljice iz sebe jednim snažnim grčevitim mlazom. Kad je bila sigurna da je sve povratila, uzela je pištolj i otišla na kat da se još jedanput istušira.

21

Kad se istuširala i umotala u ugodan ogrtač od frotira, legla je na krevet da razmisli odakle bi trebala anonimno nazvati policiju. Najpametnije bi bilo da ode na neko veliko mjesto krcato ljudima. Na neko parkiralište gdje bi nakon razgovora mogla pobjeći. Učinilo joj se da bi trgovački centar u Stoke Villageu bio idealan za to. Osim toga, postavljalo se pitanje koga da nazove. Policiju u Colewichu ili bi to bilo previše riskantno? Možda bi bilo pametnije da nazove državnu policiju. I trebala bi zapisati što će im reći... kako bi poziv bio kraći... kako bi smanjila mogućnost da išta zaboravi spome...

Tess je odlutala, ležeći na krevetu obasjana prugom Sunčeve svjetlosti.

22

Negdje u daljini, u nekom paralelnom svemiru, zvonio je telefon. A kad je zvonjava prestala, Tess je začula vlastiti glas, ugodno bezličan snimak koji je počinjao riječima 'Dobili ste...' Zatim je netko ostavio poruku. Neka žena. Kad se Tess napokon s mukom posve razbudila, žena koja ju je nazvala već je spustila slušalicu.

Pogledala je sat na noćnom ormariću i shvatila da je četvrt do deset. Bila je odspavala još dva sata. To ju je načas uznemirilo. Možda ipak ima frakturu lubanje ili potres mozga. Zatim se opustila. Sinoć se mnogo kretala pa je prirodno da opet zaspi. Doživjela je mnogo vrlo neugodnih stvari. Možda će i popodne opet zadrijemati (opet će se istuširati, to je sigurno), ali prvo mora obaviti jedan posao. Ispuniti obvezu.

Odjenula je dugu suknju od tvida i preveliku dolčevitu koja ju je lupkala o donju stranu brade. To joj nije smetalo. Namazala je lice korektorom da prikrije modricu na obrazu. Korektor je nije posve prikrio, a čak ni njezine najveće sunčane naočale ne bi mogle potpuno prikriti masnice pod okom (natečenim usnama nije bilo pomoći), ali unatoč svemu, šminka joj je pomogla. Sam čin nanošenja šminke dao joj je osjećaj da se više vratila u svoj život. Da ima više kontrole.

Otišla je u prizemlje i pritisnula dugme na telefonskoj sekretarici, misleći da ju je vjerojatno nazvala Ramona Norville, s uobičajenom porukom dan nakon nastupa: dobro smo se zabavili, nadam se da ste se i vi zabavili, svi su vrlo zadovoljni, molim vas, dođite opet (ni za vraga), bla-bla-bla. Ali poruku nije ostavila Ramona. Ostavila ju je žena koja se predstavila kao Betsy Neal. Rekla je da zove iz Stagger Inna.

"Kao dio naših nastojanja da obeshrabrimo vožnju u pijanom stanju, imamo običaj nazvati ljude koji ostave aute na našem parkiralištu nakon zatvaranja", rekla je Betsy Neal. "Svoj Ford Expedition s registarskim tablicama 775 NSD iz Connecticuta možete preuzeti danas popodne do pet sati. Nakon toga dat ćemo da se odvuče u Excellent Auto Repair, u John Higgins Road 1500 u sjevernom Colewichu, o vašem trošku. Molim vas, gospođo, imajte na umu da mi nemamo ključ vašeg auta. Zacijelo ste ga ponijeli sa sobom." Betsy Neal je zastala. "Imamo još nekoliko vaših stvari pa vas molim da svratite u naš ured. Nemojte zaboraviti sa sobom ponijeti neku ispravu. Hvala vam i želim vam ugodan dan."

Tess je sjela na sofu i počela se smijati. Prije no što je poslušala poruku te Betsy Neal, namjeravala se odvesti svojim Expeditionom u trgovački centar. Nije imala torbicu, nije imala ključeve, a ni svoj vražji auto, a ipak je planirala jednostavno otići na svoj kolni prilaz, ući u auto i...

Zavalila se na naslon, glasno se smijući i lupajući se šakom po bedru. Fritzy, koji je ležao ispod fotelje na drugoj strani sobe, gledao ju je kao da je poludjela. Svi smo mi ovdje ludi, zato popij još jednu šalicu čaja, pomislila je i počela se još glasnije smijati.

Kad je napokon prestala (činilo joj se da je prestala od iscrpljenosti), preslušala je poruku još jedanput. Ovog puta usredotočila se na onaj dio kad je Betsy Neal spomenula da imaju još nekoliko njezinih stvari. Torbicu? Možda čak i dijamantne naušnice? Ali to bi bila previše dobra vijest, zar ne?

Pomislila je da bi možda bilo malo previše upadljivo odvesti se u Stagger Inn u crnom automobilu Royal Limo pa je nazvala taksi-službu u Stoke Villageu. Operater joj je rekao da će je rado odvesti u Stagger, kako ga je nazvao, ali da će je to stajati pedeset dolara. "Žao mi je što je to toliko skupo," objasnio je, "ali vozač se mora vratiti s praznim kolima."

"Kako to znate?" začuđeno je upitala Tess. "Ondje ste ostavili svoj auto, zar ne? To se stalno događa, osobito za vikend. Premda nas ljudi zovu i nakon večeri karaoka. Taksi će stići za najviše petnaest minuta."

Tess je pojela Pop-Tart (ne obazirući se na bol, ali bila je gladna jer je prvi doručak povratila), a onda je stala pred prozor u dnevnoj sobi, čekajući taksi i bacajući dlanom rezervni ključ Expeditiona gore-dolje. Odlučila je promijeniti plan. Zaboravi na trgovački centar u Stoke Villageu; kad preuzme svoj auto (i sve druge svoje stvari koje Betsy Neal ima), odvest će se onih otprilike pola milje do prodavaonice Gas & Dash i nazvati policiju odande.

Činilo joj se da je to baš kako treba biti.

23

Kad je taksi skrenuo u Stagg Road, Tess je osjetila da joj se puls ubrzava. Kad su stigli do Stagger Inna, lupao je, činilo joj se, sto trideset otkucaja u minuti. Taksist je vjerojatno nešto primijetio u retrovizoru... ili su ga možda samo vidljivi znakovi tučnjave naveli da je zapita:

"Je li sve u redu, gospođo?"

"Ne može biti bolje", odgovorila je. "Samo što se nisam planirala jutros vratiti ovamo."

"Malo tko to planira", rekao je taksist. Imao je čačkalicu u ustima, koju je polaganom i filozofskom kretnjom premjestio s jedne strane usta na drugu. "Pretpostavljam da oni imaju ključeve vašeg auta? Ostavili ste ih kod barmena?"

"O, nije u tome problem", vedro je odvratila. "Ali oni mi čuvaju druge stvari – žena koja me je nazvala nije htjela reći što, a ja se ni za vraga ne mogu sjetiti što bi to moglo biti." Bože dragi, zvučim kao jedna od detektivki iz svojih romana.

Taksist je vratio čačkalicu u početni položaj. To je bio njegov jedini odgovor.

"Platit ću vam dodatnih deset dolara ako me pričekate", rekla je Tess pokazujući glavom prema gostionici. "Želim biti sigurna da ću moći upaliti auto."

"Nema problema", odgovorio je taksist. A ako čuješ da vičem jer me on čeka unutra, dođi trkom, u redu?

Ali Tess to ne bi rekla naglas čak i da je mogla postići da ne zvuči potpuno šašavo. Taksist je bio debeli pedesetogodišnjak i stalno je kašljao. On se ne bi mogao suprotstaviti divu ako je ovo klopka... što bi u filmu strave i užasa i bila.

Namamili su me natrag, pomislila je Tess u očajanju. Namamio me je telefonski poziv divove djevojke, koja je isto tako luda kao i on.

To je glupa i paranoidna ideja, ali put do Stagger Inna učinio joj se dugim, a lupkanje njezinih potpetica po tvrdoj zemlji vrlo glasnim: tok-tak-tok. Na parkiralištu koje je sinoć bilo krcato automobilima sada je stajalo samo nekoliko osamljenih automobila, a jedan od njih bio je njezin Expedition. Stajao je na samom dnu parkirališta – dakako, div nije želio da ga primijete kako ga parkira – i vidjela je prednju lijevu gumu. Bila je to obična stara blackwallova guma koja se nije slagala s ostale tri gume, ali inače je izgledala u redu. Div joj je promijenio gumu na autu. Pa naravno! Kako bi ga inače odvezao sa svog... sa svog...

Sa svog mjesta za rekreaciju. Iz svoje zone ubijanja. Dovezao ga je ovamo i parkirao ga, a onda se pješice vratio do onog napuštenog dućana i odvezao se u svom starom F-150. Imala sam sreću što nisam ranije došla k sebi, jer bi me našao kako omamljena lutam okolicom pa sada ne bih bila ovdje.

Osvrnula se preko ramena. U jednom od onih filmova o kojima sada više nije mogla prestati razmišljati sigurno bi vidjela kako taksi žurno odlazi ( prepuštajući me mojoj sudbini ), ali taksi je još uvijek stajao na mjestu. Mahnula je vozaču, a on joj je također mahnuo. Sve je u redu.

Njezin je auto ovdje, a divov nije. Div je u svojoj kući (u svojoj jazbini), lako je moguće da još uvijek spava umoran od sinoćnjih napora.

Ugledala je natpis ZATVORENO na vratima. Zakucala je, ali nitko nije odgovorio. Pokušala je otvoriti vrata, a kad se kvaka okrenula, opet se sjetila zlokobnih zapleta iz filmova. Naročito glupih zapleta u kojima se vrata uvijek otvore, a junakinja pozove (drhtavim glasom): "Ima li koga?" Svi znaju da je luda što ulazi, ali ona ipak uđe.

Tess se ponovno osvrnula preko ramena, uvjerila se da je taksi još ondje i podsjetila se da u rezervnoj torbici nosi napunjen pištolj, a onda je ipak ušla.

24

Našla se u predvorju koje se protezalo čitavom dužinom zgrade uz parkiralište. Zidovi su bili ukrašeni promidžbenim fotografijama: bendovi u kožnoj odjeći, bendovi u trapericama, ženski bend u minicama. Pomoćni šank protezao se dalje iza garderobe; nije bilo barskih stolaca, samo šank za kojim ste mogli popiti piće dok nekoga čekate ako je bar u dvorani previše krcat. Iznad poredanih boca sjao je crveni reklamni natpis BUDWEISER.

Vi volite Bud, Bud voli vas, pomislila je Tess. Skinula je sunčane naočale da se ne spotakne o nešto i otišla na drugu stranu predvorja kako bi zavirila u glavnu prostoriju. Bila je golema i vonjala po pivu. Na stropu je visjela disko-kugla, sada mračna i nepomična. Drveni pod podsjetio ju je na pod dvorane za koturaljke u kojoj je s prijateljicama provela gotovo cijelo ljeto između osmog razreda osnovne i prvog srednje škole. Na pozornici su još uvijek stajali glazbeni instrumenti, što je nagovještavalo da će se Pekari zombiji večeras vratiti na još jednu vruću porciju rokenrola.

"Ima li koga?" Glas joj je odjeknuo.

"Ovdje sam", blago je odgovorio glas iza nje.

25

Da je to bio muški glas, Tess bi vrisnula. Uspjela se obuzdati, ali se tako naglo okrenula da je malo zateturala. Žena koja je stajala u niši za garderobu – mršava i sitna djevojka, ne viša od sto šezdeset centimetara – iznenađeno je trepnula i ustuknula. "Hej, lakše malo!"

"Prepali ste me", rekla joj je Tess.

"Vidim." Djevojčino sitno i savršeno ovalno lice bilo je uokvireno gustom začešljanom kosom, iz koje je virila olovka. Imala je neobične plave oči koje nisu bile posve jednake. Kao s neke Picassove slike, pomislila je Tess. "Bila sam u uredu. Jeste li došli po Expedition ili po Hondu?"

"Po Expedition."

"Jeste li donijeli neku ispravu?"

"Da, donijela sam dvije, ali samo jedna ima fotografiju. Putovnica. Drugi su mi dokumenti ostali u torbici. U drugoj torbici. Nadala sam se da ste je možda pronašli."

"Žao mi je, nismo. Možda vam je pala pod sjedalo? Mi provjeravamo samo pretinac za rukavice, ali naravno, ako je auto zaključan, ne možemo ni to. Vaš auto nije bio zaključan, a vaš telefonski broj pronašli smo na kartici osiguranja. Ali to vam je vjerojatno jasno. Možda ćete torbicu pronaći kod kuće." Po njezinu glasu dalo se naslutiti da to nije baš vjerojatno. "Pretpostavljam da će jedna fotografija biti dovoljna, ako vas se na njoj može prepoznati."

Betsy Neal odvela je Tess do vrata u dnu niše za garderobu pa onda niz uski zavinuti hodnik koji je obilazio glavnu prostoriju. Na zidovima je bilo još fotografija bendova. U jednom trenutku zapahnuo ih je vonj klora od kojeg su Tess zaboljele oči i ozlijeđeno grlo. "Ako mislite da zahodi sada zaudaraju, trebali biste doći kad je sve puno ljudi", rekla je Betsy Neal i dodala: "O, zaboravila sam – sinoć ste bili ovdje."

Tess nije odgovorila.

Na dnu hodnika nalazila su se vrata s natpisom SAMO ZA OSOBLJE, koja su vodila u veliku i ugodnu prostoriju, ispunjenu svjetlom jutarnjeg sunca. Na zidu je visjela uokvirena fotografija Baracka Obame iznad naljepnice sa sloganom DA, MI TO MOŽEMO! Tess odavde nije mogla vidjeti taksi – zgrada joj je zaklanjala vidik – ali vidjela mu je sjenu.

To je dobro. Ostani ovdje i dobit ćeš svojih deset dolara. A ako ja ne izađem, nemoj ulaziti. Samo nazovi policiju.

Betsy Neal otišla je do pisaćeg stola u kutu i sjela. "Dajte da vidim putovnicu."

Tess je otvorila torbicu, odgurnula pištolj u stranu i izvadila putovnicu i iskaznicu društva književnika. Betsy Neal samo je površno pogledala fotografiju, ali kad je ugledala iskaznicu društva, razrogačila je oči. "Vi pišete one knjige o Willow Groveu!"

Tess se hrabro osmjehnula, od čega su je zaboljele usne. "Priznajem." Glas joj je zvučao promuklo, kao da je upravo preboljela jaku prehladu.

"Moja baka obožava te knjige!"

"Mnoge ih bake vole", odgovorila je Tess. "Kad ta ljubav napokon prijeđe na sljedeće pokoljenje – na ono koje još nije u mirovini – kupit ću si chateau u Francuskoj."

Tess bi katkad tom šalom uspjela izmamiti smiješak. Ali Betsy Neal nije se nasmiješila. "Nadam se da ovo niste zaradili kod nas." Nije bila određena, a to nije bilo ni potrebno. Tess je znala na što Betsy Neal misli, a Betsy je znala da Tess to zna.

Tess je pomislila da pokuša s pričom koju je već ispripovijedala svojoj susjedi Patsy – o uključenom protuprovalnom alarmu, o mačku pod nogama, o sudaru s donjim stupom na ogradi stubišta – ali je odustala. Ova žena ima izgled dnevne učinkovitosti i vjerojatno posjećuje Stagger Inn što je moguće rjeđe za večernjih sati, ali ona očito ne gaji nikakve iluzije o tome što se ovdje događa u sitne sate kad su gosti pijani. Na kraju krajeva, ona dolazi u subotu rano ujutro da nazove goste koji su prethodne večeri ostavili svoje automobile. Vjerojatno se već naslušala priča o jutru poslije pijanke, o ponoćnim nezgodama, pokliznućima pod tušem itd., itd.

"Nisam", odgovorila je Tess. "Ne brinite."

"Ni na parkiralištu? Ako ste tamo doživjeli neugodnosti, morat ću reći gospodinu Rumbleu da porazgovara s ljudima iz osiguranja. Gospodin Rumble je gazda, a osiguranje bi trebalo redovito pregledavati video-monitore kad imamo mnogo gostiju."

"To sam zaradila nakon što sam otišla odavde." Sada mi ne preostaje drugo, nego da anonimno nazovem policiju, ako ih uopće nazovem. Jer sada lažem, a ona će to zapamtiti.

Ako ih uopće nazove? Pa naravno da će ih nazvati. Točno?

"Jako mi je žao." Betsy Neal zastala je kao da se oko nečega koleba, a onda je rekla: "Ne bih htjela biti nepristojna, ali vi vjerojatno ne biste smjeli zalaziti u ovakve lokale. Sinoć baš niste dobro prošli, a kad bi to osvanulo u novinama... pa, moja baka bi bila vrlo razočarana."

Tess se složila. A budući da je znala uvjerljivo izmišljati (na kraju krajeva, tim je talentom zarađivala za život), to je i učinila. "Loš dečko gori je od zmijskog zuba. Mislim da tako kaže Biblija. Ili možda doktor Phil. U svakom slučaju, prekinula sam s njim."

"Mnoge žene tako kažu pa se poslije predomisle. A muškarac koji to učini jedanput..."

"Učinit će to opet. Da, znam, bila sam vrlo glupa. Ako nemate moju torbicu, što moje onda imate?"

Betsy Neal okrenula se na svom okretnom stolcu (Sunčeva svjetlost liznulaju je po licu i načas istaknula njezine neobične plave oči), otvorila jedan od ormarića s kartotekama i izvadila Toma. Tess se oduševila kad je ugledala svog starog suputnika. To joj nije zaliječilo sve rane, ali bio je to korak u pravom smjeru.

"Ne smijemo ništa uzeti iz kola svojih gostiju, samo adresu i telefonski broj ako možemo, a onda ga moramo zaključati, ali ovo nisam htjela ostaviti. Lopovi se ne ustežu razbiti prozor ne bi li se dočepali nekog naročito vrijednog predmeta, a ovo je ležalo točno na komandnoj ploči."

"Hvala vam." Tess je osjetila da joj suze naviru na oči iza sunčanih naočala i obuzdala ih snagom volje. "Vrlo uviđavno od vas."

Betsy Neal se osmjehnula, a njezino dotad hladno poslovno lice u tren oka počelo je zračiti toplinom. "Nema na čemu. A kad taj vaš dečko dopuže natrag i zamoli da mu pružite još jednu priliku, sjetite se moje bake i svih drugih svojih odanih čitatelja i recite mu 'Ni u ludilu, frajeru.'" Razmislila je. "Ali učinite to s lancem na vratima. Jer loš dečko doista je gori od zmijskog zuba."

"To je dobar savjet. Slušajte, moram ići. Zamolila sam taksista da pričeka dok se ne uvjerim da ću doista dobiti svoj auto."

I to je mogao biti kraj razgovora – dosta je mogao – ali onda ju je Betsy Neal s prikladnom plahošću upitala ne bi li joj Tess dala autogram za baku. Tess je odgovorila da bi to rado učinila i unatoč svemu što se dogodilo, s iskrenim je divljenjem promatrala Betsy Neal kako nalazi list poslovnog papira i pomoću ravnala trga dio s logom Stagger Inn na vrhu, a onda joj ga dodaje preko stola.

"Možete li napisati: Za moju vjernu obožavateljicu Mary ?"

Tess je rekla da može. A kad je dodavala datum, pala joj je na pamet još jedna izmišljotina. "Kad smo se moj dečko i ja... znate, sporječkali, jedan mi je čovjek pritekao u pomoć. Da nije bilo njega, mogla sam mnogo lošije proći." Da! Možda bi me čak i silovao! "Voljela bih mu zahvaliti, ali ne znam kako se zove."

"Sumnjam da vam oko toga mogu pomoći. Ja sam samo ispomoć u uredu."

"Ali živite u okolici, zar ne?"

"Da..."

"Srela sam ga u jednom dućančiću malo dalje niz cestu."

"U Gas & Dashu."

"Mislim da se tako zove. Tamo smo se ja i moj dečko posvađali. Zbog auta. Ja nisam željela voziti, a nisam htjela dopustiti njemu. Svađali smo se sve vrijeme dok smo išli cestom... teturali cestom... teturali cestom Stagg Road."

Betsy Neal osmjehnula se onako kako se ljudi nasmiješe kad čuju vic koji su već mnogo puta čuli.

"U svakom slučaju, taj tip naišao je u plavom kamionetu s onom plastičnim stvari protiv hrđe na prednjim svjetlima..."

"S Bondom?"

"Mislim da se tako zove," odgovorila je Tess, premda je vrlo dobro znala da se tako zove. Njezin je otac podržavao kompaniju gotovo samostalno. "U svakom slučaju, kad je izašao iz svog kamioneta, pomislila sam da ne vozi taj kamionet, nego ga nosi kao odijelo."

Kad joj je dodala papir s potpisom natrag preko stola, spazila je da se Betsy Neal smješka. "O, moj Bože, možda ipak znam o kome govorite."

"Doista?"

"Je li samo krupan ili je vrlo krupan?"

"Vrlo krupan", odgovorila je Tess osjetivši neobičnu opreznu sreću koja kao da joj nije izvirala iz glave, nego iz sredine prsa. Tako se katkad osjećala kad bi se niti nekog nevjerojatnog zapleta počele spajati, vezati se kao krajevi dobro napravljene torbice. Kad bi se to dogodilo, uvijek se osjećala i iznenađena i neiznenadena. Nijedno zadovoljstvo ne može se mjeriti s tim.

"Jeste li možda primijetili nosi li prsten na malom prstu? S crvenim dragim kamenom?"

"Da! Kao rubin! Samo što je prevelik da bi bio pravi. I smeđu kapu s..."

Betsy Neal klimala je glavom. "S bijelim mrljama. On tu vražju kapu nosi već deset godina. Govorite o Velikom vozaču. Ne znam gdje živi, ali negdje u okolici, ili u Colewichu ili u Nestor Fallsu. Viđam ga u gradu – u supermarketu, u željezariji, u Walmartu, na takvim mjestima. A kad ga jedanput vidite, više ga ne možete zaboraviti. Ime mu je Al, ima neko poljsko prezime. Znate, jedno od onih prezimena koja se teško izgovaraju. Strelkowitz, Stankowitz, tako nešto. Kladim se da bih ga mogla pronaći u telefonskom imeniku, jer on i njegov brat imaju automobilsku kompaniju. Mislim da se zove Hawkline. Ili možda Eagle Line. U svakom slučaju, nešto s imenom ptice u nazivu. Hoćete li da pogledam?"

"Ne, hvala", pristojno je odvratila Tess. "Već ste bili dovoljno ljubazni, a čeka me taksist."

"OK. Samo učinite sebi uslugu i držite se podalje od onog svog dečka. I podalje od Staggera. Naravno, ako ikome kažete da sam vam to rekla, morat ću vas ubiti."

"Pošteno", odvratila je Tess sa smiješkom. "To bih i zaslužila." Na izlasku se okrenula. "Hoćete li mi učiniti uslugu?"

"Ako budem mogla."

"Ako sretnete tog Ala s poljskim prezimenom negdje u gradu, nemojte mu reći da ste razgovarali sa mnom." Nasmiješila se šire, premda su je od toga zaboljele usne. "Željela bih ga iznenaditi. Možda mu darovati neku sitnicu."

"Nema problema."

Tess je još trenutak ostala stajati. "Sviđaju mi se vaše oči."

Betsy Neal slegnula je ramenima i osmjehnula se. "Hvala. Nisu baš jednake, zar ne? Nekoć sam ih se sramila, ali sad..."

"Sad vam dobro služe", rekla je Tess. "Naviknuli ste se na njih."

"Valjda je tako. Čak sam malo i radila kao manekenka prije tridesete. Ali znate li što ću vam reći? Na neke stvari bolje da se čovjek nikad ne navikne. Kao sklonost prema muškarcima s tankim živcima."

Činilo se da se na to nema što reći.

26

Provjerila je može li pokrenuti svoj Expedition, a onda dala taksistu napojnicu od dvadeset umjesto od deset dolara. Iskreno joj je zahvalio i odvezao se do I-84. Tess ga je slijedila, ali ne prije no što je gurnula Toma natrag u otvor upaljača za cigarete i uključila ga.

"Zdravo, Tess", rekao je Tom. "Vidim da ideš na putovanje."

"Idem kući, Tommy", rekla je i izašla iz parkirališta, vrlo svjesna da joj je gumu na kojoj se vozi stavio čovjek koji ju je gotovo ubio. Al s poljskim prezimenom. Vozač kamiona, veliki frajer. "Jedno zaustavljanje na putu."

"Ne znam što namjeravaš, Tess, ali budi oprezna." Da je bila kod kuće, a ne u autu, ovo bi rekao Fritzy, a Tess bi se isto tako malo iznenadila. Izmišljala je glasove i razgovore od djetinjstva, premda je to u dobi od osam ili devet godina prestala raditi u blizini drugih ljudi, osim ako ih je htjela nasmijati.

"Ni ja ne znam što namjeravam", rekla je, ali to nije bilo posve točno.

Pred njom je bilo križanje US 47 i dućan Gas & Dash. Uključila je žmigavac, skrenula na parkiralište i zaustavila Expedition tako da je nosom gledao u mjesto između dva javna telefona na bočnom zidu zgrade. Vidjela je telefonski broj Royal Limousine na prašnjavom zidu od građevnog bloka između njih. Brojke su bile svijene, nesigurne, napisane prstom koji se nije mogao smiriti. Studen joj se proširila uz leđa pa se obgrlila rukama i čvrsto ih stisnula. Zatim je izašla i prišla onom ispravnom telefonu.

Pločica s uputama bila je oštećena, možda ju je neki pijanac izgrebao ključevima od auta, ali još uvijek je mogla pročitati važne informacije: poziv na 911 besplatan je, samo podignite slušalicu i ukucajte broj. Ništa lakše.

Ukucala je devetku, zastala, ukucala jedinicu, a onda opet zastala. Zamislila je pinatu i ženu koja je se sprema udariti štapom. Uskoro će se sve otkriti. Njezina prijateljica i suradnica znat će da je Tess silovana. Patsy McClain doznat će da je priča o spoticanju o Fritzyja u mraku laž potaknuta stidom... i da joj Tess nije dovoljno vjerovala da joj kaže istinu. Ali to zapravo nisu glavne stvari. Pretpostavljala je da bi izdržala malo zanimanja javnosti, osobito ako bi time spriječila da čovjek kojeg je Betsy nazvala Veliki vozač siluje i ubije još koju ženu. Tess je shvatila da bi je čak mogli prikazali kao junakinju, što joj je sinoć bilo nemoguće i pomisliti; kad ju je mokrenje toliko boljelo da je jaukala, a misli su joj se stalno vraćale na onu sliku ukradenih gaćica u srednjem džepu divova kombinezona.

Samo...

"Što ja imam od toga?" ponovno je upitala. Govorila je vrlo tiho gledajući u telefonski broj koji je bila zapisala u prašini. "Što ja imam od toga?"

Imam pištolj i znam se njime služiti, pomislila je. Spustila je slušalicu i vratila se u auto. Pogledala je na Tomov zaslon, koji je pokazivao križanje Stagg Roada i Autoputa 47. "Moram još malo razmisliti o tome", rekla je.

"Što imaš razmišljati?" upitao ju je Tom. "Kad bi ga ubila i onda bila uhvaćena, morala bi u zatvor. Silovana ili ne."

"O tome moram razmisliti", rekla je i skrenula na US 47, koji će je odvesti do I-84.

Na velikom autoputu nije bilo mnogo prometa, što je karakteristično za subotnje jutro, a Tess se za volanom svog Expeditiona dobro osjećala. Smireno. Normalno. Tom je šutio kad je prošla znak na kojem je pisalo IZLAZ 9 STOKE VILLAGE 2 MILJE. Zatim je rekao: "Jesi li sigurna da je to bilo slučajno?"

"Što?" Tess se uplašeno trgnula. Čula je da Tomove riječi izlaze iz njezinih usta, izgovorene dubljim glasom kojim se uvijek služila za izmaštanu polovicu svojih izmaštanih razgovora (bio je to glas vrlo malo nalik na stvaran TomTomov mehanički glas), ali nije imala osjećaj da je ta misao njezina. "Misliš li reći da me onaj gad slučajno silovao?"

"Ne", odgovorio je Tom. "Mislim reći da bi se ti vratila putem kojim si došla da je to ovisilo o tebi. Ovim putem. Autoputom I-84. Ali netko je imao bolju ideju, zar ne? Netko je znao prečac."

"Da", složila se. Ramona Norville. Razmislila je o tome, a onda odmahnula glavom. "To je prilično nategnuto, prijatelju moj."

Tom nije odgovorio.

27

Kad je odlazila iz Gas & Dasha, odlučila je provjeriti na internetu može li pronaći automobilsku kompaniju, možda malu i neovisnu sa sjedištem u Colewichu ili nekom obližnjem gradu. Kompaniju s pticom u imenu, vjerojatno sokolom ili orlom. Tako bi postupile dame iz Willow Grovea; one su obožavale kompjutere i slale su jedne drugima poruke poput tinejdžerica. Ostavimo li sve drugo po strani, bilo bi zanimljivo vidjeti funkcionira li njezina verzija amaterskog istraživanja u stvarnom životu.

Kad je prošla kroz izlaznu naplatnu kućicu milju i pol od kuće, odlučila je najprije malo istražiti Ramonu Norville. Tko zna, možda otkrije da je Ramona, osim što predsjeda klubom Brown & Baggers, i predsjednica društva za prevenciju silovanja u Chicopeeju. To je čak vjerojatno. Prilično je očito da Tessina domaćica nije samo lezbijka, nego muškobanjasta lezbijka, a žene takvih sklonosti često nisu baš sklone muškarcima koji nisu silovatelji.

"Mnogi su piromani članovi lokalnih dobrovoljačkih vatrogasnih društava", primijetio je Tom kad je skrenula u svoju ulicu.

"Što bi to trebalo značiti?" upitala ga je Tess. "Da ne bi smjela nikoga isključiti na temelju njegovih javnih sklonosti. Dame iz kluba pletilja nikad to ne bi učinile. Ali svakako provjeri Ramonu na internetu." Tom joj se obraćao pokroviteljskim glasom koji Tess nije očekivala. Malo joj je išao na živce.

"Baš lijepo od tebe što mi daješ dopuštenje, Thomas", rekla je.

28

Ali kad se našla pred uključenim kompjuterom u svom uredu, prvih je pet minuta samo buljila u početni zaslon Applea, pitajući se namjerava li stvarno pronaći diva i upotrijebiti pištolj ili je to samo neka vrsta fantazije kakvoj su skloni profesionalni lažljivci poput nje. U ovom slučaju, fantazija o osveti. I takvu je vrstu filmova izbjegavala, ali znala je da postoje; čovjek ne može izbjeći vibracije svoje kulture ako nije potpuni pustinjak, a Tess to nije bila. U filmovima o osveti zadivljujuće mišićavi tipovi poput Charlesa Bronsona ili Sylvestera Stallonea nisu se obraćali policiji, uhvatili su krivce sami. Pogranična pravda. Misliš da imaš sreće, gade? Tess je vjerovala da je čak i Jodie Foster, jedna od najpoznatijih diplomaca s Yalea, snimila jedan takav film, ali nije se mogla sjetiti naslova. Možda Hrabra žena? U svakom slučaju, nešto slično.

Na kompjuteru se pojavio screen saver s riječi dana. Današnja je riječ glasila kormoran, što je slučajno ptica.

"Kad pošaljete svoju robu Kamionima Kormoran, pomislit ćete da letite", rekla je Tess dubokim glasom, oponašajući Toma. Zatim je pritisnula jednu tipku i screen saver je nestao. Otišla je na Internet, ali ne na jedan od pretraživača, barem ne odmah. Prvo je otišla na YouTube i ukucala RICHARD WIDMARK, a da nije imala pojma zašto. Barem ne svjesno.

Možda zato što želim ustanoviti je li taj tip doista vrijedan obožavanja, pomislila je. Ramona svakako tako misli.

Našla je mnogo isječaka. Na prvom mjestu bila je šestominutna kompilacija s naslovom ON JE LOŠ, DOISTA LOŠ. Pogledalo ga je nekoliko stotina tisuća ljudi. Sastojala se od scena iz triju filmova, ali skamenila ju je prva. Bio je crno-bijeli, izgledao je kao jeftin film... ali definitivno je bio jedan od onih filmova. To vam je govorio čak i naslov filma: Poljubac smrti.

Tess je pogledala cijeli video, a zatim se dvaput vratila na segment iz filma Poljubac smrti. Widmark je glumio gangstera s cerekom koji prijeti staroj gospođi u invalidskim kolicima. Želio je informaciju: "Gdje je onaj vaš sin cinkaroš?" A kad mu starica nije htjela reći: "Znate li što ja radim s cinkarošima? Ustrijelim ih u trbuh, da se dugo previjaju i razmišljaju o tome."

Ali staricu nije ustrijelio u trbuh. Zavezao ju je za invalidska kolica žicom od svjetiljke i gurnuo je niz stube.

Tess je izašla s YouTubea, ukucala ime Richardaa Widmarka na pretraživaču i pronašla ono što je i očekivala, s obzirom na moć kratkog odlomka. Premda je poslije glumio u mnogim filmovima, sve češće kao junak, bio je najbolje poznat po ulozi hihotavog, psihotičnog Tommyja Uda u Poljupcu smrti.

"Vrlo važno", rekla je Tess. "Cigara je katkad samo cigara."

"Što bi to trebalo značiti?" upitao ju je Fritzy s prozorske daske na kojoj se sunčao.

"To znači da se Ramona vjerojatno zaljubila u njega nakon što ga je vidjela kako glumi junačkog šerifa ili hrabrog komandanta bojnog broda ili nešto slično."

"To je vjerojatno točno", složio se Fritzy, "jer ti imaš pravo što se tiče njezine spolne orijentacije. Muškarci koji ubijaju starice u invalidskim kolicima vjerojatno joj nisu idoli."

"Dakako da je to istina. Dobro razmišljanje, Fritzy." Mačak je gledao Tess skeptičnim pogledom i rekao: "Ali možda si se prevarila oko nje."

"Čak i ako nisam," rekla je Tess, "nitko ne navija za psihotične negativce."

Shvatila je da je to glupost čim je to izrekla. Kad ljudi ne bi navijali za psihopate, ne bi se još uvijek snimali filmovi o luđaku s hokejskom maskom i žrtvi opeklina sa škarama umjesto prstiju. Ali Fritzy je bio dovoljno uviđavan da se ne nasmije.

"Bolje ti je da se ne nasmiješ", rekla mu je Tess. "Ako padneš u iskušenje, sjeti se tko ti puni zdjelicu za hranu."

Ukucala je Ramona Norville u Google, dobila četrdeset četiri tisuće rezultata, dodala Chicopee i dobila prihvatljivijih dvanaest tisuća (premda je znala da je većina njih slučajno smeće). Prvi relevantan rezultat bio je članak iz Weekly Remindera u Chicopeeju, a odnosio se na samu Tess: KNJIŽNIČARKA RAMONA NORVILLE NAJAVLJUJE PETAK WILLOW GROVEA.

"Evo i mene, glavne zvijezde", promrmljala je Tess. "Bravo, Tessa Jean! A sad da vidimo sporednu glumicu." Ali kad je pogledala ostatak stranice, jedina fotografija bila je njezina. Bila je to promotivna fotografija s golim ramenima koju je njezina honorarna asistentica rutinski odašiljala svima. Namrštila je nos i vratila se na Google, ne znajući sigurno zašto opet želi pogledati Ramonu, samo znajući da hoće. Kad je napokon pronašla knjižničarkinu fotografiju, vidjela je ono što je podsvjesno već predmnijevala, barem sudeći po Tomovim komentarima na putu kući.

Bila je to priča iz Weekly Remindera od trećeg kolovoza: naslov je glasio BROWN BAGGERS NAJAVLJUJU RASPORED ZA JESEN. Ispod njega Ramona Norville stajala je na stubama pred knjižnicom i žmirkala u Sunce. Bila je to loša fotografija koju je snimio neki honorarni fotograf nevelikog talenta i loš (premda vjerojatno tipičan) izbor odjeće Norvilleove. U jakni muškog kroja izgledala je široka u prsima kao profesionalni branič američkog nogometa. Cipele su joj bile ružne i smeđe, nalik na plitke čamce. Preuske sive hlače bile su odličan primjer onoga što su Tess i njezine prijateljice u srednjoj školi zvale "napuhane tajice".

"Sranje, Fritzy", rekla je. Glas joj je bio slab od očajanja. "Vidi ti ovo." Fritzy nije prišao da pogleda, a nije niti odgovorio – kako bi i mogao kad je bila previše uzrujana da mu pogodi glas.

Dobro provjeri što gledaš, rekla je sebi. Doživjela si strašan šok, Tessa Jean, možda najveći koji žena može doživjeti, ako ne računamo smrtnu dijagnozu u liječnikovoj ordinaciji. Zato dobro provjeri.

Zatvorila je oči i prizvala sliku muškarca iz starog Forda kamioneta s Bondom oko prednjih svjetala. Isprva joj se obratio vrlo prijateljski. Niste očekivali da ćete sresti Velikog zelenog diva ovdje na seoskom putu, zar ne?

Samo što on nije bio zelen; bio je suncem opaljeni gorostas koji nije vozio svoj kamionet, nego ga je nosio kao odijelo.

Ramona Norville nije Veliki vozač, nego Velika knjižničarka. Prestara je da bi mu bila sestra. A ako je sada lezbijka, nije to uvijek bila, jer je sličnost nepogrešiva.

Osim ako nisam u teškoj zabludi, gledam sliku silovateljeve majke.

29

Otišla je u kuhinju i popila čašu vode, ali voda nije bila dovoljna. Izvukla je staru polupraznu bocu tekile koja je ležala na dnu kuhinjskog ormarića cijelu vječnost, razmislila o tome da uzme čašu, a onda potegnula iz boce. Tekila joj je opekla usta i grlo, ali je inače dobro djelovala. Gutnula je još iz boce – zapravo je više srknula, nego gutnula – a onda vratila bocu na mjesto. Nije se namjeravala napiti. Ako joj je ikad trebala bistra glava, trebala joj je danas.

Gnjev – najveći, najistinitiji gnjev njezina odrasla života – napao ju je poput groznice, ali to nije bilo nalik ni na jednu groznicu kakvu je ikad upoznala. Kružila joj je tijelom poput nekog neobičnog seruma, hladna na desnoj strani tijela, a vrela na lijevoj, gdje joj je srce. Činilo se da se ne približava glavi, koja je ostala bistra. Zapravo, nakon što je popila tekilu, glava joj je postala još bistrija.

Hitro je napravila nekoliko krugova po kuhinji, pognute glave, jednom rukom masirajući prsten modrica oko vrata. Nije joj palo na pamet da kruži kuhinjom isto onako kako je kružila napuštenim dućanom nakon što se iskobeljala iz one cijevi koju joj je Veliki vozač namijenio za grobnicu. Vjeruje li ona doista da ju je Ramona Norville poslala svom psihotičnom sinu kao neku vrstu žrtve? Je li to vjerojatno? Nije. Može li uopće biti sigurna da su njih dvoje doista majka i sin na temelju jedne loše fotografije i vlastita pamćenja?

Ali ja dobro pamtim. Osobito lica.

Pa, ona tako misli, ali to svatko vjerojatno misli za sebe. Točno?

Točno, a cijela je ideja suluda. To moraš priznati. Priznala je, ali u emisijama o istinitim zločinima (koje je gledala) vidjela je i lude stvari. Vlasnice stambenih zgrada u San Franciscu koje su godinama ubijale svoje stanare kako bi se domogle njihovih naknada za nezaposlene i pokapale ih u stražnjem dvorištu. Zrakoplovni pilot koji je ubio svoju ženu, a onda joj zamrznuo tijelo kako bi ga mogao poslati kroz električnu pilu iza garaže. Čovjek koji je polio vlastitu djecu benzinom i skuhao ih kao kornvolske divlje kokoši kako bi se pobrinuo da njegova žena nikad ne dobije skrbništvo koje su joj sudovi dodijelili. Zamisao da neka žena šalje žrtve vlastitom sinu šokantna je i nevjerojatna... ali ne i nemoguća. Kad je riječ o mračnim grozotama ljudskog duha, čini se da granice ne postoje.

"O, Isuse", čula je sebe kako govori glasom koji je kombinirao očajanje i gnjev. "Isuse, Isuse, Isuse."

Otkrij. Otkrij to bez dvojbe. Ako možeš. Vratila se do svog odanog kompjutera. Ruke su joj se jako tresle, trebala su joj tri pokušaja da u polje za pretragu na vrhu Googleove stranice upiše AUTOMOBILSKE KOMPANIJE U COLEWICHU. Napokon je napisala ispravno, pritisnula Enter i ondje je bio, na vrhu popisa: RED HAWK TRUCKING. Poveznica ju je odvela na internetsku stranicu Red Hawka, koja je imala loše animiran veliki kamion s onim što je pretpostavila da je crveni sokol sa strane i bizarnog čovjeka s glavom smješka za volanom. Kamion je prelazio stranicu zdesna nalijevo, a onda se okretao i vratio se slijeva nadesno, a onda se opet okrenuo. Beskrajno putovanje s jedne strane na drugu. Geslo kompanije titralo je crvenim, bijelim i plavim slovima: OSMIJEH DOLAZI S USLUGOM!

Onima koji su željeli putovati dalje od početne stranice, nudilo se četiri ili pet mogućnosti, uključujući telefonske brojeve, cijene i izjave zadovoljnih mušterija. Tess ih je preskočila i kliknula na posljednju poveznicu, koja je glasila POGLEDAJTE NAJNOVIJI DODATAK NAŠOJ FLOTI! A kad se pojavila slika, posljednji komadić zagonetke došao je na svoje mjesto.

Bila je to mnogo bolja fotografija od one koja je prikazivala Ramonu Norville na stubama knjižnice. Na njoj je Tessin silovatelj sjedio za volanom sjajnog Peterbilta, a na vratima je cifrastim slovima bilo napisano RED HAWK TRUCKING COLEWICH, MASSACHUSETTS. Na glavi nije imao onu svoju smeđu kapu poprskanu mrljama bijelila, a kratka plava frizura koju je nedostatak kape otkrivao činila ga je još sličnijim majci, gotovo jezovito sličnim. Njegov vedar osmijeh, koji kao da je govorio "možete mi vjerovati", bio je isti onaj koji je Tess vidjela jučer popodne. Isti onaj koji mu je još uvijek krasio lice kad joj je rekao: Umjesto da vam zamijenim gumu, kako bi bilo da vas pojebem? Kako bi to bilo?

Gledanje te fotografije učinilo je da onaj čudni ciklus seruma gnjeva brže kruži njezinim organizmom. Osjetila je lupanje u sljepoočicama koje nije bilo baš glavobolja; zapravo, bilo je gotovo ugodno.

Nosio je prsten s crvenim dragim kamenom. Ispod slike pisalo je: Al Strehlke, predsjednik Red Hawk Truckinga, prikazan ovdje za volanom najnovijeg vozila kompanije, Peterbilta 389 iz 2008. godine. Ova snažna mašina sada je dostupna našim mušterijama, koje su NAJBOLJE U ČITAVOJ ZEMLJI. Recite, ne izgleda li Al kao ponosni tata?

Čula ga je kako je naziva kujom, cmizdravom kurvinskom kujom i stisnula je šake. Osjetila je kako joj se nokti zarivaju u dlanove, a onda ih je stisnula još jače, uživajući u boli.

Ponosni tata. Na to su joj se oči stalno vraćale. Ponosni tata. Gnjev se kretao sve brže i brže, kružeći njezinim tijelom isto kao što je ona kružila kuhinjom. Isto onako kako je sinoć kružila dućanom, dolazeći svijesti i odlazeći od nje kao glumica koja ulazi pod svjetlo reflektora i izlazi iz njega.

Platit ćeš, Al. I zaboravi na policiju, ja ću ti sama naplatiti račun.

A onda je tu i Ramona Norville. Ponosna mama ponosnog tate. Premda Tess još uvijek nije bila sigurna u vezi s njom. Djelomice zato što nije htjela povjerovati da bi jedna žena dopustila da se nešto tako grozno dogodi drugoj ženi, ali mogla je zamisliti i nedužno objašnjenje.

Chicopee nije tako daleko od Colewicha, a Ramona bi se stalno služila prečacem Stagg Roada kad bi tamo odlazila.

"Da posjeti sina", rekla je Tess klimajući glavom. "Da posjeti ponosnog tatu s novim Peterbiltom. Tko zna, možda je upravo ona snimila onu njegovu fotografiju za volanom. A zašto ne bi preporučila svoju omiljenu rutu svojoj govornici dana?"

Ali zašto nije rekla: Ja stalno idem tim putem da posjetim sina? Ne bi li to bilo prirodno?

"Možda ona ne govori strancima o Strehlkeovoj fazi svog života", rekla je Tess. O fazi prije no što je otkrila kratku kosu i udobne cipele. To je moguće, ali treba razmisliti i o razbacanim daskama punim čavala.

O klopki. Norvillova ju je poslala tim putem, a klopka je namještena unaprijed. Jer ga je nazvala? Nazvala i rekla mu: Poslat ću ti dobar komad, nemoj ga propustiti!

To još uvijek ne znači da je uključena... ili da je svjesno uključena. Ponosni tata možda prati njezine gostujuće govornice, to nije tako teško.

"Uopće nije teško", rekao je Fritzy nakon što je skočio na njezin ormarić s dokumentima. Počeo je lizati jednu šapu.

"A ako je vidio fotografiju neke koja mu se svidjela... prilično privlačne gošće... valjda bi znao da će je majka poslati..." Zastala je. "Ne, to nije logično. Ako mu mama ništa nije rekla, kako bi znao da ne odlazim kući u Boston? Ili da se avionom vraćam kući u New York City?"

"Provjerila si ga Googleom", rekao je Fritzy. "Možda je on tebe provjerio Googleom. Danas je sve na internetu; sama si to rekla."

To je zvučalo logično, barem malo.

Pomislila je da postoji način da dozna sigurno, a to je da posjeti gospođu Norville bez najave. Da vidi kako će reagirati kad ugleda Tess. Ako joj u očima ne ugleda ništa osim iznenađenja i znatiželje zbog povratka autorice knjiga o Willow Groveu... Bolje da je posjeti kod kuće nego u knjižnici... to bi bilo jedno. Ali ako u njima ugleda i strah, onu vrstu koja bi mogla biti potaknuta pitanjem zašto si ovdje, a ne u onoj hrđavoj cijevi na Stagg Roadu... no...

"To bi bilo nešto posve drugo, Fritzy. Zar ne?" Fritzy ju je pogledao svojim lukavim zelenim očima, još uvijek ližući šapu. Izgledala je bezazlena, ta šapa, ali u njoj se skrivaju pandže. Tess ih je već vidjela, a s vremena na vrijeme i osjetila.

Ona je ustanovila gdje ja živim; da vidimo mogu li joj vratiti uslugu.

Tess se vratila za kompjuter, ovoga puta tražeći internetsku stranicu Books & Brown Baggers. Bila je prilično sigurna da će je naći – danas svatko ima internetsku stranicu, postoje zatvorenici osuđeni na doživotnu robiju zbog umorstva koji imaju internetsku stranicu – i doista ju je našla. Brown Baggers objavljivali su novosti o svojim članovima, recenzije knjiga i neformalne sažetke – ne baš zapisnike – svojih sastanaka. Tess je odabrala ovo posljednje i počela čitati. Nije joj trebalo dugo da otkrije kako je sastanak na 10. lipnja održan u domu Ramone Norville u Brewsteru. Tess nikad nije bila u tom gradu, ali znala je gdje se nalazi, bila je prošla pokraj zelene ploče za autoput koji vodi prema njemu dok je putovala na svoj jučerašnji nastup. Bio je samo dva ili tri izlaska južno od Chicopeeja.

Zatim je otišla na stranicu s popisom poreznih obveznika mjesta Brewster i čitala nadolje dok nije našla Ramonino ime. Lani je platila 913,06 dolara poreza na vlasništvo za posjed u Lacemaker Laneu 75.

"Našla sam te, draga", promrmljala je Tess. "Moraš razmisliti kako ćeš to obaviti", rekao joj je Fritzy. "I koliko si daleko spremna ići."

"Ako se ne varam," odgovorila je Tess, "prilično daleko."

Već je htjela isključiti kompjuter, a onda se sjetila da bi vrijedilo provjeriti još nešto, premda je znala da će se možda pokazati da to nije ništa. Otišla je na stranicu Weekly Remindera i kliknula na poveznicu OSMRTNICE. Postojalo je mjesto kamo ste mogli upisati ime koje vas zanima, a Tess je ukucala STREHLKE. Našla je samo jedno ime, čovjeka koji se zvao Roscoe Strehlke. Prema osmrtnici iz 1999., on je iznenada preminuo u svojoj kući u dobi od četrdeset osam godina. Nadživjeli su ga žena Ramona i dvojica sinova: Alvin (23) i Lester (17). Za spisateljicu krimića, pa čak i onih bez seksa i nasilja, fraza "iznenada je preminuo" bila je kao crvena zastavica. Pretražila je opću datoteku Remindera, ali ništa više nije pronašla.

Načas je nepomično sjedila, nemirno kuckajući prstima po ručki stolca, kao što je činila kad je radila i nije mogla naći pravu riječ, frazu ili način da nešto opiše. Zatim je potražila stranicu s popisom svih novina u zapadnom i južnom Massachusettsu i pronašla springfieldski Republican. Kad je ukucala ime muža Ramone Norville, izašao je napadan i precizan naslov: POSLOVNI ČOVJEK IZ CHICOPEEJA POČINIO SAMOUBOJSTVO.

Strehlkea su pronašli u garaži, visio je s krovne grede. Nije bilo poruke i Ramona se nije spominjala, ali susjed je rekao da je gospodin Strehlke bio uznemiren zbog neke neprilike u kojoj se našao njegov stariji sin.

"U kakvoj se to neprilici Al našao da te je to toliko uznemirilo?" upitala je Tess kompjuterski zaslon. "Ima li to neke veze s djevojkom? Možda napad? Seksualno zlostavljanje? Je li se kretao prema većim stvarima, čak i tada? Ako si se zato objesio, bio si kukavički tata."

"Možda mu je netko pomogao da se ubije", rekao je Fritzy. "Recimo, Ramona. Ona je velika i jaka žena, znaš. Ti bi to trebala znati, vidjela si je."

I opet, to nije bio glas kojim bi ona progovorila kad bi razgovarala sama sa sobom. Zapanjeno je pogledala Fritzyja. Fritzy joj je uzvratio pogled, a njegove zelene oči kao da su pitale: tko, ja?

Tess se zapravo željela odvesti ravno u Lacemaker Lane s pištoljem u torbici, ali bilo bi joj bolje da se prestane igrati detektiva i da nazove policiju. Neka se oni pozabave time. Tako bi postupila Stara Tess, ali ona nije više bila ta žena. Ta joj se žena sada činila kao neka daleka rođakinja, od one vrste kojoj pošaljete čestitku za Božić i ne sjetite je se preostali dio godine.

Nije mogla odlučiti – a i sve ju je boljelo – pa je otišla na kat i legla u krevet. Odspavala je četiri sata, a kad je ustala iz kreveta, bila je gotovo previše ukočena da bi hodala. Popila je dva posebno jaka Tylenola i pričekala da joj se stanje poboljša, a onda se odvezla do videoteke Blockbuster. U torbici je ponijela Cjedilo za limun. Pomislila je kako će ga odsada uvijek nositi sa sobom kad se bude vozila sama.

Stigla je u Blockbuster prije samog zatvaranja i zatražila film s Jodie Foster Hrabra žena. Prodavač (koji je imao zelenu kosu, zihericu u jednom uhu i izgledao kao da mu je osamnaest godina) strpljivo se osmjehnuo i rekao joj da se film zapravo zove Neustrašiva žena. Gospodin retro-panker rekao joj je da za dodatnih pedeset centa uz film može dobiti i vrećicu kokica za mikrovalnu pećnicu. Tess je već zaustila da kaže ne, a onda se predomislila. "Jebi ga, a zašto da ne?" upitala je retro-pankera. "Samo jednom se živi, točno?"

Prodavač ju je zapanjeno pogledao i smjesta promijenio mišljenje o njoj, a onda se s osmjehom složio da svaka mušterija ima samo jedan život.

Kod kuće je ispekla kokice, umetnula DVD u player i zavalila se na kauč stavivši jastuk ispod križa kako bi zaštitila ogrebotinu. Fritzy joj se pridružio pa su zajedno gledali kako Jodie Foster kreće u lov na muškarce (na gadove, kao u onoj frazi "misliš da imaš sreće, gade") koji su joj ubili dečka. Fosterova je usput sredila i razne druge gadove, i to pištoljem. Neustrašiva žena bio je pravi primjer te vrste filmova, ali Tess je unatoč tome uživala u njemu. Smatrala je da film ima savršen smisao. Također je pomislila da je nešto propuštala sve ove godine: bazične, ali autentične katarze kakve nude filmovi poput Neustrašive žene. Kad je film završio, okrenula se Fritzyju i rekla: "Voljela bih da je Richard Widmark umjesto one stare gospođe u invalidskim kolicima sreo Jodie Foster, a ti?"

Fritzy se složio tisuću posto.

30

Ležeći te noći u krevetu, s Fritzyjem pokraj sebe, sklupčanim od glave do repa, dok je listopadski vjetar bjesnio oko kuće, Tess je sebi dala jedno obećanje: ako se kad se sutra ujutro probudi bude osjećala isto kao i danas, posjetit će Ramonu Norville, a nakon Ramone – ovisno o razvoju događaja u Lacemaker Laneu – možda i "velikog vozača" Alvina Strehlkea. Ali vjerojatnije će opet biti ona stara kad se probudi pa će nazvati policiju. Ali neće nazvati anonimno: suočit će se s činjenicama i postupati u skladu s tim. Možda joj četrdeset sati nakon događaja i nakon bogzna koliko tuširanja neće biti lako dokazati da je silovana, ali tragovi seksualnog zlostavljanja bili su joj ispisani po čitavom tijelu.

A one žene u cijevi: sviđalo joj se to ili ne, ona im je sada odvjetnik.

Sutra će mi sve te ideje o osveti izgledati šašave. Kao ona vrsta tlapnji kakve ljudi imaju kad imaju visoku temperaturu.

Ali kad se u nedjelju probudila, još je uvijek bila u potpunosti Nova Tess. Pogledala je pištolj na noćnom ormariću i pomislila: Želim ga upotrijebiti. Želim ovo sama riješiti, a uzme li se u obzir što sam doznala, to i zaslužujem.

"Ali moram biti sigurna i ne želim da me uhvate", rekla je Fritzyju, koji se u međuvremenu uspravio i rastezao, spremajući se za još jedan iscrpljujući dan izležavanja po kući i jedenja iz zdjele.

Tess se istuširala, odjenula, a zatim je odnijela žuti notes s crtama na ostakljeni trijem. Gotovo je petnaest minuta buljila u stražnje dvorište, povremeno srčući šalicu sve hladnijeg čaja. Napokon je na vrh prve stranice napisala: NEMOJ DOPUSTITI DA TE UHVATE. Trijezno je o tome razmislila, a onda je počela praviti bilješke. Kao i svakog dana kad bi pisala knjigu, počela je polako, a onda postupno ubrzavala.

31

U deset sati već je umirala od gladi. Pripremila si je veliki kasni doručak i pojela ga do zadnjeg zalogaja. Zatim je otišla vratiti DVD u videoteku Blockbuster i zapitala imaju li možda film Poljubac smrti. Nisu ga imali, ali nakon deset minuta razgledavanja, umjesto njega uzela je film Zadnja kuća slijeva. Odnijela ga je kući i pažljivo pogledala. U filmu je jedan muškarac silovao mladu djevojku i ostavio je da umre. Zaplet je bio toliko sličan onome što se njoj dogodilo da je briznula u plač, tako silovito da je Fritzy pobjegao iz sobe. Ali izdržala je do kraja i bila nagrađena sretnim svršetkom: roditelji mlade djevojke ubili su silovatelja.

Vratila je disk u kutiju i stavila kutiju na stolić u predsoblju. Vratit će ga sutra, ako još uvijek bude živa. Namjeravala je biti, ali ništa nije sigurno; mnogi su čudni obrati i zaobilasci na korovom obrasloj stazi života. Tess se u to sama uvjerila.

Imala je dovoljno vremena – činilo joj se da se dnevni sati prolaze vrlo sporo – pa je ponovno otišla na internet i potražila informacije o neprilikama u koje je Al Strehlke upao prije no što se njegov otac ubio. Ništa nije pronašla. Možda je onaj susjed pričao gluposti (susjedi to često rade), ali Tess je mogla zamisliti i drugačiji scenarij: možda se Strehlke uvalio u neprilike dok je još bio maloljetnik. U takvim se slučajevima imena ne iznose u javnost, a zapisnici sa suđenja (ako slučaj dospije do suda) zapečaćeni su.

"Ali možda je postao još gori", rekla je Fritzyju. "Takvi tipovi često postanu gori", složio se Fritzy. (To se rijetko zbivalo, obično je Tom bio taj koji se slagao. Fritzy je obično bio vražji odvjetnik.)

"A onda se nekoliko godina poslije dogodilo nešto drugo. Nešto još gore. Recimo, možda mu je mama pomogla prikriti..."

"Nemoj zaboraviti mlađeg brata", podsjetio ju je Fritzy. "Lestera. Možda je i on umješan u to."

"Nemoj me zbunjivati s previše likova, Fritz. Znam samo to da me je onaj jebeni Veliki vozač Al silovao, a njegova mu je majka možda u tome pomogla. To je za mene dovoljno."

"Možda mu je Ramona tetka", nagađao je Fritzy. "Daj, začepi", rekla mu je Tess, a Fritzy ju je poslušao.

32

Legla je u četiri sata, ne očekujući da će oka sklopiti, ali njezino tijelo koje se oporavljalo imalo je vlastite prioritete. Zaspala je gotovo istog časa, a kad ju je probudilo ustrajno da-da-da budilice pokraj kreveta, bilo joj je drago što je namjestila alarm. Vani je listopadski povjetarac kidao lišće s grana i nosio ga po stražnjem dvorištu u šarenim nanosima. Svjetlost je poprimila onu čudnu zlatnu boju bez dubine koja je, čini se, svojstvena isključivo kasnojesenskim popodnevima u Novoj Engleskoj.

Nos joj je bio bolje – od boli je sada ostalo samo tupo kucanje – ali grlo ju je još uvijek boljelo dok je hramala više nego hodala u kupaonicu. Ušla je pod tuš i ostala u kabini sve dok kupaonica nije postala maglovita kao engleska pustopoljina u nekoj priči o Sherlocku Holmesu. Tuširanje joj je pomoglo. Nekoliko Tylenola iz ormarića s lijekovima pomoći će joj još više.

Osušila je kosu i obrisala jedno mjesto na ogledalu. Žena u ogledalu uzvratila joj je pogled očima punim gnjeva i razumne odlučnosti. Ogledalo nije dugo ostalo nezamagljeno, ali dovoljno dugo da Tess shvati kako doista namjerava učiniti ono o čemu je razmišljala, bez obzira na posljedice.

Odjenula je crnu dolčevitu i crne kargo hlače s velikim preklopnim džepovima. Svezala je kosu na tjemenu u punđu, a onda na nju stavila veliku crnu šiltericu. Kapa se od punđe straga malo isturila, ali barem eventualni svjedok neće moći reći: Nisam joj uspio dobro vidjeti lice, ali imala je dugu plavu kosu. Bila je svezana na tjemenu u jednu od onih elastičnih traka. Znate, onih kakve se mogu kupiti kod J. C. Penneyja.

Sišla je u podrum gdje joj je još od Praznika rada stajao kajak i s police iznad njega uzela kalem žute žice za brodice. Odrezala je metar i dvadeset centimetara žice škarama za živicu, omotala je oko podlaktice i gurnula smotak u džep hlača. Zatim se popela natrag u kuhinju i gurnula svoj švicarski vojni nož u isti džep – lijevi. Desni je rezervirala za Cjedilo za limun kalibra .38... i za jedan drugi predmet, koji je izvadila iz ladice pokraj štednjaka. Zatim je nasula dvostruku porciju hrane u Fritzyjevu zdjelicu, ali prije no što ga je pustila da počne jesti, zagrlila ga je i poljubila u tjeme. Stari mačak izravnao je uši (vjerojatno više od iznenađenja, nego od nelagode; njegova ga gospodarica obično nije ljubila) i pohitao do zdjelice čim ga je spustila na pod.

"Bolje da ti ovo potraje", rekla mu je Tess. "Ako se ja ne vratim, Patsy će te naposljetku doći pogledati, ali to bi moglo potrajati nekoliko dana." Malo se osmjehnula i dodala: "Volim te, raščupanko stari."

"Da, da", odvratio je Fritzy i bacio se na jelo. Tess je još jedanput pogledala bilješku NEMOJ

DOPUSTITI DA TE UHVATE, praveći istodobno u glavi inventuru potrepština i ponavljajući korake koje namjerava poduzeti kad stigne u Lacemaker Lane. Najvažnije je zapamtiti da se stvari neće odvijati onako kako se ona nada. U ovakvim situacijama uvijek se dogodi nešto neočekivano. Možda Ramona neće biti kod kuće. A možda i hoće, ali sa svojim sinom silovateljem i ubojicom pa će njih dvoje sjediti udobno zavaljeni u dnevnoj sobi gledajući neki vedri film iz Blockbustera, možda Slagalicu strave. A možda će s njima biti i mlađi brat – kojeg u Colewichu bez sumnje zovu Mali vozač. Tko zna, možda Ramona večeras priređuje demonstraciju posuđa ili predsjedava sastankom čitateljskog kluba. Važno je da je neočekivani razvoj događaja ne zbuni. Ako ne bude mogla improvizirati, Tess je smatrala da najvjerojatnije napušta svoju kuću u Stoke Villageu posljednji put.

Spalila je u kaminu list papira s bilješkom NEMOJ DOPUSTITI DA TE UHVATE i razgrnula pepeo žaračem, a zatim je navukla kožnu jaknu i par tankih kožnih rukavica. Jakna je imala dubok džep u podstavi. Tess je u njega tutnula jedan od svojih kuhinjskih noževa, za svaki slučaj, a onda je sebi rekla neka ne zaboravi na njega. Samo bi joj još ovog vikenda trebala slučajna mastektomija.

Prije izlaska uključila je protuprovalni alarm. Istog časa okružio ju je vjetar, lupkajući ovratnikom jakne i nogavicama kargo hlača. Lišće se vrtjelo u minijaturnim ciklonama. Na ne posve mračnom nebu njezina ugodnog komadića connecticutskog predgrađa, oblaci su klizili ispred lica tri četvrt punog Mjeseca. Tess je pomislila da je ovo lijepa večer za neki film strave i užasa.

Ušla je u Expedition i zatvorila vrata. Jedan list zakotrljao se niz vjetrobran i odletio. "Mora da sam poludjela", rekla je posve mirnim glasom. "Mora da mi je mozak ispao u onoj cijevi ili dok sam hodala dućanom. To je jedino objašnjenje za ovo."

Upalila je motor. Tom se osvijetlio i rekao: "Zdravo Tess. Vidim da krećemo na putovanje."

"Točno, prijatelju moj." Tess se nagnula naprijed i ukucala Lacemaker Lane u Tomovu urednu mehaničku glavicu.

33

Bila je provjerila Ramonino susjedstvo na Google Earthu, a izgledalo je isto kad je stigla onamo. Za sada sve ide po planu. Brewster je mali gradić u Novoj Engleskoj, a Lacemaker Lane nalazi se na rubu mjesta pa su kuće vrlo daleko jedna od druge. Tess se polagano provezla ispred kuće broj 75, brzinom koja priliči predgrađu, dvadeset milja na sat i vidjela upaljena svjetla u kući i samo jedan auto na kolnom prilazu – noviji model Subarua koji joj se učinio gotovo knjižničarskim. Nije bilo ni traga onom Peterbiltu ni bilo kojem drugom velikom kamionu. A ni kamionetu s Bondom.

Ulica je završavala okretištem. Tess se okrenula i vratila, a zatim je skrenula na kolni prilaz Norvilleovih prije no što se stigla predomisliti. Ugasila je svjetla i motor, a onda je polako i duboko uzdahnula.

"Vrati se živa i zdrava, Tess", rekao joj je Tom s komandne ploče. "Vrati se živa i zdrava pa ću te odvesti do sljedećeg odredišta."

"Dat ću sve od sebe." Zgrabila je žuti notes s crtama (sada na njemu ništa nije pisalo) i izašla iz auta. Hodajući prema vratima Ramone Norville, držala je notes na prednjoj strani jakne. Njezina sjena – možda sve što je ostalo od Stare Tess – hodala je pokraj nje na mjesečini.

34

Ramonina ulazna vrata imala su sa svake strane duguljaste prozorčiće od brušenog stakla. Stakla su bila debela i iskrivljavala pogled u unutrašnjost, ali Tess je uspjela razabrati tapete s uzorkom i pod od lakiranog drva u hodniku. I stolić s nekoliko časopisa. Ili možda kataloga. Na drugoj strani hodnika nalazila se velika soba iz koje je dopirao zvuk s televizora. Začula je pjevanje pa je zaključila da Ramona vjerojatno ne gleda Slagalicu strave. Zapravo – ako se Tess nije varala i ako je doista čula pjesmu Uspni se na svaku planinu – Ramona je gledala film Moje pjesme, moji snovi.

Tess je pritisnula zvonce. Začuo se zvuk koji je nalikovao na početne note pjesme Dixie – čudan izbor za Novu Englesku, ali s druge strane, ako se Tess nije varala – Ramona Norville je čudna žena.

Tess je začula lupanje velikih stopala i napola se okrenula u stranu, kako bi joj svjetlost iz brušenog stakla osvijetlila samo dio lica. Spustila je svoj prazni notes s prsa i počela izvoditi kretnje kao da nešto zapisuje rukom u rukavici. Pustila je da joj se ramena malo zgure. Glumila je ženu koja provodi nekakvu anketu. Nedjeljna je večer, ona je umorna, želi samo doznati ime ženine omiljene paste za zube (ili možda ima li duhan za lule Princ Albert u konzervi) i otići kući.

Ne brini, Ramona, možeš otvoriti vrata, svima je jasno da sam bezopasna, od one vrste žena koja ne bi uplašila ni gusku.

Krajičkom oka spazila je iskrivljeno lice s druge strane brušenog stakla. Nastupila je stanka koja je, kako joj se činilo, vrlo dugo potrajala, a onda je Ramona Norville otvorila vrata. "Da? Mogu li vam pom..."

Tess se okrenula pa joj je svjetlost s otvorenih vrata pala na lice. Na Ramoninu licu pojavio se zapanjen izraz, razjapila je usta u krajnjem šoku koji je Tess rekao sve što je htjela znati.

"Vi? Što vi ovdje ra..."

Tess je izvukla Cjedilo za limun kalibra .38 iz prednjeg desnog džepa. Vozeći se iz Stoke Villagea, bojala se da će joj pištolj zapeti u džepu – vidjela je to jasno kao u kakvoj noćnoj mori – ali izvukla ga je bez problema.

"Miči se s vrata! Ako ih pokušaš zatvoriti, pucat ću."

"Nećete", rekla je Ramona. Nije se povukla s vrata, ali nije ih ni zatvorila. "Jeste li poludjeli?"

"Miči se unutra!"

Ramona je nosila veliki plavi kućni ogrtač, a kad je Tess spazila da joj se prsa jako nadimaju, podigla je pištolj. "Pokušaš li vikati, pucat ću. Bolje ti je da mi vjeruješ, kujo, jer mi ne pada na pamet da se šalim."

Ramonina široka prsa splasnula su. Iskezila je zube, a oči su joj se pomicale lijevo-desno. Sada nije izgledala kao knjižničarka, a nije izgledala ni vesela ni prijateljski nastrojena. Izgledala je kao štakor ulovljen izvan svoje rupe.

"Ako zapucaš, čut će te čitavo susjedstvo." Tess baš nije bila uvjerena u to, ali nije se usprotivila.

"Tebi će to biti svejedno jer ćeš biti mrtva. Miči se s vrata. Ako mi ne budeš radila neprilike i ako mi odgovoriš na pitanja, možda ćeš doživjeti sutrašnji dan."

Ramona se povukla u hodnik, a Tess je ušla kroz otvorena vrata čvrsto držeći pištolj pred sobom. Čim je zatvorila vrata – zalupila ih je nogom – Ramona se prestala povlačiti. Sada je stajala je pokraj stolića s katalozima.

"Nemoj slučajno zgrabiti katalog i baciti ga na mene", rekla joj je Tess i po trzaju usta druge žene shvatila da je Ramona doista o tome razmišljala. "Čitam te kao knjigu. Zašto bih inače bila ovdje? Kreni dalje. Sve do dnevne sobe. Obožavam kad obitelj Trapp pjeva iz sveg glasa."

"Ti si luda", rekla je Ramona, ali ipak se počela povlačiti. Na nogama je imala cipele. Nosila je velike, ružne cipele čak i s kućnim ogrtačem. Muške cipele s vezicama. "Nemam pojma što hoćeš, ali..."

"Nemoj mi prodavati sranja, mamice. Da se nisi usudila. Sve sam ti pročitala na licu kad si otvorila vrata. Svaki komadić. Mislila si da sam mrtva, zar ne?"

"Ne znam o čemu govo..."

"Nitko nas ne sluša, dušo, pa zašto onda lijepo ne priznaš?"

Sada su bile u dnevnoj sobi. Zidovi su bili ukrašeni sentimentalnim slikama klaunova i životinja s velikim očima, a mnoštvo polica i stolova bilo je natrpano raznoraznim drangulijama: staklenim kuglama sa snijegom, malim trolovima, porculanskim figuricama, anđeoskim medvjedićima i jednom keramičkom kućicom od slatkiša a la Ivica i Marica. Premda je Norvilleova bila knjižničarka, nigdje nije bilo knjiga. Nasuprot televizoru bila je kožna fotelja s podnoškom ispred sebe. Pokraj stolca stajao je poslužavnik na stalku, a na njemu je ležala vrećica grickalica sa sirom, velika boca dijetne kole, daljinski upravljač i TV-vodič. Na televizoru je stajala uokvirena fotografija Ramone i jedne druge žene u zagrljaju i s priljubljenim obrazima, koja kao da je bila snimljena u zabavnom parku ili na nekom seoskom sajmu. Ispred fotografije stajala je staklena zdjela za bombone koja je blistala iskricama svjetlosti pod rasvjetom na stropu.

"Kako dugo to već radiš?"

"Ne znam o čemu govoriš."

"Kako već dugo izigravaš svodnicu za svoga sina, ubojicu i silovatelja?"

Norvilleova je zatreptala, ali je opet porekla... što je Tessu dovelo pred problem. Kad je došla ovamo, ubojstvo Ramone Norville činilo joj se ne samo mogućnošću, nego i najvjerojatnijim ishodom. Tess je bila gotovo sigurna da to može učiniti i da neće morati upotrijebiti onaj predmet koji je nosila u prednjem lijevom džepu svojih kargo hlača. Međutim, sada je shvatila da ne može nastaviti ako joj ova žena ne prizna da je suučesnica. Jer ono što joj je pisalo na licu kad je ugledala Tess pred kućnim pragom, punu masnica, ali živu, nije bilo dovoljno.

Ne posve.

"Kad je to počelo? Koliko je godina imao? Petnaest? Je li tvrdio da se samo zeza? Mnogi od njih tako kažu kad tek počnu."

"Nemam pojma o čemu govoriš. Došla si u knjižnicu i održala posve prihvatljiv govor – blijed, očito si došla samo zbog novca, ali barem smo popunili slobodan termin u kalendaru – a sljedeće što znam, ti si mi na pragu, uperila si pištolj u mene i praviš sve vrste najluđih..."

"To nije dovoljno, Ramona. Vidjela sam mu sliku na internetskoj stranici Red Hawk. S prstenom i svime. On me silovao i pokušao ubiti. Mislio je da me je ubio. A ti si me poslala njemu."

Ramona je razjapila usta s jezivom mješavinom šoka, očajanja i krivnje. "To nije istina! Glupa pičko, nemaš pojma što govoriš." Krenula je naprijed.

Tess je podigla pištolj. "Ne, ne, nemoj to učiniti. Ne." Ramona je zastala, ali Tess nije vjerovala da će još dugo tako ostati. Skupljala je hrabrost ili da pokuša pobjeći ili da se bori. A morala je znati da će je Tess slijediti ako pokuša pobjeći dublje u kuću pa će vjerojatno odlučiti da se bori.

Obitelj Trapp opet je zapjevala. S obzirom na situaciju u kojoj se Tess nalazila – u koju se sama dovela – sve to veselo zborsko sranje bilo joj je nepodnošljivo. Držeći u desnoj ruci Cjedilo za limun upereno u Ramonu, Tess je lijevom rukom podigla daljinski upravljač i isključila ton. Počela je spuštati daljinski, a onda se skamenila. Spazila je da na televizoru stoje dvije stvari. Tess je isprva bila primijetila samo sliku Ramone i njezine cure, a zdjelu s bombonima samo je površno pogledala.

Sada je shvatila da ono iskrenje koje se probija kroz brušeno staklo zdjele uopće ne dolazi od stakla. Dolazilo je od nečega u zdjeli. U zdjeli su bile njezine naušnice. Njezine dijamantne naušnice. Ramona je zgrabila s police kućicu od slatkiša Ivice i Marice i bacila je. Snažno je zamahnula. Tess se sagnula pa joj je kućica proletjela nekoliko centimetara iznad glave i udarila u zid iza njezinih leđa. Koraknula je unatrag, spotakla se o podnožak i pala na pod, a pištolj joj je ispao iz ruke.

Obje su se žene bacile na njega, Norvilleova je pala na koljena i udarila ramenom Tessinu ruku i rame kao nogometni branič koji pokušava zaustaviti suparničkog vođu navale. Zgrabila je pištolj. Prvo joj je poskakivao u ruci, a onda ga je uspjela čvrsto uhvatiti. Tess je gurnula ruku u džep i stegnula držak kuhinjskog noža koji je ponijela za svaki slučaj, svjesna da ga neće stići izvući. Ramona je bila previše krupna... i previše majčinska. Da, to je to. Godinama je štitila svog nasilnog sina, a to i sada namjerava učiniti. Tess ju je trebala ustrijeliti u predsoblju, čim su se ulazna vrata zatvorila za njom.

Ali nisam mogla, pomislila je. Čak i u tom času ta joj je spoznaja pružila utjehu. Uspravila se na koljena držeći ruku još uvijek u džepu i okrenula se prema Ramoni Norville.

"Ti si usrana spisateljica i usrani gost", rekla joj je Norvilleova. Smješkala se, govoreći sve brže i brže. Glas joj je poprimio onaj nazalni pjevni ton kakvim govore voditelji dražbi. "Održala si isto tako jadan govor isto kao što su ti jadne i knjige. Bila si savršena za njega, a on je nekog namjeravao obraditi, ja znam prepoznati znakove. Poslala sam te tim putem i sve je dobro ispalo. Drago mi je što te je pojebao. Ne znam što si ovdje očekivala dobiti, ali dobit ćeš ovo."

Pritisnula je okidač, ali začuo se samo suhi škljocaj. Tess je uzimala lekcije kad je kupila pištolj, a najvažnija je bila da ne stavi metak u komoru koja će prva doći pod kokot. U slučaju da nehotice povuče okidač.

Na Ramoninu licu pojavio se izraz gotovo komičnog iznenađenja. Od njega je izgledala opet mlada. Spustila je pogled na pištolj, a Tess je u tom trenutku iz unutarnjeg džepa jakne izvukla nož, bacila se naprijed i zarinula ga do drška Ramoni u trbuh.

Ramona je ispustila tupi jauk – OOO-OOOO – neuspješni pokušaj vriska. Ispustila je Tessin pištolj, posrnula unatrag i udarila leđima o zid gledajući u držak noža. Jedna joj je ruka poletjela u zrak i pogodila red porculanskih figurica, koje su se prevrnule s police i razbile na podu. Ponovno je ispustila onaj jauk – OOO-OOOO. Na trbuhu joj se još uvijek se nije pojavila krvava mrlja, ali kapljice krvi počele su joj padati s ruba kućnog ogrtača na muške cipele. Uhvatila je rukama držak noža i pokušala ga izvući, po treći put ispustivši jauk OOO-OOOO.

S nevjericom je pogledala Tess, a ona joj je uzvratila pogled i prisjetila se nečega što joj se dogodilo na deseti rođendan. Otac joj je darovao praćku pa je izašla iz kuće da potraži nešto što bi mogla gađati. U jednom trenutku, četiri ili pet blokova od kuće, ugledala je psa lutalicu s čupavim ušima kako ruje po kanti za smeće. Stavila je kamenčić u praćku i ispalila ga. Željela je samo uplašiti psa (ili je barem tako sebi rekla), ali umjesto toga pogodila ga je u stražnjicu. Pas je zacvilio i pobjegao, ali prije toga dobacio joj je prijekoran pogled koji Tess nikad nije zaboravila. Dala bi sve na svijetu da može izbrisati taj nepromišljeni čin i više nikad nije gađala živo biće praćkom. Znala je da je ubijanje sastavni dio života – nije se ustručavala zgnječiti komarca ili postaviti mišolovke kad bi primijetila mišji izmet u podrumu, a pojela je i mnogo hamburgera u McDonald'su – ali tada je vjerovala da nikad više neće moći ozlijediti neko živo biće, a da pri tom ne osjeti žaljenje i kajanje. U dnevnoj sobi kuće u Lacemaker Laneu nije osjetila ni jedno ni drugo. Možda zato što je to naposljetku učinila u samoobrani. A možda i iz nekog posve drugog razloga.

"Ramona," rekla je, "u ovom trenutku osjećam izvjesnu srodnost s Richardom Widmarkom. Tako mi postupamo s cinkarošima, dušo."

Ramona je stajala u lokvi vlastite krvi, a na kućnom ogrtaču napokon su joj procvjetali krvavi pupoljci. Lice joj je bilo blijedo. Tamne oči raširile su se i blistale od šoka. Isplaženim jezikom polako je lizala donju usnicu.

"Sad se možeš dugo valjati razmišljajući o svemu – što kažeš na to?"

Ramona je počela kliziti po zidu. Njezine muške cipele počele su proizvoditi šljapkave zvukove u krvi. Uhvatila se za još jednu policu i strgnula je sa zida. Vod medvjedića nagnuo se naprijed i počinio samoubojstvo.

Premda još uvijek nije osjećala ni kajanje ni žaljenje, Tess je shvatila da, unatoč velikim riječima, nije baš previše slična Tommyju Udu; nije osjećala potrebu niti da promatra niti da produljuje Ramoninu muku.

Sagnula se i podigla pištolj s poda, a onda je iz prednjeg desnog džepa kargo hlača izvadila onaj predmet koji je bila uzela iz kuhinjske ladice pokraj štednjaka. Bila je to podstavljena kuhinjska rukavica. Ona će učinkovito prigušiti jedan pucanj iz pištolja, pod uvjetom da kalibar pištolja nije prevelik. To je naučila pišući knjigu Klub pletilja iz Willow Grovea na tajanstvenom krstarenju.

"Ne shvaćaš." Ramonin glas pretvorio se u hrapav šapat. "Ne možeš to učiniti. Pogriješila si. Odvedi me... bolnicu."

"Ti si pogriješila." Tess je navukla kuhinjsku rukavicu preko pištolja u desnoj ruci. "Pogriješila si što nisi kastrirala sina čim si otkrila kakav je." Prislonila je rukavicu o sljepoočnicu Ramone Norville, malo nagnula glavu u stranu i povukla okidač. Začuo se dubok i snažan zvuk, kao da se neki veliki čovjek nakašljao.

To je bilo sve.

35

Tess se nije potrudila ustanoviti adresu Ala Strehlkea na internetu jer je očekivala da će je doznati od Ramone. Ali kao što je već podsjetila samu sebe, takve se stvari nikad ne odvijaju po planu. Sada mora zadržati prisebnost i obaviti posao do kraja.

Ramonin kućni ured nalazio se na katu, u sobi koja je vjerojatno bilo predviđena za goste. Ondje je bilo još onih anđeoskih medvjedića i porculanskih lutkica, a i pet-šest uokvirenih slika, ali ni na jednoj nisu bili njezini sinovi, njezina draga ili pokojni veliki Roscoe Strehlke; bile su to potpisane fotografije pisaca koji su gostovali u klubu Brown Baggers. Soba je podsjetila Tess na predvorje Stagger Inna, s fotografijama bendova.

Mene nije zamolila da joj se potpišem na fotografiju, pomislila je. Naravno da nije, zašto bi željela uspomenu na petparačku spisateljicu poput mene? Ja sam u osnovi bila samo blebetuša koja joj je ispunila rupu u rasporedu. A da niti ne spominjemo da sam bila meso za flajšmašinu njezina sina. Kakva sreća za njih što sam naišla u pravom trenutku.

Na Ramoninu stolu, ispod oglasne ploče ispunjene obavijestima i pismima knjižnice, ležao je stolni Mac jako sličan Tessinu. Zaslon je bio zamračen, ali sjajno svjetlo na kućištu reklo joj je da računalo samo spava. Pritisnula je jednu tipku prstom u rukavici. Zaslon se osvijetlio i ugledala je Ramonino elektronsko sučelje. Baš lijepo, nema potrebe za onim nesretnim lozinkama.

Tess je kliknula na ikonu adresara, spustila se do slova R i pronašla Red Hawk Trucking. Adresa je bila Transport Plaža 7, Township Road, Colewich. Spustila se dalje do slova S i pronašla svog prevelikog poznanika od petka navečer i njegova brata Lestera. Velikog i Malog vozača. Obojica su živjela na Township Roadu, nedaleko od kompanije koju su zacijelo naslijedili od oca: Alvin na broju 23, a Lester na broju 101.

Da imaju još jednog brata, pomislila je Tess, bili bi Trojica malih kamiondžija. Jedan u kući od slame, drugi u kući od pruća, a treći u kući od opeke. Nažalost, samo su dvojica.

Vratila se u prizemlje, uzela svoje naušnice iz staklene zdjele i gurnula ih u džep jakne. Dok ih je uzimala, pogledala je mrtvu ženu koja je sjedila na podu leđima naslonjena na zid. U pogledu joj nije bilo sažaljenja, samo neka vrsta oproštajnog pozdrava kakav bi svatko uputio dijelu teškog posla koji je završen. Nije se morala brinuti za tragove; bila je uvjerena da nije ostavila nijedan, čak nijednu vlas. Kuhinjska rukavica – na kojoj je sada bila rupa od metka – opet joj se nalazila u džepu. Nož je bio uobičajen nož kakav se prodaje u robnim kućama diljem Amerike. Koliko je ona znala (ili marila), slagao se s Ramoninim kompletom. Za sada je bila čista, ali najteži dio posla možda je još uvijek ležao pred njom. Izašla je iz kuće, ušla u auto i odvezla se. Poslije petnaest minuta skrenula je na prazno parkiralište trgovačkog centra da ukuca ime Township Roada u Colewichu u svoj GPS.

36

Pod Tomovim vodstvom, stigla je u blizinu svog odredišta nedugo nakon devet sati. Gotovo pun Mjesec još je uvijek bio nisko na nebu, a vjetar je puhao jače nego ikad.

Township Road odvajao se od US 47, ali barem sedam milja od Stagger Inna, a još i dalje od središta grada Colewicha. Transport Plaža nalazila se na križanju dviju cesta. Prema znakovima, ondje su bile smještene tri prijevozne kompanije i kompanije za selidbe. Zgrade u kojima su se nalazile bile su ružne poput montažnih kuća, a najmanja od njih pripadala je kompaniji Red Hawk Trucking. Sada, u nedjelju navečer, sve su bile neosvijetljene. Iza njih je ležalo nekoliko jutara parkirališta okruženih žičanom ogradom i visokonaponskim stupnim svjetiljkama. Parkiralište skladišta bilo je krcato parkiranim kamionima i tegljačima. Barem jedan od kamiona imao je na boku natpis RED HAWK TRUCKING, ali Tess nije vjerovala da je to onaj koji je vidjela na internetskoj stranici, onaj s "ponosnim tatom" za volanom.

U nastavku skladišnog područja bilo je stajalište za kamione. Benzinske crpke – više od deset njih – bile su osvijetljene onim istim stupnim svjetiljkama. Jarko bijele fluorescentne svjetiljke osvjetljavale su desnu stranu glavne zgrade, a lijeva je bila u mraku. Straga je bila još jedna zgrada, u obliku slova U, s nekoliko parkiranih automobila i kamiona ispred. Uz cestu bio je veliki digitalni znak, krcat jarkocrvenim informacijama.

RICHIJEVO STAJALIŠTE ZA KAMIONE VI IH VOZITE, MI IH PUNIMO

REG $2,99 GAL
DIESEL $2,69 GAL

UVIJEK DOSTUPNE NAJNOVIJE SREĆKE LOTA
RESTORAN NED. NAVEČER ZATVOREN
TUŠ NE RADI NED.
NAVEČER DUĆAN I MOTEL UVIJEK OTVORENI
TURISTI UVIJEK DOBRODOŠLI

Na dnu je polupismeno, ali gorljivo pisalo:

PODRŽITE NAŠE TRUPE! POBIJEDITE U AFGANDISTANU!

S kamiondžijama koji dolaze i odlaze, i natoče i svoje kamione i sebe (čak i u mraku, Tess je vidjela da je restoran, kad je otvoren, jedno od onih mjesta koja uvijek imaju prženi pileći odrezak, ćufte i domaći puding od kruha na jelovniku), mjesto bi za radnog dana vjerojatno vrvjelo aktivnostima, ali u nedjelju je to groblje, jer ovdje nema ničega, čak ni gostionice kao što je Stagger.

Pokraj crpke bilo je parkirano samo jedno vozilo, okrenuto prema cesti, s crijevom u otvoru za gorivo. Bio je to stari Ford kamionet F-150 s Bondom oko prednjih svjetala. Bilo je nemoguće odrediti mu boju na slabom svjetlu, ali Tess to nije niti morala. Vidjela je taj kamionet izbliza i znala mu je boju. Kabina je bila prazna.

"Ne izgledaš iznenađena, Tess", rekao joj je Tom kad se Tess zaustavila na bankini i žmirkajući pogledala prema dućanu. Unatoč bliještanju jakog vanjskog svijetla, ondje je razabrala nekoliko ljudi i primijetila je da je jedan od njih krupan čovjek. Je li velik ili vrlo velik? bila ju je upitala Betsy Neal.

"Nisam nimalo iznenađena", odgovorila je Tomu. "On ovdje živi. Gdje bi drugdje mogao uzimati gorivo?"

"Možda se sprema na put."

"Ovako kasno u nedjelju navečer? Ne vjerujem. Mislim da je bio kod kuće i gledao Moje pjesme, moji snovi. Mislim da je popio sve pivo koje je imao u kući pa je došao kupiti još. A usput je odlučio napuniti spremnik."

"Možda se varaš. Ne bi li bilo pametnije da parkiraš auto iza dućana i slijediš ga kad krene?"

Ali Tess to nije željela učiniti. Prednja strana dućana za vozače bila je sva u staklu. On bi mogao pogledati kroz staklo i vidjeti je kako dolazi. Čak i na jarkom svjetlu iznad crpke, zbog kojeg bi mu bilo teško vidjeti joj lice, mogao bi prepoznati vozilo. Na cesti ima mnogo Fordovih terenaca, ali nakon petka navečer Al Strehlke zacijelo je osobito osjetljiv na crne Expeditione. A tu je i njezina registarska tablica – u petak navečer, kad se zaustavio iza nje na onom korovom obraslom parkiralištu napuštenog dućana, sigurno je primijetio da ona ima registarske tablice Connecticuta.

A tu je još nešto. Nešto važnije. Ponovno je pokrenula auto, ostavljajući Richiejevo stajalište za kamiondžije u retrovizoru.

"Ne želim biti iza njega", rekla je. "Želim biti ispred njega. Želim ga pričekati."

"A što ako je oženjen, Tess?" upitao ju je Tom. "Što ako mu je žena kod kuće?"

Ta ju je misao na trenutak pokolebala. A onda se osmjehnula, zato što je on nosio samo jedan prsten, s onim dragim kamenom koji je prevelik da bi bio rubin. "Tipovi poput njega nemaju ženu", odgovorila je. "Barem ne na dulji rok. U Alovu životu postoji samo jedna žena, a ona je sada mrtva."

37

Za razliku od Lacemaker Lanea, Township Road nije nimalo podsjećao na predgrađe; bio je jednako seoski kao Travis Tritt. Pod sjajem Mjeseca na uzlasku, kuće su bile žmirkavi otoci električnih svjetiljki.

"Tess, približavaš se svom odredištu", rekao joj je Tom svojim pravim glasom.

Došla je na uspon, a na lijevoj strani ugledala je poštanski sandučić s natpisom STREHLKE i 23. Odvojak je bio dug i zavojito se uspinjao, asfaltiran i gladak poput crnog leda. Tess je bez oklijevanja skrenula na njega, ali čim je ostavila Township Road iza sebe, obuzeo ju je strah. Morala se oduprijeti porivu da nagazi na kočnicu i izveze se natrag. Jer ako nastavi, više neće imati izbora. Bit će kao kukac u boci. A čak i ako nije oženjen, što ako je netko drugi u kući? Primjerice, njegov brat Les. Što ako je Veliki vozač svratio u Richijev dućan da kupi pivo za dvojicu, a ne za jednoga?

Tess je ugasila svjetla i nastavila voziti na mjesečini. Bila je tako napeta da joj se odvojak činio beskrajnim, ali nije mogla proći više od dvjesto metara kad je ugledala svjetla Strehlkeove kuće. Kuća je ležala na vrhu brijega, uredno mjesto veće od seoske kuće, ali manje od farmerske. Nije to bila kuća od opeke, ali ni skromna kuća od slame. Da je ovo priča o tri praščića i velikom zločestom vuku, pomislila je Tess, ovo bi bila kuća od pruća. Na lijevoj strani bila je parkirana duga prikolica s natpisom RED HAWK TRUCKING na boku. Na kraju prilaza bio je parkiran onaj Peterbiltov kamion koji je vidjela na internetskoj stranici. Izgledao je jezovit na mjesečini. Tess je usporila kad mu je prišla, a zatim ju je preplavio zasljepljujući bijeli sjaj i osvijetlio travnjak i kolni prilaz. Bila je to senzorna stupna svjetiljka. Ako se Strehlke vrati kući dok je još uključena, on bi je bio u stanju vidjeti s podnožja brijega. Možda čak i dok se još bude približavao Township Roadom.

Nagazila je na kočnicu, s istim osjećajem koji je imala kad je kao tinejdžerka sanjala da se našla u školi bez odjeće. Začula je jauk neke žene. Pretpostavljala je da je to ona sama, ali nije joj tako zvučalo.

"Ovo nije dobro, Tess."

"Začepi, Tome!"

"On bi se mogao vratiti svakog časa, a ti ne znaš koliko je dug tajmer na toj svjetiljci. Imala si problema s njegovom majkom. A on je mnogo krupniji od nje."

"Rekla sam ti da začepiš!"

Pokušala je razmisliti, ali to joj na blještavom svjetlu nije bilo lako. Činilo se da je sjene parkiranog kamiona i duge prikolice s lijeve strane dosežu oštrim crnim prstima – poput prstiju čudovišta. Prokleta stupna svjetiljka! Pa jasno da će takav čovjek imati stupnu svjetiljku! Trebala bi odmah otići odavde, okrenuti se na travnjaku i spustiti se natrag na cestu što brže može, ali kad bi to učinila, naišla bi na njega. Bila je uvjerena u to. A ako ga ne iznenadi, nastradat će.

Misli, Tessa Jean, misli!

O, Bože, samo da stvari budu još malo gore, u tom trenutku zalajao je pas. On ima psa u kući. Tess je zamislila pit bulla s mnogo oštrih zuba.

"Ako namjeravaš ostati, moraš se sakriti", rekao joj je Tom... glasom koji joj uopće nije zvučao kao njezin. Ili barem ne baš kao njezin. Možda je to bio glas koji dolazi iz njezine najdublje nutrine, glas žene koja preživljava. I ubojice također. Koliko li nepoznatih ličnosti čovjek nosi duboko u sebi, a da to i ne zna? Tess je počela vjerovati da bi taj broj mogao biti beskonačan.

Grickajući još uvijek natečenu donju usnu, bacila je pogled u retrovizor. Još nije bilo svjetala koja se približavaju. Ali hoće li ih uopće moći razabrati, s obzirom na mješavinu blještavog Mjeseca i one vražje stupne svjetiljke?

"Ta svjetiljka ima tajmer," rekao joj je Tom, "a ja bih nešto poduzeo prije no što se ugasi, Tess. Ako pomakneš auto nakon što se ugasi, svjetiljka će se opet upaliti."

Prebacila je Expedition na pogon na četiri kotača i počela skretati za kamion, a onda je stala. Sa strane je bila visoka trava. Na nemilosrdnom blještavilu stupne svjetiljke on ne bi mogao previdjeti tragove njezina automobila. Čak i kad bi se stupna svjetiljka ugasila, ponovno bi se upalila kad bi on stigao i on bi ih ugledao.

Pas u kući i dalje je lajao: Vau! Vau! Vau! Vau! Vau! "Odvezi se preko travnjaka i parkiraj se iza duge prikolice", predložio joj je Tom.

"Ali tragovi! Tragovi! "

"Moraš nekamo skriti auto", odvratio je Tom obrambenim, ali čvrstim glasom. "Barem je trava s te strane pokošena. Većina ljudi ne primjećuje mnogo, znaš. Doreen Marquis to stalno ponavlja."

"Strehlke nije neka gospođa iz kluba pletilja, on je jebeni luđak."

Ali budući da zapravo nije imala izbora – ne sada kad je bila ovdje – Tess se odvezla na travnjak, prema dugoj parkiranoj srebrnoj prikolici, kroz sjaj koji je izgledao blještav kao sunčan dan u podne. Dok se vozila, malo je podigla stražnjicu sa sjedala, kao da će to na neki čaroban način učiniti tragove prolaska Expeditiona manje vidljivima.

"Čak i ako svjetiljka osjetljiva na kretnje još uvijek bude uključena kad se on vrati, možda neće ništa posumnjati", rekao joj je Tom. "Kladio bih se da ju jeleni stalno pale. Možda upravo zbog toga i ima takvu svjetiljku, da ih otjera od vrta s povrćem."

To je imalo smisla (a glas je opet zvučao kao njezin posebni glas za Toma), ali nije je mnogo utješilo.

Vau! Vau! Vau! Vau! Kakav god da je pas to bio, zvučao je kao da unutra sere kovanice.

Zemlja iza srebrne prikolice bila je neravna i bez trave – bez sumnje, i druge teretne prikolice bile su parkirane na njoj s vremena na vrijeme – ali dovoljno čvrsta. Tess je odvezla svoj Expedition onoliko daleko u sjenu prikolice koliko je mogla, a onda je ugasila motor. Jako se znojila, proizvodeći jak miris koji nijedan dezodorans ne bi mogao nadjačati.

Izašla je iz auta i zalupila vratima, a u tom času svjetiljka osjetljiva na kretnje ugasila se. Načas je posumnjala da je to sama učinila, a onda je shvatila da se ta grozna jebena svjetiljka samo ugasila kad je isteklo vrijeme. Nagnula se nad toplu haubu Expeditiona, dišući duboko poput trkača na posljednjem kilometru maratona. Možda bi joj dobro došlo da zna koliko je dugo svjetiljka bila upaljena, ali na to pitanje nije mogla odgovoriti. Bila je previše uplašena. Činilo joj se kao da je svjetiljka gorjela satima.

Kad je ponovno zadobila nadzor nad sobom, počela je praviti inventuru, prisiljavajući se da to obavlja polako i metodično. Pištolj i rukavica za pećnicu. Obje stvari bile su tu. Nije vjerovala da bi rukavica mogla prigušiti još jedan pucanj, ne s rupom u sebi; morala bi računati na izolaciju male kuće na vrhu brijega. Bilo je u redu što je ostavila nož u Ramoninu trbuhu; ako bude prisiljena pokušati usmrtiti Velikog vozača mesarskim nožem, bit će u ozbiljnoj nevolji.

A u pištolju je ostalo samo četiri metka, bolje ti je da to ne zaboraviš i ne pokušaš ispucati sve metke u njega. Zašto nisi ponijela još metaka, Tessa Jean? Mislila si da planiraš, ali čini se da nisi obavila dobar posao.

"Začepi!" prošaptala je. "Tom ili Fritzy ili tko god da jesi, samo začepi!"

Kad je taj prijekorni glas umuknuo, Tess je shvatila da je u stvarnom svijetu zavladao muk. Kad se stupna svjetiljka ugasila, pas je prestao bjesomučno lajati. Sada je jedini zvuk bio vjetar, a jedina svjetlost mjesečina.

38

Kad se ono strašno blještavo svjetlo ugasilo, prikolica joj je pružila odličnu zaštitu, ali nije mogla ostati iza nje. Ne ako namjerava učiniti ono radi čega je došla. Tess je pohitala oko stražnjeg dijela kuće, uplašena da će uključiti još jednu stupnu svjetiljku, ali osjećajući da nema izbora. Nije bilo svjetiljke, ali Mjesec je zašao za oblak pa se Tess spotaknula o podrumsku pregradu, pala na koljena i gotovo udarila glavom o tačke. Dok je ležala na zemlji, načas se ponovno zapitala u što se to pretvorila. Ona je članica društva književnika koja je prije ne tako mnogo vremena ustrijelila jednu ženu u glavu. Nakon što joj je zarinula nož u trbuh. Potpuno sam skrenula sa staze. Zatim se sjetila da ju je on nazvao kujom, cmizdravom droljom i prestala mariti je li na stazi ili izvan nje. To je ionako glupa uzrečica. A još k tome i rasistička.

Strehlke je doista imao vrt iza kuće, ali bio je malen i očito nevrijedan da ga se zaštiti od pustošenja jelena pomoću senzorne svjetiljke. Ionako na njemu nije ostalo ništa osim nekoliko bundeva, koje su sada uglavnom trunule na trsu. Prekoračila je preko redova pa obišla dalji ugao kuće i došla do kamiona. Mjesec, koji je u međuvremenu opet izašao, dao je njegovim kromiranim dijelovima boju tekućeg srebra kakvu imaju oštrice mačeva u fantastičnim romanima.

Tess je otišla iza njega, hodala po lijevoj strani i kleknula pokraj prednjeg kotača koji je dosezao do brade (barem njoj), a zatim je iz prednjeg džepa izvukla Cjedilo za limun. On nije mogao odvesti prikolicu u garažu zato što je kamion na putu. A i da nije, garaža je vjerojatno krcata opremom tipičnom za samce: alatom, priborom za ribolov, opremom za logorovanje i sanducima jeftinih sokova.

To je samo nagađanje. Opasno je nagađati. Doreen bi te zbog toga ukorila.

Naravno da bi je ukorila, nitko nije poznavao dame iz kluba pletilja bolje od Tess, ali te ljubiteljice deserta malokad su prepuštale stvari slučaju. A kad to učinite, prisiljeni ste učiniti izvjestan broj pretpostavki.

Tess je pogledala na sat i sa zaprepaštenjem shvatila da je tek dvadeset pet minuta do deset. Činilo joj se da je od trenutka kad je Fritzyju stavila dvostruku porciju i izašla iz kuće prošlo već četiri godine. A možda čak i pet. Načas je pomislila da čuje približavanje motora, a onda je shvatila da joj se to samo učinilo. Poželjela je da vjetar oslabi, ali ako u jednoj ruci držiš želje, a u drugoj govna, da vidimo što će se prije ostvariti. Nijedna žena iz kluba pletilja nikad nije izrekla takvu uzrečicu – Doreen Marquis i njezine prijateljice bile su sklonije izrekama tipa "što prije, to bolje" – ali ona je ipak istinita.

Možda se on doista sprema otići na izlet, bez obzira na to što je danas nedjelja. Možda će ona još uvijek biti ovdje kad Sunce izađe, promrzla do svojih već bolnih kostiju od neprestanog vjetra koji češlja ovaj osamljeni vrh brijega. Bila je luda što je došla ovamo.

Ne, on je lud. Sjećaš se kako je zaplesao? Kako mu je sjena plesala na zidu iza leđa? Sjećaš se kako je zapjevao? Onim kreštavim glasom? Samo ga ti pričekaj, Tessa Jean. Čekaj dok se pakao ne zamrzne. Predaleko si dogurala da bi sada odustala.

Zapravo, toga se bojala.

"To ne može biti uredno umorstvo u dnevnoj sobi. To ti je jasno, zar ne?"

To joj je bilo jasno. Ovo umorstvo – ako ga uspije počiniti – bilo bi sličnije filmu Paul Kersy ne oprašta nego Klub pletilja iz Willow Grovea ide iza scene. Ako bude sreće, on će parkirati auto odmah do kamiona iza kojeg se ona skriva. Ugasit će svjetla kamiona, a onda, prije no što mu se oči stignu naviknuti na mrak...

Ovoga puta to nije bio vjetar. Prepoznala je neskladno udaranje motora još prije no što su prednja svjetla njegova automobila osvijetlila zavoj prilaza. Tess se pridigla na koljeno i nabila šilt kape na čelo kako je vjetar ne bi odnio. Morat će mu prići, a to znači da će morati precizno odmjeriti vrijeme. Ako bi ga pokušala ustrijeliti iz zasjede, vrlo bi vjerojatno promašila, čak i iz blizine. Instruktor pucanja rekao joj je da može računati na preciznost Cjedila za limun samo s razdaljine od najviše tri metra. Bio joj je preporučio da kupi pouzdaniji pištolj, ali Tess ga nije poslušala. A nije mu trebala prići samo zato da ga ubije. Morala se uvjeriti da je u kamionu doista Strehlke, a ne njegov brat ili neki prijatelj.

Nemam plan.

Ali sada je prekasno za planiranje, jer je kamion dolazio, a kad se upalila stupna svjetiljka, Tess je ugledala smeđu kapu s mrljama od bjelila. A primijetila je i kako on žmirka na svjetlu, kao što je i ona bila učinila pa je shvatila da je on na trenutak zaslijepljen. Sad ili nikad.

Ja sam hrabra žena.

Bez plana, čak i bez prethodnog razmišljanja, izašla je iza stražnjeg dijela kamiona. Nije trčala, nego je hodala velikim i mirnim koracima. Vjetar je puhao oko nje i lupkao njezinim kargo hlačama. Otvorila je vrata na suvozačevoj strani i ugledala prsten s crvenim kamenom na njegovoj ruci. Hvatao je papirnatu vrećicu u kojoj se nazirao kockast oblik kutije. Pivo, vjerojatno u paketu od dvanaest komada. A onda, kad se on okrenuo prema njoj, dogodilo se nešto strašno: Tess se podijelila u dvije osobe. Hrabra žena ugledala je zvijer koja ju je silovala, davila i ostavila u onoj cijevi s još dva tijela u raspadanju. Shvatila je da mu je lice malo šire i ugledala mu oko usta crte koje u petak popodne nije primijetila. Ali još dok je sve to upijala, Cjedilo za limun dvaput joj je zalajalo u ruci. Prvi metak probio je Strehlkeu grlo odmah ispod brade. Drugi mu je probio crnu rupu kroz gustu desnu obrvu i razbio prozorsko staklo iza njega. On je pao unatrag na vrata, a ruka koja je već bila uhvatila papirnatu vrećicu sada ju je ispustila. Čudovišno se trznuo čitavim tijelom, a ruka s prstenom lupila je u sredinu volana i pritisnula trubu. Onaj pas u kući opet je počeo lajati.

Ne, to je on, pomislila je Tess stojeći pokraj otvorenih vrata s pištoljem u ruci i buljeći unutra. To mora biti on.

Žurno je obišla prednji dio kamiona, izgubila ravnotežu i pala na jedno koljeno, a onda je ustala i snažnim pokretom otvorila vozačeva vrata. Strehlke je ispao iz kamiona i udario mrtvom glavom o glatki asfalt kolnog prilaza. Ispala mu je kapa. Njegova desna očna jabučica, izbijena iz duplje metkom koji mu je ušao u glavu malo iznad oka, buljila je u Mjesec. Lijevo oko buljilo je u Tessu. A na kraju je nije uvjerilo lice – lice s crtama koje je sada prvi put vidjela, lice izbrazdano rupama od starih bubuljica koje u petak popodne nisu postojale.

Je li velik ili vrlo velik? bila ju je upitala Betsy Neal. Vrlo velik, odgovorila je Tess, a on je to i bio... ali ne tako velik kao ovaj čovjek. Njezin silovatelj bio je visok 198 centimetara, pomislila je kad je izašao iz kamiona (iz istog ovog kamiona, oko toga nije bilo nikakve dvojbe). S velikim trbuhom, snažnim stegnima, širokim kao vrata. Ali ovaj čovjek mora da je visok barem 205 centimetara. Došla je ubiti diva, a ubila je levijatana.

"O, Bože", rekla je Tess, a vjetar joj je odnio riječi s usana. "Bože dragi, što sam to učinila?"

"Ubila si me, Tess", odgovorio joj je čovjek na tlu... a to je svakako imalo smisla, kad se uzme u obzir rupa u glavi i još jedna u grlu. "Ubila si Velikog vozača, baš kao što si i namjeravala."

Snaga joj je napustila mišiće. Srušila se na koljena pokraj njega. Iznad nje, Mjesec je sjao s bučnog neba.

"Prsten", prošaptala je. "Kapa. Kamion."

"On nosi kapu i prsten kad ide u lov", objasnio joj je Veliki vozač. "I vozi kamionet. A kad on ode u lov, ja se vozim u kamionu Red Hawka. Ako ga itko vidi – osobito kad sjedi – misle da vide mene."

"Zašto bi on to radio?" upitala je Tess mrtvog čovjeka. "Ti si mu brat."

"Zato što je lud", strpljivo je odgovorio Veliki vozač. "A i zato što je prije funkcioniralo", dodala je Doreen Marquis. "Kad su bili mlađi i kad se Lester uvalio u nevolje s policijom. Pitanje glasi je li Roscoe Strehlke počinio samoubojstvo zbog te prve nevolje ili zato što je Ramona natjerala velikog brata Ala da preuzme krivicu za to. Ili je možda Roscoe namjeravao reći pa ga je Ramona ubila. I pobrinula se da sve izgleda kao samoubojstvo. Kako je bilo, Al?"

Ali Al je o toj temi šutio. Kao mrtvac, zapravo. "Reći ću ti što ja mislim", rekla je Doreen na mjesečini.

"Ja mislim da je Ramona znala da će tvoj mlađi brat, ako završi u sobi za ispitivanje čak i s napola pametnim policajcem, možda priznati nešto mnogo gore od diranja neke učenice u školskom autobusu ili zirkanja u auto na lokalnom okupljalištu zaljubljenih parova ili za kakav god sitan prijestup da je bio optužen. Mislim da te je ona nagovorila da preuzmeš krivicu na sebe, a svog muža da drži jezik za zubima. Ili ga je, što je vjerojatnije, natjerala na to. A izvukli su se s tim ili zato što policija nikad nije zatražila od te djevojke da ga identificira ili zato što djevojka nije htjela podići optužbu."

Al ništa nije rekao.

Klečim ovdje i razgovaram s imaginarnim glasovima, pomislila je Tess. Posve sam luda.

Pa ipak je jednim dijelom znala da zapravo pokušava sačuvati zdrav razum. A to je mogla učiniti samo tako da pokuša razumjeti, a Tess je vjerovala da je priča koju pripovijeda Doreeninim glasom istina ili da joj je vrlo blizu. Oslanjala se na nagađanja i traljave dedukcije, ali imala je smisla. Slagala se s onim što joj je Ramona rekla neposredno prije smrti.

Glupa pičko, ne znaš što govoriš.

I: Ne shvaćaš. Pogriješila si.

Doista je pogriješila. Sve što je večeras učinila bila je pogreška.

"Ne, nije baš sve pogreška. Ramona je sudjelovala u tome. Ona je znala."

"Jesi li ti znao?" upitala je Tess čovjeka kojeg je ubila. Ispružila je ruku da zgrabi Strehlkea za nadlakticu, a onda ju je povukla. Ruka mu je još uvijek bila topla ispod rukava pa bi joj se učinilo da je još uvijek živ. "Jesi li znao?"

Nije odgovorio.

"Daj da ja pokušam", predložila joj je Doreen. A onda ga je upitala svojim najljubaznijim glasom, kao da govori "meni možeš sve reći", koji je uvijek davao plodove u knjigama: "Koliko si ti znao, gospodine vozaču?"

"Katkad sam naslućivao" odgovorio je. "Ali uglavnom nisam razmišljao o tome. Morao sam voditi posao."

"Jesi li ikad upitao majku?"

"Možda jesam", rekao je, a Tessi se učinilo da njegovo neobično izokrenuto desno oko izbjegava njezin pogled. Ali na ovoj divljoj mjesečini, tko bi to mogao tvrditi sa sigurnošću?

"Kad su djevojke nestale? Jesi li je tada zapitao?" Veliki vozač nije odgovorio na ovo pitanje, možda zato što je Doreenin glas počeo zvučati kao Fritzyjev. I Tomov, dakako.

"Ali nikad nije bilo dokaza, zar ne?" Ovoga je puta pitanje postavila sama Tess. Nije bila sigurna da će joj on odgovoriti ako ga zapita svojim glasom, ali ipak joj je odgovorio.

"Ne. Nije bilo dokaza."

"A ti nisi želio dokaze, zar ne?"

Ovoga puta nije odgovorio pa je Tess ustala i nesigurnim korakom otišla do kape s mrljama od bjelila, koju je vjetar odnio s prilaza na travnjak. Baš kad ju je podigla s tla, stupna svjetiljka opet se upalila, a pas u kući prestao je lajati. To ju je podsjetilo na Sherlocka Holmesa, a stojeći na vjetrovitoj mjesečini, Tess je začula kako joj iz grla izlazi najtužniji hihot što ga je ljudski glas ikad proizveo. Skinula je svoju kapu i gurnula je u džep jakne, a onda je stavila njegovu na glavu. Bila joj je prevelika pa ju je opet skinula i prilagodila traku na stražnjoj strani. Zatim se vratila do čovjeka kojeg je ubila, kojeg je smatrala možda ne posve nedužnim... ali sigurno ne i dovoljno krivim da zasluži kaznu koju mu je namijenila hrabra žena.

Kvrcnula je prstom šilt smeđe kape i upitala ga: "Nosiš li ovu kapu kad ideš na put?" Premda je znala da to nije istina.

Strehlke joj nije odgovorio, ali Doreen Marquis, doajenka kluba pletilja, jest. "Naravno da ne. Kad voziš za Red Hawk, nosiš službenu kapu, zar ne, dušo?"

"Da", odgovorio je Strehlke.

"A ne nosiš ni prsten, zar ne?"

"Ne. Previše je drečav za mušterije. Nije prikladan za posao. A što ako ga netko na jednom od onih sumnjivih stajališta za kamione – netko tko je previše pijan ili napušen da bi mogao jasno misliti – vidi i pomisli da je pravi? Nitko me se ne bi usudio napasti, za to sam previše krupan i snažan – barem sam bio do večeras – ali netko bi me mogao ustrijeliti. A ja to ne zaslužujem. Barem ne zbog umjetnog prstena, a ni zbog strašnih stvari koje je možda učinio moj brat."

"A ti i tvoj brat nikad ne vozite kamion kompanije u isto vrijeme, zar ne, dragi?"

"Ne. Kad je on na putu, ja se brinem za ured. Kad sam ja na putu, on... no. Pretpostavljam da znate što on radi kad sam ja na putu."

"Morao si to nekome reći !“ Vrisnula je Tess na njega. "Čak i ako si samo naslućivao, morao si reći !“

"Bojao se", rekla je Doreen svojim ljubaznim glasom. "Zar ne, dragi?"

"Da", odgovorio je Al. "Bojao sam se."

"Bojao si se svog brata?" upitala je Tess, ili ne vjerujući ili ne želeći povjerovati. "Svog mlađeg brata?"

"Nisam se bojao njega", odgovorio je Al Strehlke.

"Bojao sam se nje."

39

Kad se Tess vratila u svoj auto i upalila motor, Tom je rekao: "Nisi to nikako mogla znati, Tess. A sve se odigralo tako brzo."

To je istina, ali ne uzima u obzir središnju uznemirujuću činjenicu: pošavši za svojim silovateljom kao osvetnik iz filmova, Tess je sebe osudila na pakao.

Podigla je pištolj na sljepoočnicu, a onda ga opet spustila. Nije to mogla učiniti, ne sada. Imala je obvezu prema ženama u cijevi, a i drugim ženama koje bi im se mogle pridružiti ako ona dopusti da se Lester Strehlke izvuče. A nakon onoga što je upravo učinila, važnije je nego ikad da se on ne izvuče.

Morala je svratiti na još jedno mjesto. Ali ne svojim Expeditionom.

40

Kolni prilaz na Township Roadu 101 nije bio ni dug ni asfaltiran. Bio je to samo par izrovanih traka s grmljem koje je raslo dovoljno blizu da se struže o bokove plavog kamiona F-150 kad ga je dovezla do male kuće. Ova kuća nije bila uredna; ovo je bio zbrkani stari jezoviti dvorac koji je mogao biti ravno iz Teksaškog masakra motornom pilom. Kako život katkad oponaša umjetnost. A što je umjetnost grublja, oponašanje je vjernije.

Tess se nije niti trudila da bude tiha – zašto da se trudi ugasiti svjetla kad Lester Strehlke poznaje zvuk bratova kamiona gotovo isto tako dobro kao i zvuk njegova glasa?

Još uvijek je imala izbijeljenu kapu koju je Veliki vozač nosio kad nije bio na putu, sretnu kapu koja se naposljetku pokazala nesretnom. Prsten s lažnim rubinom bio je prevelik za ijedan od njezinih prstiju pa ga je stavila u lijevi prednji džep svojih kargo hlača. Mali vozač odijevao se i vozio poput svog starijeg brata kad je išao u lov, i dok on možda nikad nema dovoljno vremena (dovoljno pameti) da cijeni ironiju svoje posljednje žrtve koja mu dolazi s istim predmetima, Tess ju je imala.

Parkirala je pokraj stražnjih vrata, ugasila motor i izašla. Vrata nisu bila zaključana. Ušla je u daščaru koja je smrdjela po pivu i ustajaloj hrani. Jedna žarulja od šezdeset vata visjela je sa stropa na dugoj prljavoj žici. Ravno ispred bile su četiri pretrpane kante za smeće, one od trideset i dva galona kakve se mogu kupiti u Walmartu. Iza njih, posložena uz stražnji zid daščare, bila je hrpa naslaganih časopisa, činilo se kao pet godina vodiča za trampu Uncle Henryja. Na lijevoj strani bila su još jedna vrata do kojih je vodila jedna stuba. Vjerojatno vode u kuhinju. Imala je staromodni zasun, a ne kvaku. Vrata su zaškripala na nenauljenim šarkama kad je olabavila pritisak na zasunu i otvorila vrata. Prije sat vremena takva bi je škripa skamenila. Sad joj nije ni najmanje smetala. Čekao ju je posao. Sve se svodilo na to i osjetila je olakšanje što se oslobodila sve one emocionalne prtljage. Kad je ušla, zapahnuo ju je u miris kakva god da je masnog jela Mali vozač pržio za večeru. Začula je smijeh publike s televizije. Neka komedija. Seinfeld, pomislila je.

"Kog vraga ti radiš ovdje?" doviknuo je Lester Strehlke iz blizine smijeha s televizije. "Ostalo mi je samo pivo i pol, jesi li zato došao? Kad ga popijem, idem u krevet." Tess je slijedila zvuk njegova glasa. "Da si nazvao, sačuvao bih ti..."

Ušla je u sobu. Ugledao ju je. Tess nije razmišljala o tome kakvu bi reakciju pojava njegove posljednje žrtve mogla izazvati, s pištoljem u ruci i istom onom kapom na glavi koju je sam Lester nosio kad bi ga spopale njegove potrebe. A čak i da jest, nikad ne bi mogla predvidjeti ekstremnu reakciju kakvu je sada ugledala. Razjapio je usta, a onda mu se cijelo lice skamenilo. Limenka piva ispala mu je iz ruke i pala u krilo, bacajući pjenu na jedini odjevni predmet koji je imao na sebi, par požutjelih uskih gaća.

Kao da je ugledao duha, pomislila je hodajući prema njemu i podižući pištolj. Dobro.

Bilo je vremena da to primijeti, premda je dnevna soba bila samački neuredna, nije bilo kugla sa snijegom ni zgodnih figurica, smještaj za gledanje televizije bio je isti kao i u kući njegove majke na Lacemaker Laneu: fotelja, poslužavnik (koji je ovdje držao posljednju neotvorenu konzervu Pabst Blue Ribbona i vrećicu Doritosa umjesto dijetne kole i grickalica sa sirom), onaj isti TV-vodič sa Simonom Cowellom na naslovnici.

"Ti si mrtva", prošaptao je.

"Nisam", odgovorila je Tess i pritisnula mu cijev Cjedila za limun na sljepoočnicu. On je napravio jedan slabašan pokušaj da je zgrabi za zapešće, ali to je bilo daleko premalo i daleko prekasno. "Ti si mrtav."

Povukla je okidač. Krv mu je šiknula iz uha, a glava mu je oštro trznula u stranu, nalik na čovjeka koji pokušava olabaviti ukočeni vrat. Na televiziji je George Constanza rekao: "Bio sam u bazenu, bio sam u bazenu." Publika se nasmijala.

41

Bila je već gotovo ponoć, a vjetar je sada puhao jače nego ikad. Pod svakim naglim naletom vjetra, čitava bi se kuća Lestera Strehlkea zatresla, a Tess bi svaki put pomislila na onog praščića koji živi u kući od pruća.

Ali ovaj se praščić više ne mora brinuti da će mu vjetar odnijeti usranu kuću, jer on sada leži mrtav u svojoj fotelji. A nije on ni praščić, pomislila je Tess. On je veliki zločesti vuk.

Sjedila je u kuhinji i pisala na papir prljavog notesa Blue Horse koji je pronašla u Strehlkeovoj spavaćoj sobi na katu. Na katu su bile četiri sobe, ali spavaća soba bila je jedina koja nije bila krcata otpadom, svime od željeznih krevetnih okvira do brodskog motora Evinrude koji je izgledao kao da je bačen s krova neke peterokatnice. Trebali bi joj tjedni i mjeseci da pregleda te zalihe beskorisnog, bezvrijednog i besmislenog otpada pa se Tess usredotočila na Strehlkeovu spavaću sobu i pažljivo je pretražila. Notes Blue Horsea bio je bonus. Ono što je tražila našla je u jednom starom putnom kovčegu gurnutom na dno jedne police u ormaru, gdje je bio zakamufliran – ne baš uspješno – starim brojevima National Geographica. Bila je to hrpa ženskog donjeg rublja, a njezine gaćice bile su na vrhu. Tess ih je stavila u džep i kao kakav kolekcionar, na njihovo mjesto stavila smotak žutog najlona za pecanje. Nitko se neće iznenaditi ako u kovčegu trofejnog donjeg rublja silovatelja i ubojice pronađe uže. Osim toga, to joj uže više neće trebati.

"Tonto," rekao je Osamljeni rendžer, "naš je posao ovdje obavljen."

Ono što je bila napisala, dok je nakon Seinfelda započeo Frasier, a nakon Frasiera lokalne vijesti (jedan stanovnik Chicopeeja dobio je na lutriji, a drugi je pao sa skele i slomio leđa pa je to izravnalo račune), bilo je priznanje u obliku pisma. Kad je došla do pete stranice, televizijske vijesti su završile, a započeo je naizgled beskrajan blok reklama za sredstvo za pročišćavanje crijeva Almighty Cleanse, a njegov izumitelj Danny Vierra objašnjavao je: "Ima Amerikanaca koji prazne crijeva samo svaki drugi ili treći dan, a budući da to traje godinama, oni vjeruju da je to normalno! Svaki iole kompetentan liječnik reći će vam da to nije točno!"

Pismo je bilo naslovljeno ODGOVARAJUĆIM VLASTIMA, a prve četiri stranice sastojale su se od samo jednog pasusa koji je u njezinoj glavi zvučao kao krik. Ruka ju je već boljela od pisanja, a kemijska olovka koju je bila pronašla u kuhinjskoj ladici (na olovci je izblijedjelim zlatnim slovima pisalo RED HAWK TRUCKING) pokazivala je znakove da će presušiti, ali hvala Bogu, Tess je već bila pri kraju. Dok je Mali vozač i dalje gledao televiziju iz svoje fotelje, Tess je na vrhu pete stranice napokon započela novi pasus.

Neću se pokušati opravdavati za ono što sam učinila. Niti mogu reći da sam to učinila u stanju neuračunljivosti. Bila sam bijesna i pogriješila sam. Tako je jednostavno. U drugim okolnostima – u manje strašnim, hoću reći – možda bih rekla: to je prirodna pogreška, njih dvojica toliko su slični da bi gotovo mogli biti blizanci. Ali ovo nisu druge okolnosti.

Razmišljala sam o pokajanju dok sam ovdje sjedila, pišući ove stranice i slušajući njegov televizor i vjetar – ne zato što se nadam praštanju, nego zato što mi se čini pogrešnim da čovjek učini zlo, a da ga barem ne pokuša ispraviti nekim dobrim djelom. (Na ovom mjestu Tess je pomislila kako su onaj čovjek koji je dobio na lutriji i onaj čovjek koji je slomio leđa izravnali stvari, ali tu bi joj zamisao bilo teško izraziti dok je tako umorna, a ionako nije bila sigurna da je to dobra usporedba.) Pomislila sam da odem u Afriku i pomažem žrtvama AIDS-a. Pomislila sam da odem u New Orleans i dobrovoljno se prijavim za rad u skloništu za beskućnike ili u kuhinji za siromašne. Pomislila sam da odem u Perzijski zaljev i čistim naftu s ptica. Pomislila sam da onih oko milijun dolara koje sam uštedjela za mirovinu doniram nekoj grupi koja se bavi sprečavanjem nasilja nad ženama. Mora da u Connecticutu postoji neko takvo društvo, a možda čak i više njih.

Ali onda sam pomislila na Doreen Marquis iz Kluba pletilja i na ono što kaže jedanput u svakoj knjizi...

Doreen Marquis u svakoj bi knjizi jedanput rekla da ubojice uvijek previde nešto očigledno. U to se možeš pouzdati, dušo. I čak dok je pisala o pokajanju, Tess je shvatila da je to nemoguće. Jer Doreen je apsolutno u pravu.

Nosila je kapu kako ne bi ostavila vlas kose pa da se na temelju nje može ustanoviti njezin DNK. Ni u jednom trenutku nije skinula rukavice. Čak ni dok je vozila kamionet Alvina Strehlkea. Još uvijek nije bilo prekasno da spali svoje priznanje u Lesterovoj kuhinjskoj pećnici na drva i da se odveze u mnogo ljepši dom njegova brata Alvina (u kuću od opeka, a ne od pruća) pa da uđe u svoj Expedition i odveze se natrag u Connecticut. Mogla bi otići kući, gdje je čeka Fritzy. Na prvi pogled činilo joj se da nije ostavila nikakve tragove. Možda bi policiji trebalo nekoliko dana da je pronađe, ali naposljetku bi je ipak pronašla. Jer dok se ona koncentrirala na forenzičke muhe, previdjela je očiglednog slona, baš kao i ubojice u njezinim romanima.

A taj očigledni slon imao je ime: Betsy Neal. Ljepuškasta žena s ovalnim licem, raznobojnim pikasovskim očima i gustom tamnom kosom. Ona je prepoznala Tess, čak je od nje dobila i autogram, ali to ne bi bio presudan faktor. Presudan bi faktor bile modrice na Tessinu licu ( nadam se da se to nije dogodilo ovdje, rekla joj je Betsy) i činjenica da ju je Tess pitala za Alvina Strehlkea, opisala njegov kamion i sjetila se njegova prstena kad ga je Betsy spomenula. Poput rubina, složila se Tess.

Betsy Neal vidjela bi vijest na televiziji ili bi je pročitala u novinama – s troje ubijenih u istoj obitelji, kako bi je mogla previdjeti? – a onda bi otišla na policiju. A policija bi došla do Tess. Rutinski bi provjerili popise vlasnika oružja u Connecticutu i otkrili da Tess posjeduje revolver Smith & Wesson kalibra .38, poznat pod imenom Cjedilo za limun. Zatražili bi da im ga preda kako bi ga mogli provjeriti i usporediti s mecima nađenima u tri žrtve. A što bi ona rekla? Bi li ih pogledala s licem punim modrica i rekla (glasom koji je još uvijek bio promukao od davljenja Lestera Strehlkea) da ga je izgubila? Bi li to nastavila tvrditi i nakon što pronađu mrtve žene u onoj cijevi?

Tess je podigla posuđenu olovku i ponovno počela pisati.

... i na ono što kaže jedanput u svakoj knjizi: ubojice uvijek previde nešto očigledno. Doreen je također jedanput slijedila primjer Dorothy Sayers i ostavila ubojicu s napunjenim pištoljem, rekavši mu neka izabere častan izlaz. Ja imam pištolj. Moj brat Mike jedini je moj živući bliski rođak. On živi u Taosu u Novom Mexicu pa pretpostavljam da bi on mogao naslijediti moje posjede. To zavisi o zakonskom posljedicama mojih zločina. Ako ih naslijedi, nadam se da će vlasti pronaći ovo pismo i pokazati mu ga te mu prenijeti moju želju da glavninu donira nekoj udruzi dragovoljaca koja pomaže seksualno zlostavljanim ženama.

Žao mi je zbog Velikog vozača – Alvina Strehlkea. On nije čovjek koji me je silovao, a Doreen je uvjerena da on nije silovao ni one druge žene.

Doreen? Ne, Tess. Doreen nije stvarna osoba. Ali Tess je bila previše umorna da bi se vratila i ispravila pogrešku. A, kvragu – ionako je blizu svršetka.

Za Ramonu i ono govno u drugoj sobi ne ispričavam se. Oni su zaslužili smrt.

A dakako, zaslužujem je i ja.

Zastala je da pogleda napisane stranice i provjeri je li štogod zaboravila. Činilo se da nije pa se potpisala – dala je svoj posljednji autogram. Olovka je presušila na zadnjem slovu pa ju je odložila.

"Želiš li što reći, Lestere?" upitala je. Odgovorio je samo vjetar, jakim naletima koji su natjerali malu kuću da zaječi na spojevima i propusti hladan zrak.

Vratila se u dnevnu sobu. Stavila je Strehlkeu kapu na glavu i prsten na prst. Željela je da ga tako nađu. Na televizoru je stajala uokvirena fotografija. Na njoj su Lester i njegova majka stajali zagrljeni. Smiješili su se. Samo dječak i njegova mama. Tess ju je neko vrijeme gledala, a onda je otišla.

42

Osjećala je da se mora vratiti u onaj napušteni dućan gdje se sve dogodilo i završiti svoj posao ondje. Mogla bi neko vrijeme sjediti na onom korovom obraslom parkiralištu, slušati kloparanje starog znaka na vjetru (VI VOLITE NJEGA, ON VOLI VAS) i razmisliti o onome o čemu već ljudi razmišljaju u posljednjim trenucima života. U njezinu slučaju to će vjerojatno biti Fritzy. Pretpostavljala je da će ga Patsy uzeti k sebi, i to je u redu. Mačke preživljavaju. Njima nije mnogo stalo do toga tko ih hrani, sve dok je zdjelica puna.

Ne bi joj trebalo dugo da dođe do dućana u ovo doba dana, ali još uvijek joj se činilo predaleko. Bila je vrlo umorna. Odlučila je otići u stari kamion Ala Strehlkea i ubiti se u njemu. Ali nije željela poprskati krvlju svoje mukom napisano priznanje, to joj se činilo potpuno pogrešno ako se uzme u obzir sve krvoproliće koje je u njemu opisano, i tako...

Odnijela je listove papira iz notesa Blue Horse u dnevnu sobu, gdje je televizor još uvijek bio uključen (mladić koji je izgledao kao kriminalac sada je prodavao automatski perač za pod) i bacila ih u Strehlkeu u krilo. "Pričuvaj mi ovo, Les", rekla mu je.

"Nema problema", odgovorio je. Tess je primijetila da mu se komad mrtvog mozga sada suši na koščatom golom ramenu. To je u redu.

Izašla je iz kuće u vjetrovit mrak i polako se popela za volan kamioneta. Kad su se vrata s treskom zatvorila, škripanje šarki učinilo joj se čudno poznatim. Ali nije to nikakvo čudo; zar ga nije čula pred onim dućanom? Jest. Htjela mu je učiniti uslugu jer je mislila da se on sprema učiniti uslugu njoj – da će joj zamijeniti gumu kako bi mogla otići kući i nahraniti svog mačka. "Nisam željela da mu se akumulator potroši", rekla je i nasmijala se.

Prislonila je kratku cijev kalibra .38 na sljepoočnicu, a onda se predomislila. Takav pucanj nije uvijek učinkovit. Htjela je da se njezin novac troši na pomoć silovanim ženama, a ne na skrb o njoj, dok godinu za godinom leži u komi u nekom domu kao kakva biljka.

Bolje je da se ustrijeli u usta. To je sigurnije. Osjetila je ulje s cijevi pištolja na jeziku i vršak nišana na nepcu.

Imala sam dobar život – prilično dobar, u svakom slučaju – i premda sam na kraju učinila groznu pogrešku, možda mi se to neće uzeti za zlo na drugom svijetu, ako drugi svijet postoji.

Ah, ali noćni vjetar tako je sladak. A i krhki mirisi koje donosi kroz poluotvoreni prozor s vozačeve strane. Šteta je otići, ali što joj drugo preostaje? Vrijeme je da ode.

Zatvorila je oči i stala stezati prst na okidaču, ali u tom trenutku začula je Tomov glas. Što je čudno, jer se Tom nalazi u njezinu Expeditionu, a Expedition je parkiran pred kućom drugog brata, udaljen gotovo milju niz cestu odavde. Osim toga, glas koji je začula nije bio nimalo sličan glasu koji bi ona obično proizvela za Toma. A nije bio sličan ni njezinu glasu. Bio je to hladan glas. Osim toga – ona ima pištolj u ustima. Uopće ne može govoriti.

"Ona nikad nije bila bogzna kakav detektiv, zar ne?" Tess je izvukla pištolj iz usta. "Tko? Doreen?" Unatoč svemu, bila je šokirana.

"Tko drugi, Tessa Jean? A kako bi i bila? Ti si je stvorila, zar ne?"

Tess je pretpostavljala da je to istina. "Doreen vjeruje da Veliki vozač nije silovao i ubio one druge žene. Nisi li tako napisala?"

"Ja to vjerujem", rekla je Tess. " Ja sam sigurna. To sam namjeravala napisati. Samo sam bila umorna, to je sve. A i u šoku, pretpostavljam."

"I ispunjena osjećajem krivice."

"Da. I ispunjena osjećajem krivice."

"Što misliš, mogu li ljudi koje muči osjećaj krivice logično razmišljati?"

Ne. Vjerojatno ne mogu.

"Što mi hoćeš reći?"

"Da si riješila samo dio zagonetke. Prije no što si uspjela riješiti cijelu zagonetku – ti, a ne neka papirnata stara detektivka – dogodilo se nešto nedvojbeno grozno."

"Grozno? Tako ti to zoveš?" Tess je iz velike daljine začula svoj smijeh. Negdje je oslobođeni žlijeb kloparao o strehu na vjetru. Zvučalo je kao znak na onom napuštenom dućanu.

"Prije no što se ustrijeliš," rekao joj je Tom novim i čudnim glasom (sve joj je više zvučao kao žena), "zašto ne razmisliš svojom glavom? Ali ne ovdje."

"Nego gdje?"

Tom joj nije odgovorio, a nije ni morao. Samo joj je rekao: "I uzmi ono svoje jebeno priznanje."

Tess je izašla iz kamiona i vratila se u kuću Lestera Strehlkea. Stajala je u kuhinji mrtvog čovjeka i razmišljala. Razmišljala je naglas, Tomovim glasom (koji je sve više i više zvučao kao njezin). Činilo se da je Doreen otišla.

"Alov kućni ključ vjerojatno je na istom prstenu kao i ključ za auto," rekao je Tom, "ali on ima psa u kući. Nemoj zaboraviti psa."

Ne, ne bi bilo pametno zaboraviti psa. Tess je otišla do Lesterova hladnjaka i nakon kratkog prekapanja na dnu donje police našla paket hamburgera. Dvaput ga je omotala primjerkom Uncle Henryja, a onda se vratila u dnevnu sobu i oprezno uzela svoje priznanje sa Strehlkeova krila, dobro svjesna da onaj dio Strehlkeova tijela koji ju je ozlijedio – onaj dio zbog kojeg je večeras ubijeno troje ljudi – leži upravo ispod listova papira. "Uzela sam ti onaj komad mesa s dna hladnjaka, momče, ali nemoj mi zamjeriti, zapravo ti činim uslugu. Zaudara kao da je pokvareno."

"No krasno! Nisi samo ubojica nego i lopov", rekao joj je Mali vozač jednoličnim glasom mrtvaca.

"Začepi, Les!" rekla mu je i izašla.

43

Prije no što se ustrijeliš, kako bi bilo da razmisliš svojom glavom?

Upravo je to i pokušala učiniti vozeći se u starom kamionetu vjetrovitom cestom natrag do kuće Alvina Strehlkea. Počela je vjerovati da je Tom, čak i kad nije u vozilu s njom, bolji detektiv no što je Doreen Marquis ikad bila.

"Bit ću kratak", rekao joj je Tom. "Ako doista vjeruješ da Al Strehlke nije dio svega ovoga – i to velik dio – onda nisi pri sebi."

"Naravno da nisam pri sebi", odgovorila je. "Zašto bih se inače pokušavala uvjeriti da nisam ustrijelila pogrešnog čovjeka kad znam da jesam?"

"To kroz tebe progovara krivnja a ne logika", odgovorio je Tom nepodnošljivo samodopadnim glasom. "Nije on bio nevino janješce pa čak ni napola crna ovca. Probudi se, Tessa Jean! Oni nisu samo braća, oni su partneri."

" Poslovni partneri."

"Braća nikad nisu samo poslovni partneri. Stvar je uvijek složenija. Osobito s majkom poput Ramone."

Tess je skrenula na glatko asfaltiran kolni prilaz Ala Strehlkea. Pretpostavljala je da Tom možda ima pravo. U jedno je bila sigurna:

Doreen i njezine prijateljice iz kluba pletilja nikad nisu srele ženu kao što je Ramona Norville.

Uto se upalila stupna svjetiljka, a pas je počeo lajati: vau-vau, vauvauvau. Tess je pričekala da se svjetiljka ugasi, a pas prestane lajati.

"Nikad neću moći biti sigurna, Tom."

"Ne možeš to znati ako ne pogledaš."

"Čak i ako je znao, nije me on silovao ." Tom joj načas nije odgovorio. Tess je već pomislila da je odustao. A onda je rekao: "Kad netko učini nešto loše, a netko drugi to zna i ne pokuša ga spriječiti, jednako je kriv."

"U očima zakona?"

"A i u mojim očima. Pretpostavimo da je samo Lester lovio, silovao i ubijao. Ja ne vjerujem u to, ali recimo da je tako. Ako je njegov stariji brat to znao i ništa nije rekao, zaslužio je smrt. Zapravo, rekao bih da su meci previše dobri za njega. Pravednije bi bilo nabiti ga na vruć žarač." Tess je umorno zatresla glavom i dodirnula pištolj na sjedalu. Ostao joj je samo još jedan metak. Ako bude morala ustrijeliti psa (a doista, što je još jedno ubojstvo među prijateljima), morat će potražiti drugi pištolj, osim u slučaju da se odluči objesiti ili nešto slično. Ali tipovi poput Strehlkeovih obično imaju oružje. To je prekrasna vijest, kako bi rekla Ramona.

Ako je znao, zaslužio je umrijeti. Ali tako veliko 'ako' ne zaslužuje metak u glavu. Što se tiče majke, sve je jasno – naušnice su dovoljan dokaz. Ali ovdje nema dokaza.

"Doista?" rekao je Tom tako tihim glasom da ga je jedva mogla čuti. "Idi provjeriti!"

44

Pas nije zalajao kad se bučno uspela stubama, ali mogla ga je zamisliti kako stoji tik do vrata s glavom na podu i s iskešenim zubima.

"Švrćo?" K vragu, zašto da ne? To je isto tako dobro ime za seoskog psa kao i svako drugo. "Ja se zovem Tess. Imam malo hamburgera za tebe. A imam i pištolj s jednim metkom. Sad ću otvoriti vrata. Da sam na tvom mjestu, izabrala bih meso. Dobro? Jesmo li se dogovorili?"

Još uvijek nije bilo lajanja. Možda ga je razjarivalo paljenje stupne svjetiljke. Ili kakva sočna provalnica. Tess je pokušala otključati vrata jednim ključem pa onda drugim. Nije uspjela. Ta su dva ključa vjerojatno od ureda auto-kompanije. Treći ključ okrenuo se u bravi i Tess je otvorila vrata prije no što izgubi hrabrost. Zamišljala je buldoga, rotvajlera ili pit bulla s crvenim očima i zapjenjenom njuškom. Ugledala je Russell Jack terijera koji ju je gledao s nadom i lupkao repom.

Tess je gurnula pištolj u džep i pomilovala psa po glavi. "Bože dragi", rekla je. "Kad pomislim da sam se tebe bojala."

"Nisi trebala", odvratio je Švrćo. "A gdje je Al?"

"Ništa me ne pitaj", odgovorila je. "Hoćeš li malo hamburgera? Upozoravam te, možda je već pokvaren."

"Daj mi ga, lutkice", rekao joj je Švrćo. Tess mu je dala komad hamburgera, a onda je ušla, zatvorila za sobom vrata i upalila svjetlo. Zašto da ne? Na kraju krajeva, u kući nema nikoga osim nje i Švrće.

Kuća Alvina Strehlkea bila je urednija od kuće njegova mlađeg brata. Podovi i zidovi bili su čisti, nije bilo hrpa vodiča za trampu Uncle Henryja, a Tess je na policama ugledala čak i nekoliko knjiga, porculanskih figurica i veliku uokvirenu fotografiju Mamazille na zidu. Tess je tu činjenicu smatrala pomalo sugestivnom, ali to jedva da bi se moglo smatrati dokazom. Za išta. Kad bi ovdje našla fotografiju Richarda Widmarka u slavnoj ulozi Tommyja Uda, to bi već bilo nešto drugo.

"Zašto se smješkaš?" upitao ju je Švrćo. "Hoćeš li mi reći?"

"Zapravo, neću", odgovorila je Tess. "Gdje da počnem?"

"Odakle da ja znam", rekao je Švrćo. "Ja sam samo pas. Kako bi bilo da mi daš još malo onog ukusnog kravljeg mesa?"

Tess mu je dala još komadić mesa. Švrćo se uspravio ne stražnje šape i dvaput se okrenuo oko sebe. Tess se upitala gubi li ona razum.

"Tom? Imaš li kakvih komentara?"

"U kući drugog brata pronašla si svoje gaćice, točno?"

"Točno. I uzela sam ih. Poderane su... a čak i da nisu, ne bih ih više nikad željela nositi... ali moje su."

"A što si još ondje našla osim hrpe donjeg rublja?"

"Kako to misliš, što još?"

Ali Tom joj nije trebao odgovoriti na to pitanje. Jer pitanje nije glasilo što je ona ondje našla nego što nije: nije našla svoju torbicu ni ključeve. Lester Strehlke vjerojatno je bacio ključeve u šumu. Tako bi Tess postupila na njegovu mjestu. Što se tiče torbice, to je druga stvar. Bila je to vrlo skupa torbica marke Kate Spade, koja je s unutarnje strane imala ušivenu svilenu traku s njezinim imenom. Ako ta torbica – a i sve u njoj – nije u Lesterovoj kući i ako je nije bacio u šumu s ključevima, gdje je onda?

"Ja mislim da je ovdje", rekao je Tom. "Hajde da pogledamo uokolo."

"Meso!" povikao je Švrćo i izveo još jednu piruetu.

45

Gdje da počne?

"Daj, molim te", rekao joj je Tom. "Muškarci drže većinu svojih tajni na jednom od dva mjesta: ili u radnoj ili u spavaćoj sobi. Doreen to možda ne zna, ali ti to znaš. A ova kuća nema radne sobe."

Otišla je u spavaću sobu Ala Strehlkea (Švrćo ju je otpratio), gdje je pronašla specijalno produžen dvostruki krevet pospremljen po vojnim pravilima, bez gluposti. Tess je pogledala pod njega. Nada⁴ . Već se okrenula da pogleda ormar, a onda je zastala i opet se okrenula prema krevetu. Podigla je madrac. Pogledala. Nakon pet sekundi – možda deset – suhim i bezbojnim glasom izustila je jednu jedinu riječ:

"Pogodak."

Na mreži pod madracem ležale su tri ženske torbice. U sredini je bila krem torbica koju bi Tess prepoznala bilo gdje. Otvorila ju je. Unutra nije bilo ničega osim papirnatih maramica i olovke za obrve s lukavo skrivenom četkicom za trepavice u gornjoj polovici. Potražila je svilenu traku sa svojim imenom, ali nije ju našla. Bila je brižljivo odstranjena, ali Tess je spazila jedan sitni rez u finoj talijanskoj koži na mjestu gdje su šavovi pokidani.

"Tvoja?" upitao ju je Tom.

"Znaš da jest."

"A olovka za obrve?"

"Te se stvarčice prodaju na tisuće u drogerijama diljem Ameri..."

" Je li tvoja? "

"Da. Moja je."

"Jesi li se već uvjerila?"

"Pa..." Tess je gutnula. Nešto je osjećala, ali nije znala što. Olakšanje? Jezu? "Mislim da jesam. Ali zašto ? Zašto obojica ?"

Tom joj nije odgovorio, a nije niti morao. Doreen to možda ne zna (ili ne želi priznati čak i ako zna, jer stare gospođe koje čitaju njezine pustolovine ne vole neukusne stvari), ali Tess je mislila da zna. Zato što ih je mamica sjebala obojicu. Tako bi to objasnio psihijatar. Lester je bio silovatelj; Al je bio fetišist koji je neizravno sudjelovao: možda mu je čak pomogao da jednu ili obje one žene odnese u cijev. Nikad to neće sigurno znati.

"Vjerojatno bi mi trebala cijela noć da pretražim čitavu kuću," rekla je Tess, "ali možeš pretražiti ostatak ove sobe, Tessa Jean. Vjerojatno je uništio sve stvari iz torbice – pretpostavljam da je pocijepao kreditne kartice i bacio ih u Rijeku Colewich – ali moraš biti sigurna, jer sve na čemu ti piše ime dovelo bi policiju ravno pred tvoja vrata. Počni s ormarom."

U ormaru nije našla ni kreditne kartice ni išta drugo od svojih stvari, ali nešto je ipak pronašla. Ležalo je na gornjoj polici. Sišla je sa stolca na kojem je stajala i stala proučavati predmet sa sve većim očajem: bila je to plišana patka koja je možda bila omiljena igračka nekog djeteta. Jedno joj je oko nedostajalo, a sintetičko krzno izgubilo je sjaj. Krzno je zapravo na nekim mjestima otpalo, kao da ga je netko milovao gotovo do smrti.

Na izblijedjelom žutom kljunu nalazila se tamnocrvena mrlja.

"Je li ovo ono što mislim da jest?" upitao ju je Tom. "O, Tome, mislim da jest."

"Ona tijela koja si vidjela u cijevi... je li jedno od njih moglo biti tijelo djeteta?"

"Ne, nijedno od njih nije bilo tako sitno. Ali možda braća Strehlke nisu odlagala leševe samo u onu cijev ispod Stagg Roada."

"Vrati je na policu. Neka je policija pronađe. Provjeri da nema ničega o tebi na kompjuteru. A onda briši odavde."

U tom času Tessinu je ruku dotaknulo nešto hladno i vlažno. Gotovo je vrisnula. Bio je to Švrćo, gledao ju je odozdo sjajnim očima.

"Još mesa!" rekao je pa mu je Tess dala još. "Ako Al Strehlke ima kompjuter," rekla je Tess, "možeš biti siguran da je zaštićen lozinkom. A njegov vjerojatno nije uključen kako bih ja mogla pogledati čega na njemu ima."

"Onda ga ponesi sa sobom i baci u prokletu rijeku na putu kući. Neka spava s ribama."

Ali nije bilo kompjutera.

Na vratima je Tess dala Švrći ostatak hamburgera. Vjerojatno će sve povratiti na tepih, ali Velikom vozaču to neće smetati.

"Jesi li zadovoljna, Tessa Jean?" upitao ju je Tom. "Jesi li se uvjerila da nisi ubila nedužnog čovjeka?"

Pretpostavila je da mora biti zadovoljna, jer više nije razmišljala o samoubojstvu. "A što da radim s Betsy Neal, Tome? Što da radim s njom?"

Tom nije odgovorio... i još jedanput, nije niti morao. Jer, na kraju krajeva, Tom je zapravo ona.

Zar nije?

Tess nije bila posve sigurna u to. A je li to uopće važno, sve dok ona zna što sljedeće mora učiniti? Osim toga, sutra je novi dan. Što se toga tiče, Scarlett O'Hara imala je pravo.

Najvažnije je da policija dozna za leševe u cijevi. Ako ni zbog čega drugog, a ono zato što negdje postoje prijatelji i rođaci koji se još uvijek pitaju. A i zato...

"Zato što mi ona plišana patka govori da to nije cijela priča."

To je rekla svojim glasom.

I to je bilo u redu.

46

Sutradan ujutro u sedam i trideset, nakon manje od tri sata isprekidanog sna punog noćnih mora, Tess je uključila kompjuter u uredu. Ali ne da piše. Pisanje joj je bilo posljednja stvar na pameti.

Je li Betsy Neal neudata? Tess je vjerovala da jest. Nije primijetila vjenčani prsten onog dana u uredu Nealove, osim ako joj je to možda promaklo, ali nije bilo ni obiteljskih fotografija. Mogla se sjetiti samo jedne slike, uokvirene fotografije Baracka Obame... a on je već oženjen. Dakle, da – Betsy Neal vjerojatno je rastavljena ili neudata. I vjerojatno joj telefonski broj nije u imeniku. U tom slučaju, potraga na kompjuteru vjerojatno joj uopće neće koristiti. Tess je pretpostavljala da bi mogla otići u Stagger Inn i pronaći je ondje... ali ona se nije željela vraćati u Stagger. Nikad više.

"Zašto si praviš neprilike?" upitao je Fritzy s prozorske daske. "Barem provjeri u telefonskom imeniku Colewicha. I kakav to miris osjećam na tebi? Je li to miris psa ?"

"Da. To je od Švrće."

"Izdajice!" prezirno je rekao Fritzy. Pretraga je otkrila točno dvanaest osoba s prezimenom Neal. Jedna je bila E. Neal. E kao Elizabeth? Postojao je način da to ustanovi.

Bez oklijevanja – koje bi gotovo sigurno prouzročilo gubitak hrabrosti – Tess je ukucala broj. Znojila se, a srce joj je brzo lupalo.

Jedan signal. Dva.

To vjerojatno nije ona. Možda je to Edith Neal. Edwina Neal. Čak i Elvira Neal.

Tri signala.

Ako je to telefon Betsy Neal, ona vjerojatno uopće nije kod kuće. Vjerojatno je otišla na praznike u Catskills...

Četiri signala.

... ili je u krevetu s jednim od Pekara zombija. Kako bi to bilo? S glavnim gitaristom. Vjerojatno pjevaju "Može li tvoja mačkica obraditi psa"pod tušem, nakon...

Netko je podigao slušalicu i Tess je smjesta prepoznala glas.

"Halo, dobili ste Betsy, ali trenutačno vam se ne mogu javiti. Kad začujete signal, znate što morate učiniti. Želim vam lijep dan."

Ja sam imala loš dan, a sinoć mi je bilo još mnogo go... Začula je signal i shvatila da govori i prije no što je to svjesno odlučila. "Halo, gospođo Neal, zove vas Tessa Jean – znate, autorica krimića o Willow Groveu? Upoznale smo se u Stagger Innu. Vi ste mi vratili mog Toma, a ja sam vam dala autogram za vašu baku. Vidjeli ste da sam puna modrica, a ja sam vam ispričala neke laži. Nije me unakazio dečko, gospođo Neal." Tess je počela brže govoriti, bojeći se da će vrijeme za poruku isteći prije no što dovrši... i otkrila je da žarko želi dovršiti. "Bila sam silovana, što je grozno, ali onda sam pokušala popraviti stvar i... ja... morala bih s vama popričati o tome zato što..."

Začuo se škljocaj na liniji, a onda glas same Betsy Neal. "Počnite još jedanput", rekla joj je Betsy. "Ali govorite polako. Tek sam se probudila pa sam još uvijek bunovna."

47

Našle su se na užini u gradskom parku Colewicha. Sjele su na klupu u blizini paviljona za orkestar. Tess je mislila da nije gladna, ali Betsy Neal prisilila ju je da pojede sendvič, a Tess ga je na svoje iznenađenje pojela velikim zalogajima, što ju je podsjetilo na to kako je Švrćo smazao hamburger Lestera Strehlkea.

"Krenite od početka", rekla joj je Betsy. Mirna je, pomislila je Tess – gotovo nadnaravno mirna. "Krenite od početka i sve mi ispričajte."

Tess je započela s pozivom kluba Books & Brown Baggers. Betsy Neal nije mnogo govorila, samo bi povremeno dodala "aha" ili "OK" kako bi Tess dala do znanja da još uvijek slijedi priču. Tess je od pripovijedanja ožednjela. Srećom, Betsy je donijela i dvije limenke sode s okusom vanilije Dr Brown's. Tess je uzela jednu limenku i stala je halapljivo piti.

Kad je dovršila priču, prošlo je jedan popodne. Onih nekoliko ljudi koji su došli u park pojesti užinu već su otišli. Dvije žene vozile su bebe u kolicima, ali one su bile prilično daleko.

"Jesam li vas dobro shvatila", rekla je Betsy Neal. "Već ste se htjeli ubiti, a onda vam je neki fantomski glas rekao da se vratite u kuću Alvina Strehlkea."

"Da", odgovorila je Tess. "A u njoj sam našla svoju torbicu. I plišanu patku s krvavom mrljom."

"A svoje gaćice našli ste u kući mlađeg brata."

"Da, Malog vozača. Imam ih u svom Expeditionu. I torbicu. Želite li ih vidjeti?"

"Ne. A što je s pištoljem?"

"I on mi je u autu. Posljednji metak još uvijek je u bubnjiću." Znatiželjno je pogledala Betsy Neal misleći: Djevojka s pikasovskim očima. "Zar me se ne bojite? Vi ste mi jedini preostali problem. Barem se ne mogu sjetiti nijednog drugog."

"Nalazimo se u javnom parku, Tess. Osim toga, imam snimku vašeg priznanja u telefonskoj sekretarici."

Tess je trepnula. Još jedna stvar koje se nije sjetila. "Čak i kad biste me nekako uspjeli ubiti, a da one dvije mlade majke to ne primijete..."

"Ja više nisam u stanju nikoga ubiti. Ni ovdje ni bilo gdje drugdje."

"Dobro je znati. Jer čak i kad biste se riješili mene i snimke u mojoj telefonskoj sekretarici, netko bi prije ili poslije pronašao onog taksista koji vas je dovezao u Stagger u subotu ujutro. A kad bi vas policija posjetila, pronašla bi gomilu inkriminirajućih masnica."

"Da", odvratila je Tess dotičući najgoru od njih. "To je istina. I što sad?"

"Kao prvo, mislim da bi bilo pametno da se što manje pojavljujete u javnosti dok to vaše zgodno lice opet ne postane zgodno."

"Mislim da sam taj problem već riješila", rekla je Tess, a onda je ispričala Betsy priču koju je izmislila za Patsy McClain.

"To je prilično dobro."

"Gospođo Neal... Betsy... vjerujete li mi?"

"O, da", gotovo je rastreseno odgovorila Betsy. "A sad me slušajte. Slušate li me?"

Tess je klimnula glavom.

"Mi smo dvije žene koje su otišle u park na mali piknik i to je u redu. Ali nakon današnjeg dana, više se nikad nećemo vidjeti. U redu?"

"Ako vi tako kažete", odvratila je Tess. Mozak joj je bio poput zuba u koji je zubar ubrizgao injekciju novokaina.

"Ja tako kažem. I morate pripremiti još jednu priču, u slučaju da policija porazgovara s vozačem limuzine koji vas je dovezao kući..."

"S Manuelom. On se zove Manuel."

"... ili s taksistom koji vas je u subotu ujutro odvezao u Stagger. Ako ne pronađu nijednu od vaših kartica, ne vjerujem da će vas itko povezati sa Strehlkeovima, ali kada priča procuri u javnost, to će biti velika vijest i ne možemo očekivati da istraga neće dovesti do vas." Nagnula se naprijed i lupnula Tess iznad lijeve dojke. "Uzdam se u vas da istraga neće dovesti do mene. Jer ja to ne zaslužujem."

Ne. Ona to apsolutno ne zaslužuje.

"Kakvu biste priču mogli ispripovijedati policiji, draga? Nešto dobro, a da ja ne budem u njoj. Hajde, vi ste spisateljica."

Tess je razmišljala cijelu minutu. Betsy je čekala. "Mogla bih im reći da mi je Ramona Norville rekla o prečacu Stagg Roadom nakon nastupa – što je istina – i da sam onda u prolazu vidjela Stagger Inn. Mogla bih reći da sam otišla na večeru nekoliko milja dalje niz cestu, a onda sam se odlučila vratiti na nekoliko pića. I da poslušam bend."

"To je dobro. Oni se zovu..."

"Znam kako se zovu", rekla je Tess. Možda je novokain popuštao. "Mogla bih reći da sam upoznala neke tipove, mnogo pila i zaključila da mi se previše vrti da bih vozila. Vas ne bih morala spomenuti jer navečer ne radite. A mogla bih im reći i..."

"Nije važno, to je dovoljno. Ovo vam prilično dobro ide kad se zagrijete. Samo nemojte pretjerati s epitetima."

"Neću", odvratila je Tess. "A možda sve to uopće neću niti morati ispripovijedati. Kad pronađu Strehlkeove i njihove žrtve, tražit će ubojicu koji se prilično razlikuje od male spisateljice kao što sam ja."

Betsy Neal se nasmiješila. "Male spisateljice, vraga. Vi ste jedna zločesta kuja." Uto je na Tessinu licu ugledala izraz zapanjene uznemirenosti. "Što je? Što je sad?"

"Moći će povezati one žene u cijevi sa Strehlkeovima, zar ne? Barem s Lesterom?"

"Je li upotrijebio kondom kad vas je silovao?"

"Nije. Bože, nije. Kad sam se vratila kući, njegova mi je sperma još uvijek bila na bedrima. I unutra." Zadrhtala je. "Znači da je i druge silovao bez zaštite. Bit će dovoljno dokaza. Povezat će ih. Ako su ti grozni tipovi doista bacili vaše kartice, onda ste na sigurnom. A nema smisla brinuti se o stvarima koje ne možete kontrolirati, zar ne?"

"Istina."

"A što se vas tiče... nadam se da nećete otići kući i prerezati si žile u kadi. Ili upotrijebiti onaj posljednji metak."

"Neću." Tess se prisjetila koliko joj je sladak bio noćni zrak dok je sjedila u kamionu i držala kratku cijev Cjedila za limun u ustima. "Ne, dobro sam."

"Onda je vrijeme da krenete. Ja ću još malo ostati na klupi."

Tess je već počela ustajati, a onda je opet sjela. "Nešto moram znati. Vi se dovodite u položaj suučesnika nakon zločina. Zašto to činite za ženu koju uopće ne poznajete? Za ženu koju ste samo jedanput sreli?"

"Biste li mi povjerovali ako vam kažem da to činim zato što moja baka voli vaše knjige i zato što bi bila vrlo razočarana ako biste otišli u zatvor zbog trostrukog ubojstva?"

"Ni najmanje", odgovorila je Tess.

Betsy na trenutak ništa nije rekla. Uzela je svoju limenku Dr Brown'sa, a onda ju je opet odložila. "Mnoge su žene silovane, ne biste li rekli? Hoću reći, što se toga tiče, vi niste jedinstven slučaj, zar ne?"

Ne, Tess je znala da nije jedinstven slučaj što se toga tiče, ali ta joj spoznaja nije umanjila ni bol ni stid. A neće joj pomoći ni da se opusti dok čeka rezultate testa na AIDS koji će uskoro morati obaviti.

Betsy se osmjehnula. U njezinu osmijehu nije bilo ničega ugodnog. Ni zgodnog. "Žene diljem svijeta silovane su u ovom času. I djevojke. A neke se od njih nedvojbeno još uvijek igraju omiljenim plišanim igračkama. Neke budu ubijene, a neke prežive. Što mislite, koliki broj preživjelih žrtava silovanja prijavi policiji što im se dogodilo?"

Tess je zatresla glavom.

"Ne znam ni ja", rekla je Betsy. "Ali znam što kaže nacionalno istraživanje o žrtvama zločina, jer sam provjerila na internetu. Po tom istraživanju, šezdeset posto silovanja ostane neprijavljeno. Tri od svakih pet. Ja mislim da je postotak možda i viši, ali tko to može sigurno reći? Osim na satovima matematike u školi, teško je dokazati negativnu tvrdnju. Zapravo nemoguće."

"Tko je vas silovao?" upitala ju je Tess. "Očuh. Kad sam imala dvanaest godina. Stavio mi je nož za maslac na lice kad je to radio. Nisam se otimala – bila sam uplašena – ali nož mu je kliznuo kad je svršio. Što vjerojatno nije bilo namjerno, ali tko zna?"

Betsy je lijevom rukom povukla donji kapak lijevog oka i ispružila dlan desne ruke ispod oka. Stakleno oko uredno joj se otkotrljalo na dlan. Prazna duplja bila je blago crvena i nadignuta, kao da zuri u svijet s iznenađenjem.

"Bol je bila... no zapravo nema načina da se opiše takva bol. Meni je to izgledalo kao kraj svijeta. Bilo je i krvi. Mnogo krvi. Majka me odvela liječniku. Rekla mi je neka mu kažem da sam trčala u čarapama i poskliznula se na linoleumu u kuhinji koji je ona upravo ulaštila.

Da sam pala naprijed i udarila okom u rub kuhinjskog pulta. Rekla mi je da će liječnik tražiti da razgovara sa mnom nasamo i da se ona uzda u mene. 'Znam da ti je on učinio groznu stvar,' rekla mi je, 'ali ako ljudi to doznaju, krivit će mene. Molim te, dušo, učini mi to i pobrinut ću se da ti se više nikad ne dogodi ništa loše.' Pa sam je poslušala."

"A to se ipak ponovilo?"

"Još tri ili četiri puta. A ja sam uvijek bila mirna, jer mi je preostalo samo jedno oko. Čujte, jesmo li završile ili nismo?"

Kad se Tess nagnula da je zagrli, Betsy se trznula unatrag – poput vampira koji je ugledao križ, pomislila je Tess.

"Nemojte to raditi", rekla je Betsy.

"Ali..."

"Znam, znam, mnogo hvala. Solidarnost, sestrinstvo zauvijek, bla-bla-bla. Ne volim da me grle, to je sve. Jesmo li završile ili nismo?"

"Završile smo."

"Onda krenite. I da sam na vašem mjestu, ja bih na putu kući bacila onaj pištolj u rijeku. Jeste li spalili priznanje?"

"Jesam. Jasna stvar."

Betsy je kimnula. "A ja ću izbrisati poruku koju ste mi ostavili na sekretarici."

Tess je krenula. Jedanput se okrenula. Betsy Neal još uvijek je sjedila na klupi, a oko joj je opet bilo u duplji.

48

U svom Expeditionu Tess je shvatila da ne bi bilo loše izbrisati podatke o nekoliko posljednjih putovanja iz memorije GPS-a. Pritisnula je dugme za uključivanje, a zaslon se rasvijetlio. Tom je rekao: "Zdravo, Tess. Vidim da idemo na putovanje."

Tess je prebrisala memoriju GPS-a, a onda ga je opet isključila. Zapravo, nije išla ni na kakvo putovanje; samo se vraćala kući. A smatrala je da i sama može pronaći put.

POVOLJAN PRODUŽETAK

Streeter je spazio natpis uz cestu samo zato što je morao zaustaviti auto da povrati. U posljednje vrijeme često je povraćao, a dobivao je vrlo malo upozorenja – katkad samo napadaj mučnine, katkad metalni okus u grlu, a katkad ni to; samo hrak i onda bi izletjelo iz njega kao od šale. Zbog toga mu je bilo riskantno voziti, a ipak je sada mnogo vozio, djelomice zato što to krajem jeseni više neće moći, a djelomice zato što je o mnogo čemu morao razmisliti. Oduvijek je najbolje razmišljao za volanom.

Nalazio se na Produžetku avenije Harris, široke autoceste koja se protezala dvije milje iza zračne luke okruga Derry i pripadnih zgrada: uglavnom motela i skladišta. Produžetak je za dana bio pun prometa zato što je povezivao istočnu i zapadnu stranu Derryja i služio za opskrbu aerodroma, ali navečer je bio gotovo pust. Streeter je skrenuo na biciklističku traku, zgrabio jednu od vrećica za povraćanje s hrpe na susjednom sjedalu, gurnuo lice u nju i povratio. Ponovno je ugledao svoju večeru. Ili bi je ugledao da je zadržao otvorene oči. Ali nije. Kad vidite jednu bljuvotinu iz puna želuca, vidjeli ste ih sve.

Kad je faza povraćanja počela, nije osjećao bol. Doktor Henderson upozorio ga je da će se to promijeniti, a u posljednjih tjedan dana doista se i promijenilo. Još uvijek to nije bila agonija, samo kratko sijevanje iz želuca u grlo, poput žgaravice. Došlo bi, a onda nestalo. Ali postat će gore. Doktor Henderson rekao mu je i to.

Podigao je glavu, otvorio pretinac za rukavice, izvadio jednu plastičnu vezicu i zavezao vrećicu punu ostataka svoje večere prije no što smrad ispuni auto. Pogledao je nadesno i ugledao koš za smeće koji je stajao uz cestu kao naručen, s crtežom veselog psa klempavih ušiju i s otisnutom porukom:

PAS IZ DERRYJA KAŽE "BACITE SMEĆE U KOŠ!"

Streeter je izašao iz auta, otišao do koša i bacio najnoviji otpadak svog tijela koje otkazuje. Crveno ljetno Sunce na zalasku ležalo je nisko iznad ravne (i trenutačno prazne) površine aerodroma pa je sjena iza Streeterovih peta bila izdužena i groteskno tanka, kao da je četiri mjeseca starija od njega i već potpuno uništena rakom koji će ga uskoro izjesti živa.

Okrenuo se natrag autu i u tom času spazio natpis na drugoj strani ceste. Isprva je pomislio – vjerojatno zato što su mu oči još uvijek bile ispunjene suzama – da natpis glasi POMODNI PRODUŽECI, a onda je trepnuo i shvatio da zapravo piše POVOLJNI PRODUŽECI. A ispod je manjim slovima pisalo: PRIHVATLJIVE CIJENE.

Povoljni produžeci, prihvatljive cijene. Dobro zvuči, gotovo da ima smisla.

Na drugoj strani produžetka bila je pošljunčena površina, izvan žičane ograde koja je omeđivala posjed oblasnog aerodroma. Mnogo je ljudi ondje sjedilo za štandovima pokraj ceste tijekom prometnih dnevnih sati, zato što su potencijalni kupci mogli skrenuti na šljunak da ih nitko ne udari odostrag (pod uvjetom da skrenu dovoljno brzo i sjete se uključiti žmigavac). Streeter je cijeli život proživio u gradiću Derryju u državi Maine pa je ovdje tijekom godina viđao ljude kako prodaju svježe izdanke paprati na proljeće, svježe bobice i kukuruzne klipove ljeti, a jastoge gotovo cijelu godinu. U sezoni bljuzgavice jedan bi ludi starac kojeg su zvali Snjegović postavio ovdje štand i prodavao drangulije koje su ljudi izgubili tijekom zime i koje je on otkrio kad se snijeg otopio. Streeter je kod njega prije mnogo godina kupio jednu dobro uščuvanu krpenu lutku za svoju kćer May, koja je tada imala dvije ili tri godine, ali pogriješio je rekavši Janet da je lutku kupio od Snjegovića pa ga je ona natjerala da je baci. "Misliš li da se krpena lutka može prokuhati kako bi se ubili bacili?" upitala ga je. "Katkad se pitam kako pametan čovjek poput tebe može učiniti takvu glupost."

Pa, kad je o pameti riječ, rak ne pravi razlike. Bio on pametan ili glup, nalazio se na pragu da napusti utakmicu i skine dres.

Sada je na mjestu gdje je Snjegović svojedobno prodavao svoju robu stajao stol na rasklapanje. Iza njega je sjedio jedan debeljko koji se oštro nakrivljenim velikim žutim suncobranom štitio od crvenih zraka zalazećeg Sunca.

Streeter je minutu ostao stajati pred svojim autom i već je gotovo ušao u njega (debeljko ga nije primijetio; činilo se da nešto gleda na malom prijenosnom televizoru), a onda je ipak prevladala znatiželja. Provjerio je dolazi li cestom koje vozilo i vidio da nema nikoga – kao što se moglo i očekivati, cesta je sada bila prazna, a svi su vozači već sjedili za stolom kod kuće i večerali, smatrajući da je život bez karcinoma normalna stvar – pa je prešao preko četiri prazne trake. Njegova mršava sjena, "duh budućeg Streetera", slijedila ga je.

Debeljko je podigao pogled. "Dobar dan", rekao je. Prije no što je isključio televizor, Streeter je uspio vidjeti da tip gleda emisiju Inside Edition. "Kako smo večeras?"

"Pa, ne znam kako ste vi, ali ja sam bio i bolje", odgovorio je Streeter. "Nije li malo prekasno za prodaju? Ovdje ima vrlo malo prometa nakon prometne špice. Ovo je stražnja strana aerodroma, znate. Ovuda prolaze samo kamioni za dostavu. Osobni automobili idu ulicom Witcham."

"Znam. Nažalost, gradske vlasti ne dopuštaju postavljanje malih štandova kao što je moj na prometnoj strani aerodroma." Zavrtio je glavom čudeći se nepravdi svijeta. "Već sam u sedam sati htio završiti s poslom i otići kući, ali onda sam predosjetio da će se pojaviti još jedna mušterija."

Streeter je pogledao stol, nije vidio nijedan predmet za prodaju (osim ako TV nije na prodaju) i nasmiješio se. "Ja zapravo ne mogu biti mušterija, gospodine...?"

"George Elvid", rekao je debeljko ustajući i ispružio svoju punašnu ruku.

Streeter ju je prihvatio. "Dave Streeter. A ne mogu biti mušterija jer ne znam što zapravo prodajete. U prvi mah pomislio sam da natpis kaže pomodni produžeci."

"A vama je stalo do dobrog izgleda?" upitao je Elvid i kritički ga odmjerio. "Pitam vas jer mi se čini da gubite kosu."

"Uskoro ću je posve izgubiti", rekao je Streeter. "Idem na kemoterapiju."

"O, Bože! Baš mi je žao."

"Hvala. Doduše, kakva korist od kemoterapije..." Slegnuo je ramenima. Začudio se shvativši kako je lako takve stvari povjeriti strancu. Nije ih rekao ni svojoj djeci, premda je Janet, dakako, znala.

"Nema mnogo nade?" upitao je Elvid. U glasu mu se osjećala jednostavna sućut – ni više ni manje od toga – ali Streeteru su suze navrle na oči. Osjećao se grozno neugodno kad se rasplakao pred Janet, što mu se dogodilo samo dvaput. A ovdje, pred ovim strancem, to mu nije smetalo. Ali ipak je izvukao rupčić iz stražnjeg džepa i obrisao njime oči. Jedan mali avion spuštao se prema pisti. Bio je samo sjena pred crvenim Suncem, nalik na pokretni križ.

"Kažu da nema", odgovorio je Streeter. "Tako da je kemoterapija samo... ne znam..."

"Uvriježeni beznadni pokušaj?"

Streeter se nasmijao. "Točno to."

"Onda bi vam možda bilo pametnije da kupite još tableta protiv bolova. Ili da sklopite mali posao kod mene."

"Kao što sam vam već počeo objašnjavati, zapravo ne mogu biti mušterija kad ne znam što prodajete."

"Oh, pa većina bi ljudi rekla da prodajem lažne eliksire protiv svih boljki", odvratio je Elvid sa smiješkom i žustro ustao na debele noge iza stola. Streeter je s izvjesnom dozom divljenja primijetio da sjena Georgea Elvida, unatoč njegovoj debljini, izgleda isto tako tanka i bolesna kao i njegova. Valjda svačija sjena izgleda bolesna prije zalaska Sunca, osobito u kolovozu, kad je svršetak dana dug, spor i nekako ne baš ugodan.

"Ne vidim nikakve bočice", rekao je Streeter. Elvid je raširio prste na stolu i nagnuo se naprijed, iznenada s poslovnim izrazom na licu. "Ja prodajem produžetke", rekao je.

"Znači da ste postavili štand uz cestu s prikladnim imenom."

"To mi nije palo na pamet, ali pretpostavljam da imate pravo. Premda je cigara katkad samo cigara, a koincidencija samo koincidencija. Svatko želi nekakav produžetak, gospodine Streeter. Da ste mlada žena koja voli kupovinu, ponudio bih vam produžetak roka za otplatu kredita. Da ste muškarac s malim penisom – genetika je katkad vrlo okrutna – ponudio bih vam produžetak za spolovilo."

Streeter je smjelost svega toga zadivila i zabavila. Prvi put u posljednjih nekoliko mjeseci – sve od dijagnoze – zaboravio je da boluje od agresivne i krajnje brze forme raka. "Šalite se."

"O, ja sam veliki šaljivac, ali s poslom se nikad ne šalim. Prodao sam desetke produžetaka za penis u svoje vrijeme, a u Arizoni sam neko vrijeme bio poznat pod imenom El Pene Grande. Posve sam ozbiljan, ali srećom, ne morate mi vjerovati, niti to od vas očekujem. Niski ljudi često žele biti viši. Kad biste vi željeli više kose, gospodine Streeter, rado bih vam prodao umetke za produženje kose."

"A bi li čovjek s velikim nosom – znate, kao Jimmy Durante – mogao dobiti manji nos?"

Elvid je odmahnuo glavom i nasmiješio se. "Sad se vi šalite. Odgovor glasi ne. Ako želite skraćenje, morate ga potražiti na nekom drugom mjestu. Ja sam se specijalizirao samo za produžetke, što je tipično američki proizvod. Prodavao sam produljenja ljubavnog žara – takozvane ljubavne napitke – nesretno zaljubljenima, produljenje roka za otplatu kredita onima s manjkom gotovine – a takvih je u ovoj ekonomskoj situaciji mnogo – produljenje vremena ljudima koji nisu stigli izvršiti svoje obveze, a jedanput i produžetak očnog živca jednom čovjeku koji je želio postati vojni pilot, a znao je da ne može proći na pregledu kod okulista."

Streeter se smješkao i zabavljao. Čovjek bi očekivao da mu je to sada nemoguće, ali život je pun iznenađenja.

I Elvid se smješkao, kao da su podijelili dobar štos. "A jedanput sam", rekao je, "uspio prodati produljenje osjećaja za stvarnost jednom slikaru – vrlo darovitom čovjeku – koji je upravo bio obolio od paranoidne shizofrenije. To ga je skupo stajalo."

"Koliko, ako smijem pitati?"

"Morao mi je dati jednu od svojih slika, koja mi sad krasi dom. Prepoznali biste mu ime; bio je poznat u doba talijanske renesanse. Ako ste na koledžu slušali povijest umjetnosti, vjerojatno ste učili o njemu."

Streeter se nastavio smješkati, ali za svaki slučaj povukao se korak natrag. Već se bio pomirio s činjenicom da će uskoro umrijeti, ali to ne znači da je želio umrijeti danas, od ruku čovjeka koji je možda pobjegao iz duševne bolnice Juniper Hill u Augusti. "Što mi pokušavate reći? Da ste... što ja znam... besmrtni?"

"U svakom slučaju, vrlo sam dugovječan", odgovorio je Elvid. "Što nas dovodi do onoga što mogu učiniti za vas, vjerujem. Vi biste vjerojatno željeli produljenje života."

"Pretpostavljam da je to nemoguće?" upitao je Streeter izračunavajući u glavi udaljenost do svog auta i vrijeme koje bi mu trebalo da do njega stigne.

"Naravno da je moguće... uz odgovarajuću naknadu." Streeter, koji je u svoje vrijeme riješio mnogo premetaljki, već je presložio slova Elvidova imena⁵. "Govorimo li o novcu? Ili o mojoj duši?"

Elvid je lupnuo rukom i popratio tu gestu nestašnim kolutanjem očiju. "Ja ne bih bio u stanju, kako se kaže, prepoznati dušu ni da me ugrize za stražnjicu. Ne, kao i obično, odgovor je novac. Petnaest posto vaše zarade u sljedećih petnaest godina trebalo bi biti dovoljno. Honorar za agenta, moglo bi se reći."

"To je duljina mog produžetka?" Steeter je s čeznutljivom pohlepom zamislio još petnaest godina života. To mu se učinilo vrlo dugim razdobljem, naročito u usporedi s onim što ga zapravo čeka: šest mjeseci povraćanja i sve jačih boli, a onda koma i smrt. A i osmrtnica u kojoj će nedvojbeno pisati "nakon duge i teške bolesti". I tako dalje i tako bliže, kako bi rekli u Seinfeldu.

Elvid je podigao ruke do ramena u pretjeranoj gesti koja govori "tko zna". "A možda i dvadeset godina. Ne mogu tvrditi sa sigurnošću, nije to egzaktna znanost. Ali ako očekujete besmrtnost, zaboravite na to. Ja prodajem samo umjerene produžetke. To je najbolje što mogu učiniti."

"Meni to izgleda u redu", rekao je Streeter. Ovaj ga je tip razvedrio, a ako mu treba sugovornik, Streeter je bio spreman preuzeti tu ulogu. Barem u izvjesnoj mjeri. Još uvijek se smješkajući, pružio je ruku preko stola. "Petnaest posto, petnaest godina. Premda vas moram upozoriti, s petnaest posto od plaće pomoćnog menadžera u banci nećete si moći priuštiti Rolls-Royce. Možda Geo, ali..."

"To baš nije sve", rekao je Elvid.

"Naravno da nije", rekao je Streeter s uzdahom i povukao ruku. "Gospodine Elvid, drago mi je što smo popričali, razvedrili ste mi večer, premda sam mislio da je to nemoguće. Nadam se da će vam netko pomoći s vašim duševnim prob..."

"Šuti, glupi čovječe!" rekao mu je Elvid. Premda se još uvijek smješkao, u smiješku mu više nije bilo ničega ugodnog. Iznenada je izgledao viši – barem sedam centimetara viši – i ne tako debeo.

To je zbog svjetlosti, pomislio je Streeter. Svjetlost zalazećeg Sunca katkad je varljiva. A neugodan miris što ga je iznenada osjetio vjerojatno nije bio ništa drugo do miris ispušnih plinova aviona koje je zalutali nalet vjetra donio do malog pošljunčenog kvadrata izvan žičane ograde. Smatrao je da je to suvislo objašnjenje... ali ipak je zašutio kako mu je rečeno.

"Zašto ljudi trebaju produžetke? Jeste li se to ikad zapitali?"

"Naravno da jesam", odgovorio je Streeter s trunkom otresitosti. "Ja radim u banci, gospodine Elvid – u Derryjevoj štedionici. Ljudi me stalno mole da im produljim rok za otplatu zajma."

"Onda znate da ljudi uvijek trebaju produžetak kako bi kompenzirali neki manjak – prekratak rok za vraćanje kredita, prekratko spolovilo, kratkovidnost i slično."

"Da, na ovom svijetu sve je prekratko", rekao je Streeter.

"Upravo tako. Ali čak i nepostojeće stvari imaju težinu. Negativnu težinu, a ona je najgora. Ako želite skinuti teret sa svojih pleća, morate ga natovariti na nekoga drugoga. To je jednostavna fizika. Nadnaravna fizika, moglo bi se reći."

Streeter je zadivljeno promatrao Elvida. Onaj kratkotrajni dojam da je ovaj čovjek viši (i da njegov osmijeh otkriva previše zuba) sada je nestao. Bio je to samo nizak i gojazan čovjek koji u novčaniku vjerojatno nosi zelenu iskaznicu liječenog duševnog bolesnika – ako ne iz Juniper Hilla, onda iz duševne bolnice Acadia u Bangoru. Pod pretpostavkom da uopće i ima novčanik. On svakako ima vrlo detaljna priviđenja, što ga čini fascinantnim predmetom proučavanja.

"Mogu li prijeći na stvar, gospodine Streeter?"

"Samo izvolite."

"Morate premjestiti teret. Kratko rečeno, ako se želite očistiti od prljavštine, morate zaprljati nekoga drugog."

"Shvaćam." I doista je shvaćao. Elvid se vratio na svoju poruku, a poruka je bila klasična.

"Ali to ne može biti bilo tko. Staro dobro anonimno žrtvovanje već je iskušano; pokazalo se da ne djeluje. To mora biti netko koga mrzite. Mrzite li ikoga, gospodine Streeter?"

"Nisam baš lud za Kim Jongilom", odgovorio je Streeter. "A smatram da je zatvor daleko predobar za one gadove koji su raznijeli bojni brod USS Cole, ali čisto sumnjam da će oni ikad..."

"Uozbilji se ili se gubi", rekao mu je Elvid i još se jedanput učinio višim. Streeter se zapitao bi li to mogla biti neka neobična nuspojava lijekova koje uzima.

"Ako mislite na moj osobni život, ne mrzim nikoga. Postoje ljudi koji mi se ne sviđaju – naša susjeda, gospođa Denbrough, nikad ne poklopi kantu za smeće kad je stavi pred kuću, a ako puše vjetar, raznese mi smeće po čitavom travnja..."

"Ako smijem parafrazirati pokojnog Deana Martina, gospodine Streeter, svatko mrzi nekoga jedanput u životu."

"Will Rogers je rekao..."

"Will Rogers je varalica koji je vrtio lasom i nosio šešir preko očiju kao kakav dječak koji se igra kauboja. Osim toga, ako doista nikoga ne mrzite, naš dogovor otpada."

Streeter se zamislio. Oborio je pogled na svoje cipele i progovorio tihim glasom koji jedva da je prepoznao. "Pretpostavljam da mrzim Toma Goodhugha."

"Što vam je on u životu?"

Streeter je uzdahnuo. "On je moj najbolji prijatelj još od gimnazije."

Nastupio je trenutak tišine, a onda se Elvid počeo grohotom smijati. Obišao je stol, potapšao Streetera po leđima (rukom koja se doimala hladna i prstima koji su se doimali dugi i tanki, a ne kratki i debeli), a onda se vratio do stolca. Srušio se na njega, još uvijek dašćući i glasno se smijući. Lice mu je bilo crveno, a niz lice su mu tekle suze, koje su na svjetlu zalazećeg Sunca također izgledale crvene – zapravo, krvave.

"Vaš najbolji... još od gimnazije... oh, to je..." Više od toga nije mogao reći. Spopale su ga provale grohotnog smijeha i grčeva od kojih mu se tresao trbuh, a brada (neobično oštra za debeljuškasto lice) dizala se i spuštala prema nedužnom (ali sve mračnijem) ljetnom nebu. Napokon se uspio smiriti. Streeter je načas pomislio da mu ponudi svoj rupčić, ali onda je zaključio kako ne želi da mu rupčić dodiruje kožu tog prodavača produžetaka.

"To je sjajno, gospodine Streeter", rekao je Elvid. "Možemo se dogovoriti."

"Joj, baš sjajno", odvratio je Streeter i odmaknuo se još jedan korak. "Već uživam u onih dodatnih petnaest godina života. Ali ostavio sam auto na biciklističkoj traci, a to nije dopušteno. Mogao bih zaraditi globu."

"Ne brinite za to", rekao mu je Elvid. "Kao što ste možda primijetili, ni jedan jedini osobni automobil nije prošao cestom otkako smo započeli s pregovorima, a kamoli neki potrčko iz policije Derryja. Ja se uvijek pobrinem da mi promet ne kvari posao kad se upustim u pregovore s ozbiljnom mušterijom."

Streeter se uznemireno osvrnuo. Istina. Čuo je promet u ulici Witcham, koji je išao prema Umptie Hillu, ali ovdje je Derry bio potpuno pust. Naravno, podsjetio je sebe, promet je ovdje nakon radnog vremena uvijek rijedak.

Ali da nema nikoga? Ni jednog jedinog vozila? Čovjek bi to mogao očekivati u ponoć, ali ne u sedam i trideset navečer.

"Recite mi zašto mrzite svog najboljeg prijatelja", predložio mu je Elvid.

Streeter se ponovno podsjetio da razgovara s luđakom. Nitko ne bi povjerovao ni u što od onoga što bi Elvid mogao izbrbljati. Ta mu je misao razvezala jezik.

"Već kao klinac, Tom je izgledao bolje od mene, a sada izgleda mnogo bolje. Bio je član školskih momčadi u tri različita sporta, a jedino za što sam ja pokazao barem malo dara bio je mini golf."

"Ne vjerujem da se za taj sport koriste navijačice", rekao je Elvid.

Streeter se turobno nasmiješio, zagrijavajući se za temu. "Tom je prilično bistar, ali u srednjoj školi nije se nimalo trudio. A ambicije na koledžu bile su mu jednake nuli. Ali čim bi mu loše ocjene ugrozile nesmetano bavljenje sportom, uhvatila bi ga panika. A koga bi onda nazvao?"

"Vas!" povikao je Elvid. "Starog dobrog Gospodina Odgovornog! Vi ste mu bili tutor, zar ne? Možda ste mu čak i napisali nekoliko seminarskih radova? Pazeći da unesete sve one pravopisne pogreške koje su Tomovi profesori očekivali u njima naći?"

"Točno. Ustvari, kad smo bili u četvrtom razredu – one godine kad je Tom osvojio sportsku nagradu Mainea – ja sam zapravo učio za dvojicu: za Davea Streetera i za Toma Goodhugha."

"Gadno."

"Želite li čuti nešto još gore? Imao sam djevojku. Prekrasnu djevojku po imenu Norma Witten. S tamnosmeđom kosom i očima, s besprijekornim tenom i prekrasnim jagodicama..."

"Sa sisama koje nikad ne bi..."

"Točno tako. Ali ako na trenutak zanemarimo spolnu privlačnost..."

"Premda je vi nikad niste zanemarili..."

"Ja sam tu djevojku volio. A znate li što je Tom učinio?"

"Preoteo vam ju je!" ogorčeno je odgovorio Elvid. "Točno. A njih dvoje došlo mi je to reći, znate. Da sve bude čisto."

"Plemenito!"

"Tvrdili su da si ne mogu pomoći."

"Da su zaljubljeni, za-lju-blje-ni."

"Da. Prirodna sila. Ta je stvar jača od njih dvoje. I tako dalje."

"Dajte da pogodim. On ju je napumpao."

"Nego što!" Streeter je opet gledao u svoje cipele, prisjećajući se izvjesne suknje koju je Norma nosila u prvom i drugom razredu. Bila je skraćena da pokaže samo trunčicu kombinea. To je bilo prije gotovo trideset godina, ali Streeter bi katkad još uvijek prizvao tu sliku u sjećanje kad bi vodio ljubav s Janet. Nikad nije spavao s Normom – nikad nisu otišli do kraja; ona mu to nije dopustila. Premda je za Toma Goodhugha spremno skinula gaćice. Vjerojatno čim ju je prvi put zamolio.

"I ostavio ju je u drugom stanju."

"Nije", Streeter je uzdahnuo. "Oženio se njome."

"A onda se rastavio od nje. Možda nakon što ju je istukao kao vola u kupusu?"

"Još gore. Još uvijek su u braku. Imaju troje djece. Kad ih vidite kako se šeću Parkom Bassey, obično se drže za ruke."

"To je možda najgora priča koju sam ikad čuo. Teško da bi mogla biti gora. Osim ako..." Elvid je lukavo pogledao Streetera ispod gustih obrva. "Osim ako vi niste zaglavili u braku bez ljubavi."

"Nimalo", odgovorio je Streeter, iznenađen tom idejom. "Ja jako volim Janet, a i ona mene. Izvanredno je kako je stala uz mene kad sam doznao da imam rak. Ako postoji nešto kao sklad u svemiru, onda smo Tom i ja završili s pravim partnericama. Bez sumnje. Ali..."

"Ali?" Elvid ga je pogledao s užitkom i nestrpljenjem. Streeter je postao svjestan da zabada nokte u dlanove, ali umjesto da se opusti, zario ih je još dublje. Sve dok pod njima nije osjetio kapljice krvi. "Ali, jebi ga, on mi ju je ukrao!" Ta ga je stvar godinama mučila, osjetio je olakšanje što ju je priznao naglas.

"To je točno, a mi nikad ne prestanemo željeti ono što želimo, bilo to za nas dobro ili ne. Ne biste li se složili, gospodine Streeter?"

Streeter nije odgovorio. Teško je disao, kao da je upravo pretrčao pedeset metara ili sudjelovao u uličnoj tučnjavi. Na njegovim prije blijedim obrazima sada su se pojavili jarki krugovi boje.

"Je li to sve?" upitao je Elvid tonom dobroćudnog župnika.

"Nije."

"Onda izbacite to iz sebe. Istisnite taj čir."

"On je milijunaš. Ne bi trebao biti, ali jest. Krajem osamdesetih – nedugo nakon one poplave koja je gotovo uništila ovaj grad – osnovao je poduzeće za odvoz smeća... samo što ga je on nazvao Poduzeće za zbrinjavanje i recikliranje otpada. To ljepše zvuči, znate."

"Ne tako prljavo."

"Zamolio me da mu odobrim zajam i premda je njegov projekt svima u banci izgledao klimav, ja sam ga progurao. A znate li zašto, Elvide?"

"Naravno! Zato što ste mu prijatelj!"

"Pokušajte ponovno."

"Zato što ste mislili da će propasti."

"Točno. Uložio je svu svoju ušteđevinu u kupnju četiri kamiona za odvoz smeća i stavio kuću pod hipoteku kako bi kupio komad zemlje na rubu Newporta. Za odlagalište. Gangsteri iz New Jerseyja služe se takvim mjestima za pranje novca od droge i prostitucije i za bacanje leševa. Ja sam to smatrao ludom idejom pa sam jedva čekao da mu odobrim zajam. A on me zbog toga još i dan-danas voli kao brata. Nikad ne zaboravi ljudima reći kako sam se suprotstavio banci i riskirao da izgubim posao. 'Dave me podržao, baš kao i u srednjoj školi', kaže. A znate li kako gradski klinci danas zovu to odlagalište?"

"Recite mi!"

"Planina od smeća! Golemo je! Uopće me ne bi čudilo da je radioaktivno! Prekrito je tratinom, ali okruženo je natpisima NE PRILAZI, a ispod te lijepe zelene trave vjerojatno je štakorska metropola! Vjerojatno su i štakori radioaktivni!"

Zastao je, svjestan da zvuči smiješno, ali bilo mu je svejedno. Elvid je lud, ali – iznenađenje! Pokazuje se da je i Streeter lud! Barem kad govori o svom starom prijatelju. Osim toga...

In cancer Veritas, pomislio je Streeter. "Da rekapituliramo." Elvid je počeo nabrajati dodirujući vrške prstiju, koji sada uopće nisu izgledali dugi, nego jednako kratki, debeli i bezazleni kao i preostali dio njegova tijela. "Tom Goodhugh izgledao je bolje od vas, čak i kad ste bili djeca. Imao je dara za sportove o kojima ste vi mogli samo sanjati. A djevojka koja je čvrsto stiskala svoja glatka bijela bedra na stražnjem sjedalu vašeg auta, za Toma ih je raširila. Vjenčali su se. Još uvijek se vole. Pretpostavljam da su im djeca dobro?"

"Zdrava i lijepa!" prosiktao je Streeter. "Kći im se udaje, jedan sin je na koledžu, a drugi u srednjoj školi! On je kapetan nogometne momčadi! Jebi ga, baš kao i njegov stari!"

"Dobro. I – kao šlag na torti – on se obogatio, a vi životarite s plaćom od otprilike šezdeset tisuća dolara na godinu."

"Dobio sam bonus zato što sam mu odobrio zajam", promrmljao je Streeter. "Zato što sam pokazao vizionarski duh !“

"A zapravo ste željeli unapređenje."

"Odakle to znate?"

"Ja sam sada privatnik, ali svojedobno sam bio samo skromni službenik. Dobio sam otkaz prije no što sam pokrenuo vlastiti posao. Što je najbolja stvar koja mi se ikad dogodila. Dobro znam kako to ide. Ima li još čega? Olakšajte si dušu."

"On pije Spotted Hen!" povikao je Streeter. "Nitko u Derryju ne pije to pretenciozno sranje! Samo on! Samo Tom Goodhugh, kralj otpada!"

"Vozi li sportski auto?" upitao ga je Elvid tihim glasom, opšivši riječi svilom.

"Ne. Da ga vozi, barem bih se mogao šaliti s Janet o tome kako je zapao u krizu srednjih godina i poludio za sportskim automobilima. Ali on vozi jebeni Range Rover."

"Ja mislim da možda postoji još nešto", rekao je Elvid.

"Ako je tako, mogli biste i to skinuti s duše."

"On ne boluje od raka", gotovo je prošaptao Streeter.

"Ima pedeset i jednu godinu, baš kao ja, a zdrav je kao... jebeni... dren."

"I vi ste zdravi", odvratio je Elvid.

" Molim? "

"To je gotova stvar, gospodine Streeter. Budući da sam vas izliječio od raka, barem privremeno, smijem li vas zvati Dave?"

"Vi ste teško poremećen čovjek", odvratio je Streeter, ne bez divljenja.

"Ni slučajno. Zdrav sam da ne mogu biti zdraviji. Ali obratite pažnju na riječ privremeno. Mi smo sada u probnom periodu, koji će potrajati barem tjedan, a možda i deset dana. Predlažem vam da posjetite svog liječnika. Mislim da će on ustanoviti veliko poboljšanje vašeg zdravstvenog stanja. Ali to neće potrajati. Osim u slučaju..."

"Osim u slučaju?"

Elvid se nagnuo naprijed s prijateljskim smiješkom, a Streeteru se ponovno učinilo da u njegovim pristojnim ustima vidi previše zuba (i da su preveliki). "Ja povremeno svratim ovamo", rekao je. "Obično u ovo doba dana."

"Prije sumraka."

"Točno. Mnogi me ljudi niti ne primijete – pogledaju kroz mene kao da me nema – ali vi ćete me primijetiti. Zar ne?"

"Ako ustanovim da mi se zdravlje poboljšalo, sigurno", odgovorio je Streeter.

"I nešto ćete mi donijeti."

Nato se Elvidov osmijeh raširio, a Streeter je primijetio jednu prekrasnu i strašnu stvar: Elvidovi zubi ne samo da su bili previše brojni i previše veliki. Bili su zašiljeni.

Kad se vratio kući, Janet je slagala čisto rublje. "Stigao si", rekla mu je. "Već sam se zabrinula. Jesi li se lijepo provozao?"

"Jesam", odgovorio je i pogledao kuhinju. Izgledala mu je nekako drugačija, kao kuhinja u snu. Upalio je svjetlo i tog je dojma nestalo. Elvid je san. Elvid i njegova obećanja. On je samo luđak kojeg su na jedan dan pustili iz duševne bolnice Acadia.

Janet mu je prišla i poljubila ga u obraz. Bila je crvena u licu od vreline iz sušilice i vrlo zgodna. I ona je imala pedeset godina, ali izgledala je mnogo mlađe. Streeter je pomislio kako će ona vjerojatno imati dobar život nakon njegove smrti. Pretpostavljao je da će May i Justin u budućnosti možda dobiti očuha.

"Dobro izgledaš", rekla mu je. "Dobio si malo boje."

"Doista?"

"Doista." Ohrabrujuće mu se nasmiješila, ali osmijeh joj je odmah ispod površine bio pun briga. "Popričaj malo sa mnom dok ne složim ostatak ovih stvari. To je vrlo dosadan posao."

Pošao je za njom i zaustavio se na vratima. Znao je da joj ne treba ponuditi pomoć; Janet mu je uvijek govorila da ne zna složiti ni krpe za sude.

"Nazvao je Justin", rekla je. "On i Carl stigli su u Veneciju. Odsjeli su u hostelu za mlade. Justin kaže da je taksist vrlo dobro govorio engleski. Sjajno se provodi."

"Odlično."

"Imao si pravo što mu nisi rekao za dijagnozu", rekla je. "Ti si bio u pravu, a ne ja."

"To je novost u našem braku."

Pogledala ga je i namrštila nos. "Jus se jako radovao tom putovanju. Ali morat ćeš mu reći kad se vrati. May dolazi iz Seaporta na Gracieino vjenčanje, a to bi bio pravi trenutak." Govorila je o Gracie Goodhugh, najstarijem djetetu Toma i Norme. Justinov suputnik Carl Goodhugh bio im je srednje dijete.

"Vidjet ćemo", odvratio je Streeter. Nosio je jednu od vrećica za povraćanje u stražnjem džepu, ali nikad nije osjećao tako malu želju da povrati. Osjetio je želju da nešto pojede. Prvi put nakon nekoliko dana.

Ništa se ondje nije dogodilo – to ti je jasno, zar ne? Ovo je samo kratko psihosomatsko poboljšanje. Neće potrajati.

"Kao ni moja kosa", rekao je.

"Što kažeš, dragi?"

"Ništa."

"O, kad već spominjem Gracie, nazvala me Norma. Podsjetila me da je u četvrtak naš red da dođemo k njima na večeru. Rekla sam joj da ću te pitati, ali da si grozno zaposlen u banci, da radiš dokasna bakćući se s jednom lošom hipotekom. Pretpostavila sam da ih ne želiš vidjeti."

Rekla je to normalnim i smirenim glasom, ali iznenada su joj krupne, kao nacrtane suze navrle na oči i zakotrljale se niz obraze. Ljubav im je postala monotona u kasnijim godinama braka, ali njegova je sada nabujala, svježa kao u ranim danima, kad su živjeli u onom šugavom stanu u ulici Kossuth i katkad vodili ljubav na sagu u dnevnoj sobi. Ušao je u prostoriju, uzeo joj košulju koju je bila slagala iz ruke i zagrlio je. Ona mu je čvrsto uzvratila zagrljaj.

"Sve je ovo tako teško i nepravedno", rekla je. "Ali nekako ćemo to prebroditi. Ne znam kako, ali nekako."

"Točno. A za početak, u četvrtak navečer večerat ćemo s Tomom i Normom, kao i uvijek."

Odmaknula se i pogledala ga suznim očima. "Namjeravaš li im reći?"

"I upropastiti nam večeru? Ne."

"Hoćeš li uopće moći jesti? A da ne..." Stavila je dva prsta na zatvorene usne, napuhnula obraze i zakolutala očima: ta komična pantomima izmamila je Streeteru osmijeh na lice.

"Ne znam kako ću se osjećati u četvrtak, ali sada bih mogao nešto pojesti", odgovorio je. "Imaš li što protiv da si na brzinu ispečem hamburger? Ili da možda odem u McDonald's... mogao bih ti donijeti frape s čokoladom..."

"Bože dragi", odvratila je Janet otirući oči. "To je pravo pravcato čudo."

"Ne bih to baš nazvao čudom", rekao mu je doktor Henderson u srijedu popodne. "Ali..."

Bilo je to dva dana nakon što je Streeter vodio onu raspravu o životu i smrti ispod žutog suncobrana gospodina Elvida i dan prije zajedničke tjedne večere Streeterovih i Goodhughovih, koja se ovoga puta trebala održati u prostranoj kući Goodhughovih, koju su Streeterovi katkad nazivali "kućom koju je izgradilo smeće". Razgovor se nije vodio u ordinaciji doktora Hendersona, nego u malom uredu za konzultacije u gradskoj bolnici. Henderson je bio pokušao odgovoriti Streetera od pregleda magnetskom rezonancijom, tvrdeći da mu njegovo zdravstveno osiguranje to neće platiti, a da će ga rezultati sigurno obeshrabriti. Ali Streeter je ustrajao.

"Ali što, Roddy?"

"Čini se da se tumor malo smanjio, a pluća ti izgledaju čista. Ja još nikad nisam vidio takav rezultat, a nisu ni dva liječnika koja sam pozvao da pogledaju slike. A što je još važnije – ovo neka ostane među nama – ni tehničar na magnetskoj rezonanciji nikad nije vidio ništa slično, a ja sam tim tipovima sklon vjerovati. On pretpostavlja da je to zbog kvara kompjutera u samom uređaju."

"Ali ja se dobro osjećam", odvratio je Streeter. "Zato sam i zatražio pregled. Je li to zbog kvara kompjutera?"

"Jesi li u posljednje vrijeme povraćao?"

"Nekoliko puta", priznao je Streeter. "Ali mislim da je to posljedica kemoterapije. Uzgred, namjeravam prestati s njom."

Roddy Henderson se namrštio. "To ti ne bi bilo pametno."

"Bilo je glupo što sam uopće počeo s njom, prijatelju. Ti si mi rekao: 'Žao mi je, Dave, izgledi da doživiš Valentinovo manji su od 10 posto, kako bi bilo da si sjebeš preostalo vrijeme puneći se otrovom. Možda bi se lošije osjećao da ti ubrizgam blato s odlagališta Toma Goodhugha, ali vjerojatno ne bi.' A ja sam kao budala pristao."

Henderson je izgledao uvrijeđen. "Kemoterapija je najbolja posljednja nada..."

"Nemoj varati varalicu", odvratio mu je Streeter s dobroćudnim osmjehom i udahnuo punim plućima. Bio je to prekrasan osjećaj. "Kad je rak agresivan, kemoterapija je besmislena. To je samo dodatna muka kojoj se pacijent podvrgava kako bi se liječnici i rođaci poslije njegove smrti mogu zagrliti i reći: 'Učinili smo sve što smo mogli.'"

"To je grubo", rekao je Henderson. "Znaš da bi ti se stanje moglo opet pogoršati, zar ne?"

"Reci to mom tumoru", odvratio je Streeter. "Onome kojeg više nema."

Henderson je pogledao slike Streeterove najdublje i najtamnije unutrašnjosti, koje su još uvijek titrale u intervalima od dvadeset sekundi na monitoru ureda za konzultacije, i uzdahnuo. Čak je i Streeter znao da su to dobre slike, ali njegov je liječnik zbog njih izgledao nesretan.

"Opusti se, Roddy", blago mu je rekao Streeter, istim glasom kojim se nekoć obraćao May ili Justinu kad bi izgubili ili slomili najdražu igračku. "Život je pun sranja, ali katkad se događaju i čuda. To sam pročitao u Reader's Digestu ."

"Koliko ja znam, u cijevi za magnetsku rezonanciju nikad se nije dogodilo čudo." Henderson je podigao olovku i pokucao njome po Streeterovu dosjeu, koji se u posljednja tri mjeseca prilično udebljao.

"Za sve postoji prvi put", odgovorio je Streeter.

Četvrtak navečer u Derryju; smiraj ljetnog dana. Zalazeće Sunce baca crvene i snene zrake preko tri jutra savršeno pokošene, navodnjene i uređene zemlje koju je Tom Goodhugh imao obraza nazivati svojim "starim stražnjim dvorištem". Streeter je sjedio na vrtnom stolcu na trijemu i slušao zveket tanjura i smijeh Janet i Norme dok su punile perilicu za suđe.

Dvorište? Nije to dvorište, tako obožavatelji Shopping Channela zamišljaju raj. Iz nekog razloga, Streetera je najviše vrijeđao gologuzi kerubin (koji je, naravno, pišao). Bio je uvjeren da je taj kerubin bio Normina ideja – ona se bila vratila u koledž kako bi diplomirala društveni smjer i imala je polovično klasične pretenzije – ali ipak, gledati takvu stvar ovdje na umirućem sjaju savršene večeri u Mainu i znati da je njezina prisutnost rezultat Tomova monopola sa smećem...

A kad već spominjemo vraga ( ili Elvida, ako vam se tako više sviđa, pomislio je Streeter), uto se pojavio i sam "kralj smeća", držeći prstima lijeve ruke grliće dviju orošenih boca Spotted Hena. Mršav i uspravan, u oksfordskoj košulji, bez kravate i u izblijedjelim trapericama, dok mu je usko lice bilo savršeno osvijetljeno sjajem sumraka, Tom Goodhugh izgledao je kao model iz reklame za pivo u nekom časopisu. Streeter je čak mogao vidjeti slogan: Uživajte u životu, pijte Spotted Hen.

"Mislio sam da možda želiš popiti još jedno pivo, jer tvoja prekrasna žena kaže da će ona voziti."

"Hvala." Streeter je uzeo jednu bocu, liznuo vrh i otpio gutljaj. Pretenciozno ili ne, bilo je to dobro pivo.

Kad je Goodhugh sjeo, nogometaš Jacob izašao je iz kuće noseći pladanj sa sirom i krekerima. Bio je isto tako širok u ramenima i isto tako zgodan kao što je i Tom bio u mladosti. Navijačice mu vjerojatno ne daju mira, pomislio je Streeter. Vjerojatno ih mora tjerati od sebe s vražjim štapom.

"Mama misli da bi vam se ovo moglo svidjeti", rekao je Jacob.

"Hvala ti, Jake. Izlaziš?"

"Samo nakratko. Da se malo dobacujem frizbijem s nekim momcima dolje u Barrensu dok se ne smrači, a onda se vraćam na učenje."

"Samo nemojte odlaziti na drugu stranu ceste. Otkako je smeće ponovno naraslo, ondje ima otrovnog bršljana."

"Da, znamo. Danny se otrovao početkom srednje. Bilo mu je tako loše da je njegova majka pomislila da je dobio rak."

"Joj!" rekao je Streeter.

"Vozi kući oprezno, sine. Samo bez vratolomija."

"Jasna stvar." Dječak je zagrlio oca i poljubio ga u obraz bez nelagode, što je Streetera ozlovoljilo. Tom ne samo da je imao zdravlje, još uvijek prekrasnu ženu i onog smiješnog kerubina koji piša; imao je i zgodnog osamnaestogodišnjeg sina koji još uvijek ne vidi ništa loše u tome da poljubi tatu na rastanku prije no što ode van s najboljim prijateljima.

"On je dobar dečko", rekao je Goodhugh s ljubavlju, gledajući Jacoba kako preskače stube i nestaje u kući. "Mnogo uči i dobiva dobre ocjene, za razliku od svog starog. Srećom, ja sam imao tebe."

"Srećom za obojicu", odvratio je Streeter sa smiješkom. Stavio je komadić sira brie na kreker i gurnuo ga u usta.

"Drago mi je vidjeti da jedeš, momče", rekao je Goodhugh. "Norma i ja već smo pomislili da si možda bolestan."

"Nikad nisam bio bolje", odvratio je Streeter i popio još malo odličnog (i nedvojbeno skupog) piva. "Malo sam oćelavio, ali Jan kaže da od toga izgledam mršaviji."

"Žene se o tome ne moraju brinuti", rekao je Goodhugh povlačeći šaku kroz svoje kovrče, guste i bogate kao i kad mu je bilo osamnaest godina. A i bez traga sijedih. Janet Streeter još uvijek je za dobra dana mogla izgledati kao da joj je četrdeset godina, ali na crvenom svjetlu zalazećeg Sunca Kralj smeća izgledao je kao da mu je trideset i pet. Nije pušio, nije previše pio i vježbao je u jednom klubu zdravlja koji je poslovao sa Streeterovom bankom, ali koji Streeter sebi nije mogao priuštiti. Njegovo srednje dijete, Carl, trenutačno se nalazio u Europi s Justinom Streeterom, njih dvojica putovala su zahvaljujući novcu Carla Goodhugha. Koji je, dakako, zapravo bio novac Kralja smeća.

O, čovječe koji imaš sve, ime ti je Goodhugh, pomislio je Streeter i nasmiješio se svom starom prijatelju.

Njegov stari prijatelj uzvratio mu je osmjeh i kucnuo grlićem svoje boce Streeterovu. "Život je dobar, ne bi li rekao?"

"Vrlo dobar", složio se Streeter. "Pun dugih dana i ugodnih večeri."

Goodhugh je podigao obrve. "Odakle ti to?"

"Mislim da sam to sam izmislio", odgovorio je Streeter. "Ali to je istina, zar ne?"

"Ako jest, mnogo tih ugodnih večeri dugujem tebi", rekao je Goodhugh. "Palo mi je na pamet, stari druže, da ti zapravo dugujem cijeli svoj život." Nazdravio je svom ludo raskošnom stražnjem dvorištu. "Barem najbolji dio."

"Ne, sam si stvorio svoj život."

Goodhugh je spustio glas i uvjereno rekao. "Želiš li znati istinu? Ovog je čovjeka stvorila žena. Biblija kaže: 'Tko može naći dobru ženu? Jer ona je vrednija od rubina.' Ili tako nekako. A ti si nas upoznao. Ne znam sjećaš li se toga."

Streetera je obuzela iznenadna i gotovo neodoljiva potreba da razbije bocu o cigle trijema i zarine njezin nazubljen i još uvijek zapjenjen vrh svom prijatelju u oči. Ali umjesto toga, osmjehnuo se i srknuo još malo piva, a onda ustao. "Moram na ono mjesto."

"Čovjek ne kupuje pivo, nego ga samo unajmljuje", odvratio je Goodhugh i prasnuo u smijeh kao da je to upravo ovog časa sam izmislio.

"Živa istina", odvratio je Streeter. "Oprosti."

"Doista izgledaš bolje", doviknuo mu je Goodhugh dok se Streeter uspinjao stubama.

"Hvala ti", rekao je Streeter. "Stari druže." Streeter je zatvorio vrata kupaonice i pritisnuo dugme za zaključavanje, a onda je upalio svjetlo i – prvi put u životu – otvorio ormarić s lijekovima u kući nekog drugog čovjeka. Prva stvar koja mu je upala u oči jako ga je razveselila: tuba šampona samo za muškarce. Bilo je tu i nekoliko bočica na recept.

Ljudi koji ostavljaju svoje lijekove u kupaonici kojom se koriste gosti kao da traže nevolje, pomislio je Streeter. Premda ovdje nema ničega senzacionalnog. Normini lijekovi protiv astme; Tomovi lijekovi za krvni tlak – atenolol – i neka vrsta kreme za kožu.

Bočica atenolola bila je napola puna. Streeter je izvadio jednu tabletu, gurnuo je u mali džep traperica i pustio vodu iz kotlića, a zatim je izašao iz kupaonice osjećajući se kao čovjek koji je upravo prešao granicu neke čudne zemlje.

Sutrašnja večer bila je tmurna, ali George Elvid još je uvijek sjedio pod žutim suncobranom i opet gledao Inside Edition na prijenosnom televizoru. Glavni prilog govorio je o Whitney Houston, koja je nakon potpisivanja golemog novog ugovora za snimanje sumnjivo smršavila. Elvid je popratio tu vijest odmahivanjem debeljuškastih prstiju i sa smiješkom pogledao Streetera.

"Kako se osjećate, Dave?"

"Bolje."

"Da?"

"Da."

"Povraćanje?"

"Ne danas."

"Jedete li?"

"Kao konj."

"A kladim se da ste obavili nekoliko liječničkih pretraga."

"Kako ste znali?"

"Ne očekujem manje od uspješnog bankovnog službenika. Jeste li mi štogod donijeli?"

Streeter je načas poželio otići. Doista! A zatim je iz džepa laganog sakoa (bila je svježa večer za mjesec kolovoz, a on je još uvijek bio prilično mršav) izvukao komadić papirnate maramice. Načas se kolebao, a onda ju je preko stola dodao Elvidu, koji ju je odmotao.

"Ah, atenolol", rekao je Elvid, stavio tabletu u usta i progutao je.

Streeter je razjapio usta, a onda ih polako zatvorio. "Nemojte biti tako šokirani", rekao mu je Elvid. "Da vi imate tako stresan posao kao ja, i vi biste imali probleme s visokim tlakom. A od kakvog samo refluksa patim. Joj! Bolje da ne znate."

"Što će se sada dogoditi?" upitao je Streeter. Čak i u jakni, bilo mu je hladno.

"Sada?" Činilo se da je Elvid iznenađen. "Sada možete početi uživati u petnaest godina dobrog zdravlja. A možda dvadeset ili čak dvadeset i pet. Tko zna?"

"A sreća?"

Elvid mu je dobacio nestašan pogled, koji bi bio zabavan da nije bilo studeni koju je Streeter osjetio odmah ispod površine. I starosti. U tom trenutku bio je siguran da se George Elvid već vrlo dugo bavi ovim poslom, bez obzira na refluks. "To ovisi o vama, Dave. I o vašoj obitelji, dakako – o Janet, May i Justinu."

Je li mu Streeter rekao njihova imena? Nije se mogao sjetiti.

"A možda najviše o djeci. Postoji jedna stara izreka koja otprilike kaže da su djeca naši taoci budućnosti, ali meni se čini da su djeca zapravo ta koja uzimaju svoje roditelje za taoce. Jedno od njih moglo bi doživjeti kobnu nesreću na pustoj seoskoj cesti i ostati invalid... postati žrtva teške bolesti..."

"Želite li reći..."

"Ne, ne, ne! Ovo nije nekakva bezvezna moralistička priča. Ja sam poslovni čovjek, a ne lik iz pripovijetke Vrag i Daniel Webster. Želim vam samo reći da vaša sreća ovisi o vama i o vašim najbližima i najdražima. A ako mislite da ću se opet pojaviti za dvadesetak godina s pljesnivim starim notesom da vam uzmem dušu, razmislite još jedanput. Ljudske duše postale su jadne i prozirne stvari."

On govori kao lisica koja se nakon višekratnih skokova uvjerila da joj je grožđe posve izvan dosega, pomislio je Streeter. Ali nije mu to namjeravao reći. Sada kad je sklopio dogovor, želio je samo otići odavde.

Ali ostao je. Po glavi mu se vrzmalo pitanje koje nije želio postaviti, ali znao je da mora. Zato što on ovdje ništa nije dobio na dar; Streeter je utrošio dobar dio života sklapajući poslove u banci pa je znao prepoznati lukavo sklopljen posao kad bi ga vidio. Ili kad bi ga nanjušio: onaj blag i neugodan zadah poput izgaranja goriva u avionu.

Kratko rečeno, ako se želite očistiti od prljavštine, morate zaprljati nekoga drugog.

Ali ukrasti jednu tabletu protiv povišenog tlaka nije baš prljava stvar. Zar ne?

Elvid je u međuvremenu počeo sklapati svoj veliki suncobran. A kad ga je napokon zamotao, Streeter je primijetio jednu zapanjujuću i obeshrabrujuću činjenicu: suncobran uopće nije bio žut. Bio je siv kao i nebo. Ljeto je gotovo prošlo.

"Moji su klijenti uglavnom potpuno zadovoljni i sretni. Jeste li to željeli čuti?"

I je... i nije.

"Osjećam da mi želite postaviti neko važnije pitanje", rekao mu je Elvid. "Ako želite odgovor, prestanite okolišati i postavite mi ga. Ubrzo će početi kiša, a želim biti pod krovom prije no što počne. Samo bi mi još trebalo da dobijem bronhitis u svojim godinama."

"Gdje vam je auto?"

"O, jeste li me to željeli pitati?" Elvid je otvoreno šmrknuo. Obrazi su mu sada bili mršavi, nimalo debeli, oči su mu se podigle u kutovima, a bjeloočnice su mu postajale neugodno tamne i – da, istina je – crne poput raka. S napola skinutom šminkom, izgledao je kao najnesimpatičniji klaun na svijetu.

"Vaši zubi", glupavo mu je rekao Streeter. "Šiljasti su."

" Vaše pitanje, gospodine Streeter! "

"Hoće li Tom Goodhugh oboljeti od raka?" Elvid se načas zabuljio u njega, a onda se počeo hihotati. Bio je to piskav, prašnjav i neugodan zvuk – poput zvuka parnih orgulja na izdisaju.

"Ne, Dave", odgovorio je. "Tom Goodhugh neće oboljeti od raka. Ne on ."

"Pa što će mu se onda dogoditi? Što?" Elvid mu je dobacio tako prezriv pogled da je Streeter osjetio slabost u kostima – kao da mu je neka bezbolna, ali grozno korozivna kiselina izdubla u njima rupe. "Zašto vas to zanima? Pa sami ste rekli da ga mrzite."

"Ali..."

"Gledajte. Čekajte. Uživajte. I uzmite ovo." Dodao je Streeteru posjetnicu s natpisom NEKONFESIONALNI FOND ZA DJECU i adresom banke na Kajmanskim otocima.

"To je porezni raj", rekao je Elvid. "Onamo ćete slati mojih petnaest posto. Ako me pokušate prevariti, znat ću. A onda jao si ga vama, momče!"

"A što ako moja žena dozna i počne mi postavljati pitanja?"

"Vaša žena ima vlastiti bankovni račun. Osim toga, ona nikad ništa ne provjerava. Ona vam vjeruje. Jesam li u pravu?"

"Pa..." Streeter se nije iznenadio kad je spazio da kišne kapi koje su padale na Elvidove šake i ruke počinju cvrčati i isparavati se. "Jeste."

"Naravno da jesam. Naš posao je završen. Odlazite odavde i vratite se svojoj ženi. Siguran sam da će vas dočekati raširenih ruku. Odvedite je u krevet. Gurnite svoj smrtni penis u nju i zamišljajte da ševite ženu svog najboljeg prijatelja. Ne zaslužujete ženu koju imate, ali niste li srećković!"

"A što ako se predomislim?" šapnuo je Streeter. Elvid mu je udijelio ledeni osmijeh koji je otkrio krug šiljastih i ljudožderskih zuba. "Ne možete", odgovorio je. To je bilo u kolovozu 2001., ni mjesec dana prije terorističkog napada na New York.

U srpnju sljedeće godine Streeter je napokon dobio unapređenje. May Streeter uspjela je upisati studij novinarstva na sveučilištu Columbia. Streeter i njegova žena otišli su na dugo odgađane praznike na Havajima da proslave. Za njihova posljednjeg dana na Mauiju, nazvao ih je Tom Goodhugh. Veza je bila slaba, a Tom jedva da je mogao govoriti, ali Streeter je shvatio poruku: umrla je Norma.

"Računaj na nas", obećao mu je Streeter. Kad je prenio vijest Janet, ona se srušila na hotelski krevet, pokrila lice rukama i zajecala. Streeter je legao pokraj nje, čvrsto je zagrlio i pomislio: Pa, ionako idemo kući. I premda mu je bilo teško zbog Norme (a pomalo i zbog Toma), u svemu je postojala i dobra strana: izbjegli su sezonu kukaca, koja u Derryju zna biti gadna.

U prosincu je Streeter poslao ček na nešto više od petnaest tisuća dolara nekonfesionalnom dječjem fondu. Tu je svotu odbio od poreza.

Godine 2003. Justin Streeter uspio je ući na listu najuspješnijih studenata na Brownu i usput – kao šalu – kreirao video-igru Walk Phido Home. Cilj igre bio je da dovedete svog psa na uzici natrag kući iz trgovačkog centra, izbjegavajući usput loše vozače, predmete koji padaju s balkona na desetom katu i čopor ludih starica koje sebe nazivaju "bake koje ubijaju pse". Streeteru je sve to zvučalo kao šala (a Justin ih je uvjeravao da je to zamišljeno kao satira), ali kompanija Games, Inc. bacila je jedan pogled na tu igru i isplatila njihovu zgodnom i vedrom sinu sedamsto pedeset tisuća dolara za prava. Plus postotak od prodaje. Jus je svojim roditeljima kupio dva terenca Toyota Pathfinder, ružičasti za mamu, plavi za tatu. Janet se rasplakala, zagrlila sina i nazvala ga glupim, impulzivnim, darežljivim i sve u svemu sjajnim dečkom, a Streeter ga je odveo u tavernu Roxie's i počastio ga pivom Spotted Hen.

U listopadu se cimer Carla Goodhugha u Emersonu vratio s predavanja i našao Carla kako leži na podu kuhinje njihova stana s licem prema tlu dok se sendvič sa sirom dimi iz pećnice. Premda je imao samo dvadeset i dvije godine, Carl je doživio srčani udar. Liječnici koji su ga pregledali otkrili su urođenu srčanu manu – nešto u vezi s tankom opnom arterije – za koju se prije nije znalo. Carl nije umro; cimer ga je našao na vrijeme i pružio mu prvu pomoć. Ali zbog nedostatka kisika, taj se bistri, zgodni i tjelesno agilni mladić, koji je ne tako davno proputovao Europu s Justinom Streeterom, pretvorio u nespretnu sjenu čovjeka kakav je prije bio. Povremeno nije mogao kontrolirati mokrenje, izgubio bi se ako bi odlutao više od ulice ili dvije od kuće (ponovno se preselio k svom još uvijek tugujućem ocu), a govor mu se pretvorio u nesuvislo trubljenje koje je samo Tom mogao razumjeti. Goodhugh mu je unajmio pratitelja, koji mu je davao fizičku terapiju i brinuo se da Carl redovno mijenja odjeću, a svaka dva tjedna odveo bi ga na "izlet". Najčešće bi otišli u slastičarnicu Wishful Dishful, gdje bi Carl uvijek naručio sladoled od pistacija i zamrljao njime čitavo lice, a onda bi ga njegov pratitelj strpljivo očistio vlažnom maramicom.

Janet je prestala odlaziti sa Streeterom na večere kod Toma. "Ne mogu to više podnijeti", priznala je. "Ne zato što se Carl vuče u hodu ili zato što se katkad pomokri u gaće – nego zbog onog njegova pogleda u očima, kao da se sjeća kakav je bio, ali se ne može sjetiti kako je postao ono što je sada. I... ne znam... na licu mu je uvijek izraz pun nade koji mi daje osjećaj da je sve u životu šala."

Streeter je znao što Janet želi reći i često je razmišljao o njezinim riječima za vrijeme večera sa svojim starim prijateljem (budući da više nije bilo Norme da im kuha, sada su uglavnom naručivali hranu). Uživao je promatrati Toma kako hrani svog bolesnog sina i uživao je u izrazu nade na Carlovu licu, koji kao da je govorio: Sve je ovo samo san, uskoro ću se probuditi. Jan je imala pravo, bila je to šala, ali Streeteru se činilo da je to dobra šala.

Kad čovjek malo bolje razmisli.

Godine 2004. May Streeter zaposlila se u Boston Globeu i izjavila da je najsretnija djevojka u Sjedinjenim Američkim Državama. Justine Streeter stvorio je Rock the House, koji će biti stalni bestseler do nastanka Guitar Heroa, koji će ga zamijeniti. U to se vrijeme Jus okrenuo glazbenom kompjuterskom programu zvanom You Moog Me, Baby. Streeter je postao menadžer svog ogranka banke, a počele su se širiti glasine da ga u budućnosti čeka mjesto oblasnog menadžera. Odveo je Janet u Cancun i odlično su se proveli. Janet ga je počela zvati "moj slatki golupčić".

Tomov računovođa u Goodhughovu zbrinjavanju otpada pronevjerio je dva milijuna dolara i nestao u nepoznatom smjeru. Provjera računa koja je uslijedila otkrila je da cijeli posao stoji na klimavim nogama; izgleda da je pokvareni stari računovođa godinama potkradao firmu.

Potkradao? pomislio je Streeter čitajući članak o tome u Derry Newsu. Prije će biti da je krao koliko je mogao.

Tom više nije izgledao kao da ima trideset pet godina; sada je izgledao kao da ima šezdeset. A mora da je toga bio i svjestan, jer je prestao bojiti kosu. Streeter se oduševio kad je shvatio da Goodhughova kosa ispod umjetne boje nije osijedjela; bila je troma i bezvoljno siva kao Elvidov zatvoreni suncobran. Takvu boju kose, zaključio je Streeter, imaju starci koji sjede na klupama u parku i hrane golubove. Mogla bi se zvati Samo za gubitnike.

Godine 2005. je nogometaš Jacob, koji se zaposlio u očevoj kompaniji na izdisaju umjesto da ode na studij (koji bi pohađao s punom sportskom stipendijom), upoznao jednu djevojku i oženio se. Živahna sitna brineta po imenu Cammy Dorrington. Streeter i njegova žena složili su se da je svečanost bila prekrasna, premda je Carl Goodhugh zviždao, pištao i šištao za cijela njezina trajanja i premda se Gracie – Goodhughovo najstarije dijete – na izlasku iz crkve spotaknula o skut haljine na stubama pa je pala i slomila nogu na dva mjesta. Prije no što se to dogodilo, Tom Goodhugh izgledao je gotovo kao onaj stari. Drugim riječima, sretan. Streeter mu nije zamjerio malo sreće. Pretpostavljao je da čovjek čak i u paklu s vremena na vrijeme dobije gutljaj vode, ako ni zbog čega drugog, a ono zato da shvati sav užas neutažive žeđi koju inače trpi.

Mladenci su otišli na medeni mjesec u Beliz. Kladim se da ondje kiši bez prestanka, pomislio je Streeter. Nije kišilo, ali Jacob je proveo veći dio tjedna u trošnoj bolnici zbog žestokih napadaja gastroenteritisa i kakio u pelene. Pio je samo vodu iz boce, ali u jednom je trenutku zaboravio na oprez i oprao zube vodom iz slavine. "Moja prokleta greška", rekao je.

Preko osamsto američkih vojnika poginulo je u Iraku. Ti momci i djevojke nisu imali sreće.

Tom Goodhugh obolio je od kostobolje pa je počeo šepati i služiti se štapom.

Te je godine ček za nekonfesionalni dječji fond bio vrlo izdašan, ali Streeter se nije žalio. Blaženije je davati, nego primati. Svi najbolji ljudi tako kažu.

Godine 2006. Tomova kći Gracie oboljela je od gnojne upale zubnog mesa i izgubila sve zube. Također je izgubila osjet njuha. Jedne večeri nedugo nakon toga, za redovne tjedne večere Goodhughovih i Streeterovih (sada su to bila samo dvojica muškaraca; Carlov pratitelj odveo ga je na izlet), Tom Goodhugh počeo je plakati. Umjesto kvalitetnog piva, sada je pio Sapphireov džin i bio je vrlo pijan. "Ne shvaćam što mi se dogodilo!" jecao je. "Osjećam se kao... što ja znam... kao jebeni Job!"

Streeter ga je zagrlio i stao ga tješiti. Rekao je svom starom prijatelju da oblaci uvijek dođu, ali da će prije ili poslije otići.

"Pa, ti su se oblaci zadržali vraški dugo!" viknuo je Goodhugh i lupnuo Streetera stisnutom šakom po leđima. Streeter mu to nije zamjerio. Njegov stari prijatelj više nije bio tako jak kao nekoć.

Charlie Sheen, Tori Spelling i David Hasselhoff rastali su se, ali u Derryju su David i Janet Streeter proslavili tridesetu godišnjicu braka. Priredili su zabavu. Pred kraj je Streeter svoju ženu odveo u stražnje dvorište. Pripremio je vatromet. Prisutni su zapljeskali, svi osim Carla Goodhugha. I on je pokušao, ali nije mogao dlanom pogoditi dlan. I tako je taj bivši student Emersona naposljetku odustao od pljeskanja pa je ispružio ruku prema nebu i zazviždao.

Godine 2007. Kiefer Sutherland završio je u zatvoru (što mu nije bilo prvi put) zbog vožnje u pijanom stanju, a muž Gracie Goodhugh Dickerson poginuo je u automobilskoj nesreći. Jedan pijani vozač skrenuo je u njegovu traku dok se Andy Dickerson vozio kući. Dobra je vijest glasila da pijanac koji ga je ubio nije bio Kiefer Sutherland. Loša je vijest glasila da je Gracie Dickerson bila u petom mjesecu trudnoće i potpuno bez novca. Njezin muž prestao je uplaćivati životno osiguranje kako bi uštedio. Gracie se preselila k ocu i bratu Carlu.

"Kakva ih sreća prati, ona će roditi deformirano dijete", rekao je Streeter svojoj ženi jedne večeri u krevetu nakon vođenja ljubavi.

"Šuti!" šokirano je odvratila Janet.

"Ako čovjek to kaže, neće se ostvariti", objasnio joj je Streeter i ubrzo je dvoje golupčića zaspalo u zagrljaju.

Te je godine svota koju je morao uplatiti dječjem fondu iznosila trideset tisuća dolara. Streeter je ispunio ček niti ne trepnuvši.

Gracie je rodila u veljači 2008., na vrhuncu snježne oluje. Dobra je vijest glasila da se dijete nije rodilo deformirano. Loša je vijest glasila da se rodilo mrtvo. Ona vražja porodična srčana mana. Gracie – bez zuba, bez muža i bez osjeta mirisa – pala je u tešku depresiju. Streeter je smatrao da to pokazuje kako je ona u osnovi duševno zdrava. Da je išla naokolo fućkajući Don't Worry, Be Happy, savjetovao bi Tomu da sve oštre predmete u kući stavi pod ključ.

Srušio se avion kojim su putovala dva člana rock-grupe Blink 182. Loša vijest: poginule su četiri osobe. Dobra vijest: jedanput za promjenu, rokeri su preživjeli... premda će jedan od njih umrijeti nedugo zatim.

"Uvrijedio sam Boga", rekao je Tom na jednoj od večera koje su dvojica muškaraca nazivala "samačkim večerama". Streeter je donio špagete iz Cara Mame i smazao svoju porciju. Tom Goodhugh svoju jedva da je i dotaknuo. U drugoj su sobi Carl i Gracie gledali Američki idol, Gracie šutke, a bivši student Emersona zviždeći i blebećući. "Ne znam kako, ali jesam."

"Nemoj tako govoriti. To nije istina."

"Ne možeš u to biti siguran."

"Mogu", sućutno je odvratio Streeter. "To je besmislica."

"Ako ti tako kažeš, prijatelju." Tomu su navrle suze na oči i zakotrljale se niz obraze. Jedna od njih zastala mu je na rubu neobrijane brade i načas ostala visjeti, a onda kapnula u nepojedene špagete. "Hvala Bogu da je Jacob dobro. On sada radi za jednu TV-postaju u Bostonu, a žena mu radi kao računovotkinja u firmi Brigham & Woman's. Povremeno se viđaju s May."

"To su sjajne vijesti", srdačno je odvratio Streeter, nadajući se da Jake svojim društvom neće nekako zaraziti njegovu kćer.

"A ti me još uvijek dolaziš vidjeti. Shvaćam zašto Jan ne želi doći i ne zamjeram joj, ali... ja se tim večerima radujem. One su mi kao neka veza sa starim danima."

Da, pomislio je Streeter, sa starim danima kada si ti imao sve, a ja sam imao rak.

"Mene ćeš uvijek imati", rekao je i stisnuo jednu od Goodhughovih pomalo drhtavih ruku s obje svoje. "Prijatelji do kraja."

Kakva je godina 2008. bila! Majko Božja! Kina je bila domaćin Olimpijade! Chris Brown i Rihanna postali su zaljubljeni golupčići. Banke su kolabirale! Cijene na tržištu dionica rapidno su pale. A u studenom je Agencija za zaštitu okoliša zatvorila Planinu od smeća, posljednji izvor prihoda Toma Goodhugha. Vlada je obznanila namjeru da pokrene sudsku parnicu protiv svih koji zagađuju zemne vode i nepropisno odlažu medicinski otpad, a Derry News nagovijestio je da bi ta parnica mogla biti krivična.

Streeter se često navečer vozio Produžetkom avenije Harris, tražeći izvjesni žuti suncobran. Nije se želio cjenkati; želio je samo prikratiti vrijeme. Ali nikad nije vidio ni suncobran ni njegova vlasnika, što ga je razočaralo, ali ga nije iznenadilo. Poslovni su ljudi poput morskih pasa, moraju se stalno kretati ili uginu.

Ispunio je ček i poslao ga na Kajmane.

Godine 2009. Chris Brown ubio je Boga u svojoj golubici nakon dodjele nagrada Grammy, a nekoliko tjedana poslije bivši nogometaš Jacob Goodhugh ubio je Boga u svojoj živahnoj ženi Cammy, nakon što je ona u džepu njegove jakne otkrila pola grama kokaina i donje rublje izvjesne dame. Ležeći na podu, nazvala ga je kujinim sinom, a Jacob je uzvratio zarivši joj vilicu za meso u abdomen. Smjesta je zažalio svoj čin i nazvao 911, ali šteta je već bila učinjena; probio joj je trbuh na dva mjesta. Poslije je rekao policiji da se ničega ne sjeća. Tvrdio je da mu se pomračilo pred očima. Njegov odvjetnik po službenoj dužnosti bio je previše nesposoban da ishodi smanjenje kaucije. Jake Goodhugh obratio se za pomoć svom ocu, koji jedva da je imao dovoljno novca da plati račune za grijanje, a kamoli da može priuštiti skupog bostonskog odvjetnika svom sinu, bračnom nasilniku. Goodhugh se obratio Streeteru, koji svom starom prijatelju nije dopustio izgovoriti ni deset riječi brižljivo uvježbanog govora prije no što je odgovorio "nema problema". Još uvijek se sjećao kako je Jacob bez ikakve nelagode poljubio svog starog u obraz. Osim toga, Streeteru je plaćanje troškova omogućilo da se kod odvjetnika raspita o Jakeovu duševnom stanju, koje nije bilo dobro; patio je od osjećaja krivice i duboke depresije. Odvjetnik mu je rekao da će mladić vjerojatno dobiti pet godina, a nadao se da će tri biti uvjetne.

Kad izađe iz zatvora, neka se vrati kući, pomislio je Streeter. Pa neka onda gleda Američki idol s Gracie i Carlom, ako ta emisija tada još uvijek bude na programu. A vjerojatno će biti.

"Dobio sam novac od osiguranja", rekao mu je Tom Goodhugh jedne večeri. Jako je smršavio, odjeća je visjela na njemu. Oči su mu bile pune suza. U međuvremenu je obolio od psorijaze pa se neprestance češkao po rukama, ostavljajući na bijeloj koži duge crvene tragove. "Ubio bih se kad bih to mogao izvesti tako da izgleda kao nesretan slučaj."

"Ne želim to slušati", odvratio je Streeter. "Stvari će se promijeniti."

U lipnju je umro Michael Jackson, a u kolovozu Carl Goodhugh; ugušio se jedući komad jabuke. Njegov pratitelj mogao bi ga spasiti Heimlichovim zahvatom, ali on je bio otpušten zbog nedostatka sredstava prije šesnaest mjeseci. Gracie je čula Carla kako grgolji, ali mislila je da je to samo njegovo uobičajeno sranje. Dobra je vijest glasila da i Carl ima životno osiguranje, malu policu, ali dovoljnu da pokrije troškove pokopa.

Nakon pogreba (Tom Goodhugh sve je vrijeme jecao oslanjajući se na svog starog prijatelja), Streetera je obuzeo napadaj velikodušnosti. Pronašao je adresu Kiefera Sutherlanda i poslao mu veliku knjigu Anonimnih alkoholičara. Znao je da će knjiga vjerojatno završiti u kanti za smeće (zajedno s bezbroj drugih velikih knjiga koje su mu obožavatelji poslali tijekom godina), ali nikad se ne zna. Katkad se dogodi čudo.

Jedne vruće ljetne večeri početkom rujna 2009. godine Streeter i Janet odvezli su se cestom koja vodi uz stražnji dio Derryjeva aerodroma. Nitko nije radio na pošljunčenom četverokutu izvan žičane ograde pa je Streeter ondje parkirao svoj dobar Pathfinder i zagrlio ženu, koju je volio dublje i potpunije nego ikad. Sunce se spuštalo u crvenoj lopti.

Streeter se okrenuo prema Janet i spazio da ona plače. Podigao joj je bradu prema sebi i ozbiljno joj poljubio suze, što joj je izmamilo smiješak na lice.

"Što ti je, dušo?"

"Razmišljala sam o Goodhughovima. Nikad nisam čula da je jedna obitelj imala takav niz loše sreće. Loše sreće?" Nasmijala se. "Bolje bi bilo reći crne sreće."

"Nisam ni ja", rekao je. "Ali to se stalno događa. Jesi li znala da je jedna od žena u terorističkim napadima u Mumbaiju bila u drugom stanju? Njezin dvogodišnji sin ostao je živ, ali bio je tako pretučen da je jedva preživio. A..."

Stavila mu je dva prsta na usne. "Tišina! Dosta je. Znamo da život nije pravedan."

"Ali jest!" ozbiljno je odvratio Streeter. Na svjetlosti zalazećeg Sunca lice mu je bilo rumeno i zdravo. "Pogledaj mene. Svojedobno nisi mislila da ću doživjeti 2009. godinu, zar ne?"

"Da, ali..."

"A brak nam je još uvijek čvrst kao vrata od hrastovine. Ili se varam?" Odmahnula je glavom. Nije se varao.

"Ti si počela prodavati članke Derry Newsu kao vanjski suradnik, May se sjajno snašla u Globeu, a naš štreberski sin postao je medijski mogul u dobi od dvadeset pet godina."

Janet se opet počela smješkati, a Streeteru je laknulo. Nije ju volio vidjeti tužnu.

"Život je pošten. Svi mi prođemo kroz isto devetomjesečno drmanje u kutiji, a onda se zavrte kocke. Neki dobiju sve same šestice, a neki nažalost jedinice. Svijet je naprosto takav."

Zagrlila ga je. "Volim te, dušo. Ti uvijek sve gledaš s vedrije strane."

Streeter je skromno slegnuo ramenima. "Zakon srednjih vrijednosti favorizira optimiste, svaki će ti bankar to reći. Stvari se naposljetku uvijek uravnoteže."

Na nebu iznad aerodroma pojavila se Venera i zasvjetlucala na sve tamnijem plavetnilu.

"Poželi nešto!" zapovjedio je Streeter svojoj ženi. Janet se nasmijala i zatresla glavom. "Što da poželim?

Imam sve što želim."

"I ja", odvratio je Streeter, a onda se zagledao u Veneru i poželio još.

DOBAR BRAK

1

Postoji jedno pitanje koje ti nitko nikad ne postavi u nevezanom razgovoru, razmišljala je Darcy u danima nakon otkrića u garaži, a ono glasi: Kako brak? Svi te pitaju kako si provela vikend ili kako je bilo na Floridi i kako zdravlje i kako djeca, pa čak i kako život, dušo, ali nitko te nikad ne pita kako brak?

Dobro, odgovorila bi na to pitanje prije one večeri. Sve je u redu.

Rodila se kao Darcellen Madsen (što je ime kakvo djeci daju samo roditelji koji su upravo nabavili knjigu s imenima za bebe), iste one godine kad je John F. Kennedy izabran za predsjednika. Odrasla je u Freeportu u Maineu, u vrijeme kad je to još uvijek bio grad, a ne dodatak L. L. Beanu, prvoj američkoj veletrgovini i nekolicini drugih prenapuhanih maloprodajnih trgovina one vrste koja se naziva "outlet" (kao da je riječ o kanalizacijskim cijevima, a ne o dućanima). Završila je srednju školu u Freeportu, a onda poslovnu školu u Addisonu, u kojoj se školovala za tajnicu. Zatim se zaposlila u kompaniji Joe Ransome Chevrolet, koja je 1984. godine, kad ju je Darcy napustila, bila najveće automobilsko zastupništvo u Portlandu. Nije bila lijepa, ali s pomoću dvije neznatno sofisticiranije prijateljice, naučila je dovoljno kozmetičkih vještina da se učini lijepom za radnih dana i gotovo privlačnom petkom i subotom navečer, kad su sve zajedno voljele otići na margarite u Lighthouse ili u Mexican Mike (u kojem je svirala živa glazba).

Godine 1982. Joe Ransome unajmio je jednu računovodstvenu tvrtku iz Portlanda da mu pomogne s obračunom poreza koji je postao kompliciran ("Nije loše imati takve probleme", čula ga je kako kaže jednom starijem prodavaču). Ubrzo su došla dva čovjeka s aktovkama, jedan stariji i jedan mlađi. Obojica su nosila naočale i klasična odijela, obojica su uredno začešljavala kratku kosu s čela, na način koji je Darcy podsjetio na fotografije iz godišnjaka SJEĆANJA NA '54., onoga koji je na koricama od umjetne kože imao sliku sportskog navijača s megafonom na ustima.

Mladi računovođa zvao se Bob Anderson. Zapodjenula je razgovor s njime njihova drugog dana u firmi i zapitala ga tijekom razgovora ima li kakve hobije. Da, odgovorio je, on je numizmatičar.

Počeo joj je objašnjavati što je to, a ona je rekla: "Znam. Moj otac skuplja kovanice s Kipom slobode i one s glavama bizona. On kaže da su mu to numizmatičke opsesije. Imate li vi kakvu numizmatičku opsesiju, gospodine Anderson?"

Imao ju je: penije sa pšeničnim klasovima. Najveća mu je želja bila da jednog dana pronađe penije sa pšeničnim klasovima iz 1955., koji su...

Ali Darcy je i to znala. Peniji sa pšeničnim klasovima iz 1955. imali su pogrešku. Vrijednu pogrešku. Mladi gospodin Anderson, s brižljivo začešljanom gustom smeđom kosom, bio je oduševljen njezinim odgovorom. Zamolio ju je da ga zove po imenu. Poslije, dok su jeli užinu – na suncem obasjanoj klupi iza radionice – on sendvič od raženog kruha s tunjevinom, a ona grčku salatu u Tupperwareovoj posudi – upitao ju je bi li željela u subotu izaći s njim na uličnu rasprodaju u Castle Rocku. Objasnio joj je da je upravo unajmio novi stan i da sada traži fotelju. A i televizor, ako uspije pronaći nešto kvalitetno po povoljnoj cijeni. Nešto kvalitetno po povoljnoj cijeni, to je bila fraza koju će Darcy u idućim godinama često čuti.

Ni on nije bio bogzna kako lijep, samo još jedan tip kojeg ne biste niti primijetili u prolazu, a on se nikad neće moći našminkati da bude ljepši... ali tog dana na klupi, bio je lijep. Obrazi su mu se zažarili kad ju je pozvao da izađu, taman toliko da mu se lice malo ozari i zablista.

"A ne kakvu zbirku novčića?" zadirkivala ga je. Osmjehnuo se i otkrio pravilne zube. Sitne, lijepo uščuvane i bijele. Nikad joj nije palo na pamet da bi je pomisao na te zube jednoga dana mogla natjerati da zadrhti – a zašto i bi?

"Kad bi mi se pružila prilika, naravno da bih je pogledao", odgovorio je.

"Osobito penije sa pšeničnim klasovima?" nastavila ga je zadirkivati, ali samo malo.

"Osobito njih. Hoćeš li doći, Darcy?" Pristala je. A pristala je i kad ju je zaprosio. Prve bračne noći doživjela je orgazam. Ne previše često poslije toga, ali s vremena na vrijeme, dovoljno često da sebe smatra normalnom i zadovoljnom ženom.

Bob je 1986. unaprijeđen. Također je (uz Darcynu podršku i pomoć) pokrenuo mali posao s američkim kovanicama za kolekcionare koje je slao poštom. Posao je bio uspješan od samog početka pa je 1990. dodao kartice sa slikama bejzbolskih igrača i stare filmske suvenire. Nije držao filmske plakate, programe i postere, ali kad bi ga netko upitao može li mu nabaviti neki takav predmet, gotovo bi ga uvijek uspio pronaći. Zapravo bi ga pronašla Darcy, služeći se u tim danima prije kompjutera pretrpanim adresarom da zove kolekcionare diljem zemlje. Posao nikad nije toliko narastao da bi zahtijevao puno radno vrijeme, što je bilo u redu. Nijedno od njih nije to željelo. Oko toga su se složili, kao što su se složili i oko kuće koju su naposljetku kupili u Pownalu, a i oko djece, kad je došlo vrijeme da ih imaju. Uglavnom su se slagali. A kad nisu, pravili su kompromise. Ali najčešće su se slagali. Imali su slične stavove.

Kako brak?

Dobro. Bio je to dobar brak. Donnie se rodio 1986. – Darcy je ostavila posao da ga rodi i osim što je pomagala mužu u firmi Andersonove kovanice i kolekcionarski predmeti, više se nikad nije zaposlila – a Petra 1988. U to se vrijeme gusta smeđa kosa Boba Andersona počela prorjeđivati na tjemenu, a 2002., kad je Darcy napokon u potpunosti zamijenila adresar kompjuterom, on je već bio prilično ćelav. Eksperimentirao je s različitim načinima češljanja onoga što mu je ostalo, što mu je, po Darcynu mišljenju, samo još više isticalo ćelavost. Razljutilo ju je kad je odlučio isprobati dva od onih čarobnih preparata za ponovni rast kose, kakve prodaju oni prepredeni prevaranti na kablovskim kanalima kasno navečer (Bob Anderson postao je u srednjim godinama pomalo noćni svat). Nije joj rekao da je to učinio, ali dijelili su spavaću sobu, i premda ona nije bila dovoljno visoka da bez pomoći vidi gornju policu ormara, katkad se služila stolcem da pospremi njegove subotnje majice, majice kratkih rukava kakve je nosio za prčkanje po vrtu. I ondje ih je pronašla: 2004. bočicu s tekućinom, a godinu dana poslije bočicu s malim zelenim kapsulama gela. Provjerila ih je na internetu i ustanovila da nisu baš jeftini. Sjećala se da je tada pomislila: Pa jasno, čarobni preparati to nikad i nisu.

Ali ljuta ili ne, obuzdala se kad je riječ o čarobnim preparatima, a i o Chevyju Suburbanu koji je on iz nekog razloga naprosto morao kupiti iste one godine kad su cijene benzina počele jako rasti. Kao što se on obuzdao, pretpostavljala je (zapravo, znala je), kad je ona zahtijevala da šalju djecu u dobre ljetne kampove, da Donnieju kupe električnu gitaru (svirao ju je dvije godine, dovoljno dugo da postane iznenađujuće dobar, a onda je naprosto prestao) i da Petri plate satove jahanja. Uspješan brak temelji se na kompromisima – svatko to zna. A i na visokom pragu tolerancije – Darcy je to naučila sama. Kao što kaže ona pjesma Stevieja Winwooda, ne predaj se, dušo.

Darcy je odlučila da se ne predaje. A i Bob. Donnie je 2004. godine otišao na koledž u Pennsylvania, a Petra je 2006. otišla na Colby, jednu ulicu dalje u Watervilleu. Darcy Madsen Anderson imala je u to vrijeme četrdeset i šest godina. Bob je imao četrdeset i devet, a još uvijek je vodio dječje izviđače sa Stanom Morinom, građevincem koji je živio pola milje dalje niz cestu. Darcy je smatrala da njezin sve ćelaviji muž izgleda prilično smiješno u kaki kratkim hlačama i smeđim dokoljenkama koje je jedanput mjesečno navlačio na noge za odlaske u divljinu, ali nikad mu to nije rekla. Njegova ćela postala je vrlo široka, počeo je nositi bifokalne naočale, a tjelesna težina skočila mu je s devedesetak na oko sto deset kilograma. Postao je partner u računovodstvenoj tvrtki – koja se više nije zvala Benson & Bacon, nego Benson, Bacon & Anderson. Svoju prvu kuću u Pownalu zamijenili su skupljom kućom u Yarmouthu. Njezine dojke, prije sitne, čvrste i uspravne (uvijek ih je smatrala svojim najboljim obilježjem; nikad nije željela izgledati poput konobarica iz Hootersa), postale su krupnije, ne više tako čvrste i dakako, objesile bi se kad bi navečer skinula grudnjak – a što drugo možete očekivati kad se približite pedesetoj? – ali Bob bi joj još uvijek svako malo prišao s leđa i obujmio joj dojke šakama. S vremena na vrijeme došlo bi do ugodne međuigre u spavaćoj sobi na katu, koja je gledala na njihov mirni komad zemlje od dva jutra, a premda je on malo previše žurio i često je ostavio nezadovoljenu, često ipak nije uvijek, a zadovoljstvo koje ju je prožimalo kad ga je poslije grlila i osjećala njegovo toplo muško tijelo kako drijema do nje... to zadovoljstvo nikad nije zakazalo. Bilo je to, pretpostavljala je, zadovoljstvo spoznaje da su još uvijek zajedno, kad toliki drugi nisu; zadovoljstvo spoznaje da se približavaju srebrnoj obljetnici, a što se nje tiče, brak im je još uvijek čvrst.

Godine 2009., dvadeset pet godina nakon što su rekli Da u maloj baptističkoj crkvi koja više nije postojala (sada se ondje nalazilo parkiralište), Donnie i Petra priredili su im zabavu iznenađenja u restoranu Birches na Castle Viewu. Zabavi je prisustvovalo više od pedeset gostiju, a posluživao se (kvalitetan) šampanjac, teleći medaljoni i torta na četiri kata. Slavljenici su zaplesali uz pjesmu Kennyja Logginsa Footloose, baš kao i na svom vjenčanju. Gosti su zapljeskali Bobovoj plesnoj figuri, koju je Darcy već bila zaboravila prije no što ju je opet vidjela pa je od njegove još uvijek vješte izvedbe ugodno protrnula. Što je u redu; premda je on osim nezgodne ćele (nezgodne barem njemu) dobio i trbuh, za jednog računovođu još uvijek je vrlo dobro plesao.

Ali sve je to samo povijest, podaci za osmrtnice, a oni su još uvijek bili premladi da misle na takve stvari. Cijela ta priča ne uzima u obzir sve one sitnice i svakodnevne misterije koji, vjerovala je (čvrsto vjerovala), daju vrijednost bračnom životu. Kao ono kad je Darcy pojela pokvarene škampe i povraćala cijelu noć, sjedeći na rubu kreveta dok joj se znojna kosa lijepila za vrat, a suze joj se slijevale niz zažarene obraze, a Bob je sjedio uz nju, strpljivo joj pridržavao lavor i nakon svakog napadaja povraćanja odnosio ga u kupaonicu, ispraznio ga u školjku i povukao vodu – da joj ne bude još mučnije od mirisa, objasnio je. A u šest ujutro, kad joj je grozna mučnina napokon malo popustila, zagrijao je auto da je odveze na hitnu pomoć. Javio se u firmu da neće doći na posao, a otkazao je i putovanje u White River kako bi mogao biti s njom u slučaju da joj ponovno pozli.

Takve stvari funkcioniraju obostrano; katkad je on bio podrška njoj, a katkad ona njemu. Darcy mu je pravila društvo u čekaonici bolnice St. Stephen's – bilo je to '94. ili '95. – dok je čekao rezultate biopsije, nakon što je otkrio (pod tušem) sumnjivu kvržicu ispod lijevog pazuha. Rezultati biopsije bili su negativni, dijagnosticirana mu je infekcija limfnog čvora. Kvržica se zadržala još oko mjesec dana, a onda se sama od sebe povukla.

Kratak pogled na njegov enigmatski časopis kroz napola otvorena vrata kupaonice dok on sjedi na školjki. Miris kolonjske vode na njegovim obrazima, što je značilo da će Suburban napustiti njihov kolni prilaz na dan ili dva i da će njegova strana bračnog kreveta noć ili dvije biti prazna zato što on mora otputovati u New Hampshire ili Vermont da sredi nečije računovodstvo (B, B & A sada su imali klijente u svim sjevernim državama Nove Engleske). Katkad je taj miris značio da će on otputovati da pogleda zbirku novčića na nečijoj rasprodaji kućne imovine, jer oboje su shvaćali da se baš sve numizmatičke kupoprodaje što ih njihov drugi posao zahtijeva ne mogu obaviti kompjuterom. Pogled na stari crni putni kovčeg u predsoblju, kojeg se on nikad neće odreći, ma koliko ga ona gnjavila da ga baci. Njegove papuče pokraj kreveta, jedna uvijek utaknuta u drugu. Čaša vode na njegovu noćnom ormariću, a pokraj nje narančasta tableta vitamina na najnovijem broju numizmatičkog mjesečnika. Kako bi on uvijek rekao: "Više je mjesta vani nego unutra" kad god bi se podrignuo i: "Pazi se, plinski napad!" kad god bi prdnuo. Njegov kaput na prvoj kuki vješalice u predsoblju. Odraz njegove četkice za zube u ogledalu (Darcy je bila uvjerena da bi on još uvijek upotrebljavao istu onu četkicu za zube koju je imao kad su se vjenčali, da ih ona nije redovito zamjenjivala). Način na koji bi obrisao usne ubrusom nakon svakog drugog ili trećeg zalogaja. Brižljivo spakirana oprema za logorovanje (uvijek s rezervnim kompasom), prije no što bi on i Stan poveli još jednu grupu devetogodišnjaka na izlet Dead Man's Trailom – opasnom i strašnom stazom koja ulazi u šumu iza Golden Grove Malla i izlazi kod Weinbergovih rabljenih automobila. Izgled njegovih noktiju, uvijek podrezanih i čistih. Miris žvakaće gume u njegovu dahu kad bi se poljubili. Te stvari i još deset tisuća drugih sačinjavale su tajnu povijest njihova braka.

Znala je da i on zacijelo ima svoju priču o njoj, sve od melema s okusom cimeta kojim je zimi mazala usne i mirisa njezina šampona za kosu kad bi joj ljubio stražnju stranu vrata (što se više nije događalo tako često kao prije, ali ipak se događalo) pa do zvuka uključivanja njezina kompjutera u dva sata ujutro dva-tri puta mjesečno, kad iz nekog razloga nije mogla zaspati.

Njihov brak sada je već trajao dvadeset i sedam godina ili – kako je jednog dana za zabavu izračunala kompjuterskim kalkulatorom – devet tisuća osamsto pedeset i pet dana. Gotovo četvrt milijuna sati i preko četrnaest milijuna minuta. Dakako, Bob je dio tog vremena proveo na poslu, a ona je i sama nekoliko puta otišla na putovanja (najtužnije je bilo ono kad je otišla u Minneapolis da se pridruži roditeljima nakon što je njezina sestra Brandolyn poginula u bizarnoj nezgodi), ali uglavnom su bili zajedno.

Zna li ona sve o njemu? Pa naravno da ne zna. Ne zna ni on sve o njoj – primjerice, da ona katkad (uglavnom za kišnih dana ili za onih noći kad ne može zaspati) halapljivo guta čokoladne štangice Butterfingers ili Blue Ruths, čak i nakon što se prejede, pa čak i kad osjeti mučninu u želucu. Ili da ona smatra kako je novi poštar prilično zgodan. Čovjek nikad ne može znati sve, ali Darcy je smatrala da, nakon dvadeset i sedam godina braka, njih dvoje znaju sve važne stvari jedno o drugom. Bio je to dobar brak, jedan od oko pedeset posto brakova koji se održe na dulji rok. Darcy je u to isto tako čvrsto vjerovala kao što je vjerovala da će je sila teža zadržati na tlu kad bude hodala pločnikom.

Sve do one večeri u garaži.

2

Otkazao joj je daljinski upravljač, a u kuhinjskom ormariću lijevo od sudopera nije bilo AA baterija. Bilo je baterija D i C, pa čak i jedan neotvoreni paketić sićušnih baterija AAA, ali ne i tih vražjih AA. I tako je Darcy otišla u garažu znajući da Bob ondje drži zalihu Duracella i to je bilo dovoljno da joj promijeni život. Kao da svi mi hodamo po zraku, visoko iznad zemlje. Potreban je samo jedan mali korak u pogrešnom smjeru pa da padnemo.

Kuhinju i garažu spajao je natkriveni prolaz. Darcy je žurno prošla kroz njega, stišćući kućni ogrtač oko sebe – prije dva dana prestao je niz iznimno vrućih dana babljeg ljeta pa je vrijeme sada više nalikovalo na listopad ili studeni. Vjetar joj je hladio gležnjeve. Vjerojatno je trebala navući čarape i hlače, ali nova epizoda serije Dva i pol muškarca trebala je početi za manje od pet minuta, a vražji televizor zaglavio se na CNN-u. Da je Bob kod kuće, zamolila bi ga da ručno promijeni kanal – negdje postoji dugmad za to, vjerojatno straga, gdje ih samo muškarac može pronaći – a onda bi ga poslala po baterije. Na kraju krajeva, garaža je uglavnom njegova oblast. Ona je u nju odlazila samo da izveze auto, a i to samo za dana kad je vrijeme bilo loše; inače ga je parkirala na okretištu kolnog prilaza. Ali Bob je sada u Montpelieru, otišao je pogledati zbirku čeličnih penija iz Drugoga svjetskog rata pa je ona, barem privremeno, gospodarica doma Andersonovih.

Opipala je zid pokraj vrata tražeći tri prekidača i uključila ih rubom dlana. Fluorescentne svjetiljke zazujale su joj iznad glave. Garaža je bila prostrana i sređena, alat je uredno visio na perforiranoj ploči i ležao na Bobovoj radnoj klupi. Pod je bio od betona, obojen plavkasto-sivo, a na njemu nije bilo mrlja od ulja; Bob je uvijek govorio kako mrlje od ulja znače da vlasnik garaže vozi smeće od auta ili da ne pazi na održavanje. Prius star godinu dana, kojim se vozio na posao u Portland, bio je ovdje; Bob se odvezao u Vermont terencem, dinosaurusom koji je imao visoku kilometražu. Njezin Volvo bio je parkiran vani.

"Lako ga je parkirati unutra", rekao joj je u više navrata (nakon dvadeset sedam godina braka, originalni komentari postanu vrlo rijetki). "Samo otvori vrata garaže daljinskim upravljačem na štitniku za sunce."

"Volim imati auto na oku", uvijek bi mu odgovorila, premda se zapravo bojala da ne udari autom u vrata garaže kad ga izvozi unatrag. Mrzila je voziti unatrag. A pretpostavljala je da on to zna... baš kao što je ona znala da on ima neobičan fetiš u vezi s držanjem papirnatih novčanica u novčaniku u okomitom položaju i da nikad ne odlaže otvorenu knjigu licem nadolje kad prekine s čitanjem – zato što se tako slomi hrbat, kako je tvrdio.

Barem je garaža bila topla; velike srebrne cijevi (koje se vjerojatno zovu vodovi, ali Darcy nije baš bila sigurna u to) križale su se na stropu. Otišla je do klupe na kojoj je ležalo nekoliko poredanih četvrtastih limenki, svaka s urednom etiketom na sebi: ČAVLI, VIJCI, ŠARKE, SPOJNICE I KOPČE, VODOVOD i – to je smatrala prilično simpatičnim – SITNE STVARČICE. Na zidu je visio kalendar Sports Illustrateda sa slikom neke nepodnošljivo mlade i privlačne djevojke u kupaćem kostimu, a s lijeve strane kalendara dvije fotografije. Jedna od njih bila je stara fotografija Donnieja i Petre na školskom igralištu za bejzbol u Yarmouthu, u majicama Red Soxa iz Bostona. Ispod nje je Bob debelim flomasterom napisao DOMAĆI TIM 1999. Druga, mnogo novija fotografija, pokazivala je odraslu Petru, koja samo što se nije pretvorila u ljepoticu, kako stoji zagrljena sa svojim zaručnikom Michaelom ispred malog ribljeg restorana na plaži Old Orchard. Ispod je debelim flomasterom pisalo SRETAN PAR!

Na zidu lijevo od fotografija visio je ormarić za baterije s natpisom ELEKTRIČNE STVARI na Dymo traci. Darcy je krenula prema njemu ne gledajući kuda ide – uzdajući se u Bobovu gotovo manijakalnu urednost – i spotaknula se o kartonsku kutiju koja nije bila do kraja gurnuta pod radnu klupu. Posrnula je i u posljednji se čas uhvatila za klupu. Puknuo joj je nokat – što boli i predstavlja gnjavažu – ali uspjela je spriječiti potencijalno gadan pad, što je bilo dobro. Vrlo dobro, jer u kući nije bilo nikoga tko bi mogao nazvati 911 da je razbila glavu na podu – nezamašćenom i čistom, ali vrlo tvrdom.

Mogla je naprosto gurnuti kutiju natrag pod klupu rubom stopala – poslije je to shvatila i pažljivo razmislila o tome, kao matematičar koji provjerava zakučastu i složenu jednadžbu. Na kraju krajeva, žurilo joj se. Ali na vrhu kutije ugledala je katalog za pletivo Patternworks pa je čučnula da ga dohvati i odnese u kuću zajedno s baterijama. A kad ga je podigla, ispod njega ugledala je Brookstoneov katalog koji je bila zagubila. A ispod njega Paulu Young... pa Talbots... pa Forzieri... pa Bloomingdale's...

"Bob!" uzviknula je s očajanjem, rastavivši mu ime na dva sloga (kao što bi ga izrekla kad bi on donio blato u kuću ili ostavio mokre ručnike na podu kupaonice kao da se nalaze u nekom luksuznom hotelu sa sobaricama), ne "Bob", nego "BO-ob". Jer doista, čitala ga je kao knjigu. On je smatrao da ona previše naručuje iz kataloga, a jedanput je otišao toliko daleko da je izjavio kako je ona ovisna o tim katalozima (što je smiješno, zapravo je bila ovisna o čokoladnim štangicama Butterfingers). Ta mu je mala psihološka analiza donijela dva dana njezina hladnog ponašanja. Ali on je znao kako ona razmišlja, i to naročito o nevažnim stvarima. Njezino je geslo glasilo "daleko od očiju, daleko od srca". I tako je taj lukavac skupio njezine kataloge i stavio ih ovamo. A sljedeća bi postaja vjerojatno bila kanta za papirnati otpad.

Danskin... Express... Computer Outlet... Macworld... Monkey Ward... Layla Grace...

Što je dublje prekapala, postajala je sve ogorčenija. Čovjek bi mislio da su ih njezine potrošačke navike dovele na prosjački štap, što je čisto sranje. Posve je zaboravila na seriju Dva i pol muškarca i već je počela razmišljati o tome što će reći Bobu kad je nazove iz Montpeliera (on bi je uvijek nazvao kad bi se nakon večere vratio u motel). Ali prvo je namjeravala odnijeti sve te kataloge ravno natrag u vražju kuću, što znači da će se morati vraćati barem tri ili četiri puta, jer hrpa kataloga bila je visoka barem šezdeset centimetara, a ti su luksuzni katalozi teški. Nije ni čudo što se spotaknula o kutiju.

Ubili je katalozi, pomislila je. No to bi bio ironičan način da čovjek pogi...

Misao joj se prekinula kao suha grančica. Bila je nastavila prekapati dok je razmišljala i sada je već prevalila četvrt puta do dna hrpe, a ispod kataloga Goosberry Patch (seoski dekor) naišla je na nešto što nije bilo katalog. Ne, ni izdaleka. Bio je to časopis Kuje u lancima. Skoro ga nije izvukla; da je na njega naišla u jednoj od Bobovih ladica ili na onoj visokoj polici s čarobnim preparatima za rast kose, vjerojatno i ne bi. Ali budući da ga je našla ovdje, skrivenog u hrpi s barem dvije stotine kataloga... njezinih kataloga... naslutila je da se u tome krije nešto više od običnog stida što ga muškarac možda osjeća zbog zanimanja za spolne nastranosti.

Žena na naslovnici bila je privezana za stolac i gola, osim crne kukuljice na glavi, ali kukuljica joj je prekrivala samo gornju polovicu lica i vidjelo se da vrišti. Bila je svezana debelom užadi koja joj se usijecala u dojke i trbuh. Po bradi, vratu i rukama bila je poprskana lažnom krvlju. Na dnu stranice, jarko žutim slovima, širio se ovaj neugodni mamac: ZLOČESTA KUJA BRENDA DOBILA JE ŠTO JE TRAŽILA NA STRANICI 49!

Darcy nije namjeravala otvoriti ni tu ni bilo koju drugu stranicu. Već je počela tražiti objašnjenje za ovo: muška znatiželja. Znala je nešto o muškoj znatiželji zato što je svojedobno u zubarskoj ordinaciji pročitala članak u Cosmu. Neka je čitateljica napisala pismo jednoj od mnogih savjetnica tog časopisa (ova je bila redakcijska psihijatrica koja se specijalizirala za često misteriozan muški spol) o tome kako je u aktovci svog muža pronašla nekoliko časopisa za homoseksualce. Vrlo eksplicitne stvari, rekla je autorica pisma, pa se sada brine nije li joj muž možda potajni homoseksualac. Premda, dodala je, ako jest, on to u spavaćoj sobi vrlo vješto skriva.

Ne brinite, odgovorila joj je savjetnica. Muškarci su pustolovi po naravi, a mnogi od njih vole istraživati nekonvencionalno spolno ponašanje – homoseksualnost je prva stvar na tom popisu, a grupni seks odmah iza nje – i spolni fetišizam: uriniranje, transvestizam, seks na javnim mjestima, lateks. I, dakako, vezanje. Dodala je da sado-mazohizam fascinira i neke žene, što je zbunilo Darcy, ali ona je uvijek rado priznavala da ne zna sve.

Muška znatiželja, to je sve. Možda je Bob vidio taj časopis na nekom kiosku (premda Darcy nije mogla zamisliti takvu naslovnicu na nekom novinskom kiosku) pa ga je obuzela znatiželja. A možda ga je pokupio iz kante za smeće u nekoj trgovini pa ga je odnio kući i prelistao ovdje u garaži, a onda se zgrozio kao i ona (krv na naslovnici očito je bila lažna, ali ženin vrisak izgledao je i previše stvaran) i sakrio ga u golemu hrpu kataloga namijenjenih recikliranju, kako ga ona ne bi slučajno vidjela i počela mu postavljati neugodna pitanja. To je sve, samo jednokratan slučaj; kad bi pogledala ostatak hrpe, ne bi u njemu našla ništa slično. Možda nekoliko Penthousea i časopisa sa slikama djevojaka u donjem rublju – znala je da većina muškaraca voli svilu i čipku, a ni Bob u tom pogledu nije izuzetak – ali više ništa iz žanra "Kuje u lancima".

Ponovno je pogledala naslovnicu i primijetila jednu neobičnu stvar: na njoj nije bilo cijene. A ni bar koda. Pogledala je stražnju stranu, želeći doznati koliko bi takav časopis mogao stajati i zatreptala kad je ondje ugledala sliku gole plavuše svezane za nešto što je podsjećalo na stol za operacije. Ali izraz straha na licu te djevojke bio je isto tako stvaran kao i novčanica od tri dolara, što ju je na neki način smirilo. A debeli muškarac koji je stajao iznad nje s, kako se činilo, kuhinjskim nožem u ruci, izgledao je smiješan u narukvicama i kožnim gaćama – više kao neki računovođa, nego kao netko tko se sprema izrezati "kuju u lancima" du jour.

I Bob je računovođa, pomislila je.

Bila je to glupa misao koja je izašla iz prevelike glupe zone njezina mozga. Odgurnula ju je kao što je odgurnula prilično neugodne korice časopisa natrag u hrpu kataloga nakon što se uvjerila da ni na stražnjoj stranici nema bar koda ni cijene. A kad je gurnula kartonsku kutiju pod radnu klupu – odustala je od zamisli da odnese kataloge natrag u kuću – sinuo joj je odgovor na zagonetku časopisa bez cijene i bar koda. To je jedan od onih časopisa koje prodaju u najlonskom ovitku, kako bi se prikrili svi prljavi dijelovi. Cijena i bar kod bili su na ovitku, naravno, to je to, što bi drugo moglo biti? Negdje je morao kupiti tu vražju stvar, pod pretpostavkom da je nije izvukao iz smeća.

Možda ga je kupio preko interneta. Vjerojatno postoje internetske stranice koje se specijaliziraju za takve stvari. A da i ne spominjemo mlade djevojke koje izgledaju poput dvanaestogodišnjakinja.

"Nije važno", rekla je i oštro klimnula glavom. Ovo je gotova stvar, mrtvo slovo na papiru, završena rasprava. Kad bi mu to spomenula u večerašnjem telefonskom razgovoru ili kad se vrati kući, bilo bi mu neugodno i branio bi se. Vjerojatno bi je optužio da je seksualno naivna, što je zacijelo istina, i da pretjeruje, što je odlučila ne učiniti. Odlučila je da se ne preda. Brak je nalik na kuću koja se stalno gradi, svake godine nadograđuju se nove sobe. Brak koji traje tek godinu dana nalik je na kućicu, a brak koji traje dvadeset sedam godina na golem i nepravilan dvorac. U njemu mora biti udubina i skrivenih kutaka. Većina njih prašnjava je i prazna, ali neki kriju neugodne uspomene koje radije ne biste našli. Ali nije to ništa važno. Takve uspomene čovjek ili baci u smeće ili ih odnese u staretinarnicu.

Ta joj se misao toliko svidjela (dala joj je osjećaj dovršenosti) da ju je ponovila naglas: "Nije to ništa važno." A da to i dokaže, s obje je ruke snažno gurnula kutiju do stražnjeg zida.

Začuo se tup udarac. Što je sad to?

Bolje da ne znam, rekla je sebi. Bila je prilično sigurna da joj ta misao nije došla iz glupe, nego iz pametne zone mozga. Pod radnom je klupom mračno, možda ondje ima miševa. Čak i u dobro održavanoj garaži poput ove, moglo bi biti miševa, osobito kad dođe hladno vrijeme, a neki bi je uplašeni miš mogao ugristi.

Ustala je, obrisala kućni ogrtač na koljenima i izašla iz garaže. Na pola puta natkrivenim prolazom, začula je zvonjavu telefona.

3

Vratila se u kuhinju prije no što se uključila telefonska sekretarica, ali onda je pričekala. Ako je to Bob, neka sekretarica preuzme njegov poziv. U ovom trenutku nije htjela razgovarati s njime. Mogao bi joj nešto čuti u glasu. Pretpostavit će da je otišla u dućan na uglu ili možda u videoteku i opet nazvati za sat vremena. A za sat vremena, nakon što joj se neugodno otkriće malo staloži, već će se dovoljno pribrati da može voditi ugodan razgovor.

Ali nije bio Bob, bio je Donnie. "O, kvragu, baš sam želio popričati s vama."

Podigla je slušalicu, naslonila se na pult i rekla: "Pa onda pričaj. Baš sam se vratila iz garaže."

Donnie je bio pun novosti. Živio je u Clevelandu u Ohiu i nakon dvije godine nezahvalnog rintanja na najnižem položaju u najvećoj reklamnoj firmi u gradu, s jednim je prijateljem odlučio pokrenuti vlastiti posao. Bob se tome jako protivio, govoreći Donnieju da on i njegov prijatelj nikad neće dobiti zajam koji im treba da bi preživjeli prvu godinu.

"Jesi li ti pri sebi?" bio je rekao Donnieju nakon što mu je Darcy prepustila slušalicu. To je bilo u rano proljeće, kad su se posljednji komadići snijega još uvijek skrivali ispod drveća i grmlja u stražnjem dvorištu. "Ti imaš dvadeset i četiri godine, Donnie, a i tvoj prijatelj Ken. Vas dvojica naivaca ne možete još godinu dana dobiti ni kasko-osiguranje za svoj auto, samo obvezno osiguranje. Ni jedna banka neće vam odobriti početni kredit od sedam tisuća dolara, osobito u ovoj ekonomskoj situaciji."

Ali oni su ipak dobili zajam, a sada su uspjeli pronaći i dva velika klijenta, oba u istom danu. Jedan je bio prodavač automobila koji je tražio svjež pristup da privuče kupce u tridesetima, a drugi ista ona banka koja je firmi Anderson & Heyward odobrila početni zajam. Darcy je uzviknula od oduševljenja, a Donnie je kliknuo zauzvrat. Razgovarali su dvadesetak minuta. Jedanput tijekom razgovora prekinula su ih dva kratka zvučna signala dolazećeg poziva.

"Želiš li se javiti?" upitao ju je Donnie. "Ne, to me zove tvoj otac. Otišao je pogledati zbirku čeličnih penija u Montpelieru. Nazvat će me opet prije spavanja."

"Kako je on?"

Dobro, pomislila je. Nalazi nove zanimacije. "Spreman za akciju", odgovorila je. Bila je to jedna od Bobovih omiljenih izreka pa se Donnie nasmijao. Darcy je obožavala čuti njegov smijeh.

"A Pets?"

"Nazovi je i provjeri sam, Donalde."

"Hoću, hoću. Stalno se spremam. U međuvremenu, reci mi ti ukratko."

"Odlično je. Punom parom planira vjenčanje."

"Čovjek bi mislio da se udaje sljedećeg tjedna, a ne sljedećeg lipnja."

"Donnie, ako se ne potrudiš razumjeti žene, nikad se nećeš oženiti."

"Ne žuri mi se. Previše se dobro zabavljam."

"Samo se zabavljaj oprezno."

"Vrlo sam oprezan i vrlo pristojan. Sad moram ići, mama. Za pola sata naći ću se s Kenom na piću. Počet ćemo planirati tu stvar s automobilima."

Htjela mu je reći da ne pije previše, ali onda se predomislila. On možda još uvijek izgleda kao da je tek krenuo u srednju školu, a ona ga se vrlo jasno sjećala kad je kao petogodišnjak u crvenom prugastom džemperu neumorno gurao romobil gore-dolje asfaltiranim stazama u parku Joshue Chamberlaina u Pownalu, ali on više nije nijedan od te dvojice dječaka. On je sada mlad muškarac i koliko god to nevjerojatno zvučalo, mladi poduzetnik na početku karijere.

"Okej", rekla je. "Hvala ti što si nazvao, Donnie. Baš mi je drago."

"I meni. Pozdravi staroga kad ponovno nazove i reci mu da ga volim."

"Hoću. "

"Spreman za akciju", rekao je Donnie i zacerekao se. "Kolikim je izviđačkim grupama to rekao?"

"Svima." Darcy je otvorila hladnjak da provjeri ne čeka li je u njemu kojim slučajem još koji hladni Butterfinger da ga u slast pojede. Nije ga bilo. "Grozno!"

"Volim te, mama."

"I ja tebe."

Spustila je slušalicu. Opet se dobro osjećala. Smiješila se. Ali dok je tako stajala naslanjajući se na pult, osmijeh joj je izblijedio.

Onaj štropot.

Začula je štropot kad je gurnula kutiju s katalozima natrag pod radnu klupu. Ne zveket kao da je kutija udarila u neki zagubljeni komad alata, nego štropot. Zvučalo je pomalo šuplje.

Baš me briga.

Nažalost, to nije bilo točno. Taj joj je štropot izgledao kao nedovršen posao. A i kutija. Ima li u njoj još bačenih časopisa poput onih Kuja u lancima!

Bolje da ne znam.

Da, da, ali možda bi ipak bilo pametnije provjeriti. Jer ako je samo jedan, znači da je imala pravo kad je pomislila da je sve to samo seksualna znatiželja koju je potpuno zadovoljio jedan jedini kratak pogled u taj odvratan ( i bolestan, dodala je) svijet. A ako ih ima još, ni to još uvijek ne mora ništa značiti – na kraju krajeva, on ih je namjeravao baciti – ali možda bi ona to ipak morala znati.

Ali najviše ju je mučio onaj štropot. Mučio ju je više od pitanja o časopisima.

Brzo je uzela baterijsku svjetiljku iz smočnice i krenula natrag u garažu. Čim se našla u natkrivenom prolazu, podigla je revere kućnog ogrtača i poželjela da je odjenula jaknu. Već je bilo vrlo hladno.

4

Kleknula je, odgurnula kutiju s katalozima u stranu i osvijetlila prostor ispod radne klupe. U prvom trenutku nije shvatila što to vidi ispred sebe: gledala je glatku površinu koju su prekidale dvije tamne linije, jedna neznatno deblja od druge. A onda je osjetila nemir u tijelu, koji se protezao od sredine prsnog koša do dna trbuha. Bilo je to skrovište.

Pusti to na miru, Darcy! To je njegova stvar, a radi vlastita duševnog mira pusti da tako i ostane.

Bio je to dobar savjet, ali sad je već predaleko dogurala da bi ga poslušala. Zavukla se pod klupu sa svjetiljkom u ruci, očekujući da će je ondje dočekati debeli sloj paučine, ali nije ga bilo. Ako je njezin životni moto glasio "daleko od očiju, daleko od srca", onda je životni moto njezina proćelavog muža, skupljača novčića i voditelja dječjih izviđača, glasio "sve mora biti blistavo i čisto".

Osim toga, on se i sam zavlači ovamo pa se nije mogla stvoriti paučina.

Je li to istina? Zapravo ne može biti sigurna u to, zar ne?

Ali vjerovala je da jest.

Pukotine su se nalazile na svakom kraju dvadeset centimetara duge ploče koja je, izgleda, u sredini imala šipku kako bi se mogla okrenuti oko osi. Darcy ju je bila udarila kutijom dovoljno jako da je odškrine, ali to ne objašnjava onaj štropot. Gurnula je jedan kraj ploče. Ploča se najednom kraju pomaknula unutra, a na drugom van i otkrila dvadeset centimetara dugo, trideset visoko i možda pedesetak centimetara duboko skrovište. Mislila je da će u njemu ugledati još časopisa, možda čak i cijelu zbirku, ali nije ih našla. Ugledala je malu drvenu kutiju. Bila je prilično sigurna da ju je prepoznala. Ta je kutija proizvela onaj zvuk. Stajala je na boku pa ju je obrtanje ploče prevrnulo.

Ispružila je ruku, uhvatila kutiju i izvukla je s jakim osjećajem zebnje. Bila je to mala kutija od hrastovine koju mu je ona prije pet godina, a možda i više, darovala za Božić. Ili za rođendan? Više se nije mogla sjetiti, samo se sjećala da ju je jeftino kupila kod nekog obrtnika u Castle Rocku. U bareljefu na poklopcu kutije nalazio se ručno rezbareni ornament, a ispod ornamenta, također u bareljefu, bio je natpis njezine namjene: MANŽETE. Bob je imao mnogo ukrasne dugmadi za manžete i premda je za posao radije odijevao košulje s običnom dugmadi, neki od njegovih ukrasa za zapešće bili su prilično lijepi. Sjećala se kako je tada pomislila da će mu kutija pomoći da ih organizira. Sjećala se da ju je neko vrijeme nakon što je odmotao dar i oduševljeno uzviknuo viđala na vrhu komode na njegovoj strani spavaće sobe, ali nije se mogla sjetiti da ju je vidjela u posljednje vrijeme. Pa naravno da nije. Bila je ovdje, u skrovištu pod radnom klupom, a Darcy bi se okladila u kuću i sve ostale posjede (još jedna od njegovih uzrečica) da, ako je otvori, unutra neće naći manžete.

Pa onda nemoj pogledati.

Još jedan dobar savjet, ali sada je već predaleko dospjela da bi ga poslušala. Otvorila je kutiju osjećajući se kao žena koja je zalutala u kasino i iz nekog ludog razloga uložila svu svoju životnu ušteđevinu na jednu jedinu kartu.

Daj da bude prazna. Molim te, Bože, ako me voliš, daj da bude prazna.

Ali nije bila prazna. Unutra su ležala tri plastične pravokutne kartice, svezane gumicom. Izvukla je svežanj vršcima prstiju – kao da izvlači bačenu krpu bojeći se da je prljava i puna bacila – i skinula gumicu.

Nisu to bile kreditne kartice, kao što je u prvi mah pomislila. Na vrhu svežnja ležala je iskaznica crvenog križa davatelja krvi koja je pripadala nekoj ženi po imenu Marjorie Duvall. Krvna grupa bila joj je A+, živjela je u Novoj Engleskoj. Darcy je okrenula iskaznicu i vidjela da je Marjorie – tko god bila – posljednji put dala krv šesnaestog kolovoza 2010. Prije tri mjeseca.

Kvragu, tko je ta Marjorie Duvall? Odakle je Bob poznaje? I zašto joj njezino ime zvuči poznato?

Sljedeća je bila članska iskaznica knjižnice u North Conwayju na ime Marjorie Duvall, a ona je na sebi imala adresu: Honey Lane 17, South Gansett, New Hampshire.

Posljednji komad plastike bila je vozačka dozvola Marjorie Duvall iz New Hampshirea. Na fotografiji je izgledala kao savršeno obična Amerikanka tridesetih godina, ne pretjerano zgodna (premda nitko na fotografiji vozačke ne izgleda najbolje), ali ipak ljepuškasta. Zagasito plava kosa bila joj je začešljana unatrag, po slici se nije moglo zaključiti ima li punđu ili konjski rep. Datum rođenja: 6. siječnja 1974. Ista adresa kao i na iskaznici knjižnice.

Darcy je shvatila da cvili od očaja. S užasom je slušala kako joj taj zvuk izlazi iz grla, ali nije mogla prestati. A želudac joj se pretvorio u olovnu kuglu, koja joj je povlačila cijelu utrobu nadolje, rastežući je u nove i neugodne oblike. Shvatila je da je sliku Marjorie Duvall vidjela u novinama. I na večernjim vijestima.

S potpuno utrnulim rukama, ponovno je omotala svežanj iskaznica gumicom i vratila ga u kutiju, a kutiju u skrovište. Već se spremala da zatvori skrovište, kad je začula sebe kako govori: "Ne, ne, ne, to nije u redu. Ne može biti."

Je li to govorila Pametna ili Glupa Darcy? Nije bilo lako reći. Sigurno je znala samo to da je kutiju otvorila Glupa Darcy. I zahvaljujući njoj, Darcy je sada tonula.

Ponovno je izvukla kutiju. Misleći: To je pogreška, mora biti, mi smo u braku više od polovice svojih života, ja bih to znala, znala bih. Otvorila je kutiju. Misleći: Poznaje li itko ikoga doista?

Prije ove večeri, Darcy bi bez razmišljanja na to pitanje odgovorila potvrdno.

Sada je na vrhu svežnja ležala vozačka dozvola Marjorie Duvall. Prije je bila na dnu. Darcy ju je vratila na dno. Ali koja je iskaznica ležala na vrhu, iskaznica crvenog križa ili iskaznica knjižnice? Odgovor je jednostavan, mora biti jednostavan kad postoje samo dvije mogućnosti, ali Darcy je bila previše uznemirena da bi se sjetila. Stavila je iskaznicu knjižnice na vrh i odmah shvatila da ona prije nije bila ondje, jer prvo što je ugledala kad je otvorila kutiju bio je bljesak crvene boje, crvene kao krv; naravno da će iskaznica davatelja krvi biti crvena. Ta je iskaznica bila na vrhu.

Stavila ju je na vrh. Dok je omatala gumicom malu zbirku plastičnih kartica, u kući je ponovno zazvonio telefon. To je on, Bob, zove je iz Vermonta. Da je Darcy sada bila u kuhinji i da je podigla slušalicu, čula bi ga kako joj vedrim glasom (glasom koji je poznavala isto tako dobro kao i svoj vlastiti) kaže: Zdravo, dušo, kako si?

Prsti su joj se trznuli, a gumica je puknula i odletjela. Darcy je viknula, premda nije znala viče li od frustracije ili od straha. Ali zašto bi se zapravo bojala? U dvadeset sedam godina braka Bob nikad nije dignuo ruku na nju, osim da je pomiluje. A samo je u nekoliko navrata dignuo glas na nju.

Telefon je zazvonio još jedanput... pa još jedanput... a onda se prekinuo usred zvonjave. Bob joj vjerojatno ostavlja poruku. Opet te nisam našao kod kuće! Kvragu! Nazovi me da se ne brinem, OK? Moj broj je...

Ostavit će joj i broj svoje sobe. On ništa ne prepušta slučaju, ništa ne uzima zdravo za gotovo.

Ono što je pomislila apsolutno ne može biti istina. Ta je misao nalik na one grozne strahove koji katkad izrone iz mulja na dnu čovjekove duše i zablistaju sa strašnom uvjerljivošću: da je žgaravica zapravo početak srčanog udara, da je glavobolja zapravo tumor na mozgu ili da to što Petra nije nazvala u nedjelju navečer zapravo znači da je doživjela prometnu nesreću i da sada leži u komi u nekoj bolnici. Ali takvi joj se strahovi obično jave u četiri ujutro, kad ne može zaspati. Ne u osam navečer... a gdje je ta vražja gumica?

Napokon ju je našla iza kutije s katalozima u koju više nikad nije htjela zaviriti. Zaboravivši gdje se nalazi, gurnula je gumicu u džep i stala se pridizati da potraži novu pa je udarila glavom u dno stola. Počela je plakati.

Nije našla gumicu ni u jednoj ladici radnog stola pa je zaplakala još jače. Vratila se kroz natkriveni prolaz u kuhinju, noseći one grozne i neobjašnjive iskaznice u džepu kućnog ogrtača te uzela gumicu iz kuhinjske ladice u kojoj je držala raznorazne tobože korisne stvarčice: spojnice za papir, plastične vezice i ukrasne magnete za hladnjak koji su gotovo posve izgubili magnetičnost. Na jednom od tih magneta, koji joj je Bob darovao za Božić u čarapi, pisalo je DARCY JE GLAVNA.

Svjetlo na vrhu telefona na pultu stalno je titralo govoreći: poruka, poruka, poruka.

Požurila je natrag u garažu ne podigavši revere kućne haljine. Više nije osjećala hladnoću u zraku, jer unutrašnja je hladnoća sada bila jača. A ona olovna kugla još uvijek joj je potezala utrobu nadolje. Rastezala je. Bila je nejasno svjesna da hitno mora isprazniti crijeva.

Nije važno. Stisni. Zamisli da se voziš autoputom i da je sljedeći WC udaljen dvadeset milja. Obavi to. Vrati sve stvari u prijašnje stanje. A onda možeš...

Što onda može? Zaboraviti na sve? Baš vjerojatno! Omotala je iskaznice gumicom, shvatila da se vozačka dozvola nekako opet našla na vrhu i nazvala se glupom kujom... što je pogrdna izjava zbog koje bi Bobu opalila šamar, da ju je on ikada tako nazvao. Premda nikad nije.

"Ako sam glupa kuja, barem nisam kuja u lancima", promrmljala je, a onda je osjetila grč u želucu. Kleknula je i okamenila se u tom položaju čekajući da grč prođe. Da je ovdje bila kupaonica, potrčala bi u nju, ali nije je bilo. Kad je grč popustio – nevoljko – presložila je iskaznice, prilično sigurna da ih je sada stavila u ispravan poredak (davateljica krvi, knjižnica, vozačka dozvola), a onda ih vratila u kutiju s natpisom MANŽETE. A kutiju natrag u rupu. Čvrsto je zatvorila pokretnu ploču.

Kutiju s katalozima vratila je na mjesto gdje je ležala kad se o nju spotaknula: da neznatno viri. Bob neće primijetiti razliku.

Ali je li ona sigurna u to? Ako je on doista ono što ona misli da jest – strašno je da joj se takva misao uopće vrzma po glavi, kad su sve što je prije samo pola sata željela bile nove baterije za onaj prokleti daljinski upravljač – ako jest, onda je već dugo oprezan. A on doista i jest oprezan i uredan, on doista živi u skladu s geslom "sve mora biti blistavo i čisto", ali ako je ono što ove vražje (ne, jebene ) plastične iskaznice nagovještavaju točno, onda je nadnaravno oprezan. Nadnaravno budan. Prepreden.

Nikad prije ove večeri nije tu riječ povezala s Bobom. "Ne", rekla je garaži. Znojila se, pramenčići kose neprivlačno su joj se lijepili za lice, hvatali su je grčevi u želucu, a ruke su joj se tresle kao da boluje od Parkinsonove bolesti, ali glas joj je bio neobično miran, čudno spokojan. "Ne, to nije moguće. To je pogreška. Moj muž nije Beadie ."

Zatim se vratila u kuću.

5

Odlučila je skuhati čaj. Čaj smiruje. Dok je punila čajnik, opet je zazvonio telefon. Ispustila je čajnik u sudoper – tresak ju je natjerao da ispusti mali krik – i otišla do telefona otirući vlažne ruke o kućni ogrtač.

Samo mirno, rekla je sebi. Ako on može čuvati tajnu, mogu i ja. Sjeti se da za sve ovo postoji razumno objašnjenje...

Ma nemoj mi reći?

A ja samo ne znam kako ono glasi. Treba mi vremena da razmislim, to je sve. I zato: samo mirno.

Podigla je slušalicu i veselim glasom rekla: "Ako si ti, ljepotane, dođi odmah. Muž mi je na putu."

Bob se nasmijao. "Zdravo, dušo, kako si?"

"Spremna za akciju. A ti?"

Nastala je duga šutnja. Barem joj se tako činilo, iako nije mogla trajati više od nekoliko sekundi. Za to vrijeme čula je cviljenje hladnjaka, koje je iz nekog razloga grozno zvučalo, kapanje vode iz slavine na čajnik koji je ispustila u sudoper i kucanje vlastita srca – činilo joj se da ovaj posljednji zvuk dolazi iz grla i ušiju, a ne iz prsa. Toliko su dugo u braku da su postali gotovo savršeno prilagođeni jedno drugom. Dogodi li se to u svakom braku? Darcy nije znala odgovor. Poznavala je samo vlastiti brak. A sada se morala zapitati poznaje li čak i njega.

"Čudno mi zvučiš", rekao joj je. "Glas ti je promukao. Je li sve u redu, dušo?"

To ju je trebalo dirnuti, ali umjesto toga, zgrozilo ju je. Marjorie Duvall: ne samo da joj je to ime lebdjelo pred očima, nego joj se činilo da titra poput neonskog natpisa nekog bara. Načas je ostala bez teksta. Na oči su joj navrle suze, a onda je s užasom shvatila da joj se kuhinja koju je tako dobro poznavala počinje vrtjeti pred očima. Opet je osjetila onu težinu i grčeve u utrobi. Marjorie Duvall. Krvna grupa: A+. Adresa: Honey Lane 17. Kao kad čovjek kaže: zdravo, honey, kako si, jesi li spremna za akciju?

"Razmišljala sam o Brandolyn", začula je kako odgovara.

"O, draga", odvratio je s onom njemu tako svojstvenom sućuti u glasu. Dobro ju je poznavala. Nije li se na nju neprestance oslanjala još od 1984. godine? Pa čak i prije toga, dok su još uvijek hodali, čim joj je postalo jasno da je Bob onaj pravi? Naravno da se oslanjala. Kao što se i on oslanjao na nju. Ludo je misliti da bi takva sućut mogla biti samo šlag na otrovnoj torti. A još je luđa činjenica da mu ona u ovom trenutku laže. Naime, ako se pridjev "lud" uopće može komparirati. Ili možda pridjev "lud", baš kao i pridjev "jedinstven", nema komparativa i superlativa. A što ona misli? Za Boga miloga, što?

Bob joj je u međuvremenu nešto rekao, a Darcy nije imala pojma što.

"Što si rekao? Baš sam se okrenula da dohvatim šalicu čaja." Što je bila još jedna laž, jer su joj se ruke previše tresle da bi išta dohvatila, ali sitna i uvjerljiva laž. A glas joj nije podrhtavao. Ili je barem tako vjerovala.

"Rekao sam, odakle sad to?"

"Donnie je nazvao i pitao me kako mu je sestra pa sam se sjetila svoje sestre. Izašla sam i malo se prošetala. Počela sam šmrcati, premda je to djelomice zbog hladnoće. Vjerojatno si mi to čuo u glasu."

"Jesam, istog časa. Čuj, možda bih sutra trebao preskočiti Burlington i vratiti se kući."

Gotovo je kriknula: "Ne!" ali upravo bi to bila pogreška. To bi ga moglo navesti na to da se zabrine za nju i krene kući u cik zore.

"Samo se usudi pa ću ti razbiti nos", rekla mu je i osjetila olakšanje kad se nasmijao. "Charlie Frady rekao ti je da vrijedi otići na tu rasprodaju kućne imovine u Burlingtonu, a on ima dobre veze. I dobre instinkte. Ti to i sam uvijek kažeš."

"Da, ali ne sviđa mi se što si tako malodušna." To što je on shvatio (i to istog časa! Istog časa! ) da nešto nije u redu, bilo je loše. A to što je morala izmišljati razloge – oh, to je bilo još gore. Zatvorila je oči, ali u glavi je ugledala onu zločestu kuju Brendu kako vrišti pod kukuljicom pa ih je opet otvorila.

"Već mi je bolje", rekla mu je. "To je bila samo kratkotrajna malodušnost. Ona mi je bila sestra, a ja sam vidjela kad ju je otac donio kući. Katkad se toga sjetim, to je sve."

"Znam", odvratio je. A to je bila istina. Darcy se nije zaljubila u Boba Andersona zbog smrti svoje sestre, ali razumijevanje koje joj je pokazao dok je tugovala učvrstilo im je vezu.

Brandolyn Madsen poginula je dok se skijala cestom; udario ju je pijani vozač motornih saonica. Pobjegao je ostavivši njezino tijelo u šumi, pola milje od kuće Madsonovih. Kad se Brandi nije vratila kući do osam sati, dva policajca iz Freeporta i članovi lokalne civilne straže krenuli su u potragu. Darcyn otac našao je njezino tijelo i donio ga kući kroz pola milje borove šume. Darcy – koja se u tom trenutku nalazila u dnevnoj sobi, dežurala na telefonu i pokušavala smiriti majku – prva ga je vidjela. Došao je travnjakom, obasjan svjetlom punog zimskog Mjeseca, a iz usta su mu izlazili bijeli oblaci pare. Darcy je u prvom trenutku (još uvijek joj je bilo grozno kad se toga sjetila) pomislila na sve one sentimentalne stare crno-bijele ljubavne filmove koji se katkad prikazuju na kanalu TCM, one u kojima neki momak prenese svoju nevjestu preko praga kolibe na sretnom medenom mjesecu, uz pratnju sladunjave glazbe pedeset violina.

Darcy je otkrila da je Bob Anderson shvaća bolje od većine drugih ljudi. On nije izgubio brata ili sestru; izgubio je najboljeg prijatelja, kojeg je kao dječaka udario opskrbni kamion kad je tijekom improvizirane utakmice bejzbola izjurio na cestu da pokupi zalutalu lopticu (srećom, tu lopticu nije bacio Bob; on nije bio bogzna kakav igrač bejzbola pa je tog dana otišao na plivanje) i ubrzo je umro u bolnici. Ta koincidencija starih tuga nije bila jedina stvar zbog koje joj se njihova veza činila posebnom, ali to ju je u njezinim očima činilo nekako mističnom – kao da nije slučajnost, nego predodređena stvar.

"Ostani u Vermontu, Bobby. Idi na tu rasprodaju kućne imovine. Hvala ti na brizi, ali ako se sada na brzinu vratiš kući, osjećat ću se kao kakva balavica. A to će me razljutiti."

"Dobro. Ali nazvat ću te sutra u pola osam. Samo da znaš."

Nasmijala se i s olakšanjem shvatila da joj je smijeh iskren... ili tako blizu iskrenosti da se ne vidi razlika. A zašto se ne bi smjela iskreno nasmijati? Zašto, zaboga, ne? Voljela ga je pa mu može bar malo vjerovati. U vezi sa svime. A nije to baš ni stvar izbora. Čovjek ne može ugasiti ljubav – čak ni onu prilično odsutnu ljubav staru dvadeset sedam godina koju uzima zdravo za gotovo – kao da gasi svjetlo. Ljubav dolazi iz srca, a srce slijedi vlastite zakone.

"Bobby, ti uvijek nazoveš u pola osam."

"Priznajem. Nazovi me večeras ako budeš..."

"Išta trebala, bez obzira na to koliko je sati", dovršila je misao umjesto njega. Sad se gotovo osjećala kao ona stara. Doista je čudesno od koliko se grubih udaraca duh može oporaviti. "Hoću."

"Volim te, dušo." Završetak tolikih razgovora tijekom godina.

"I ja tebe", odvratila je sa smiješkom, a zatim je spustila slušalicu, naslonila čelo na zid, zatvorila oči i počela plakati prije no što joj je smiješak stigao nestati s lica.

6

Darcy je svoj kompjuter, iMac koji je sada već bio toliko star da je dobio pomodni retro-štih, držala u sobi za šivanje. Malokad ga je upotrebljavala za išta osim za slanje e-maila i za odlazak na eBay, ali sada je otvorila Google i ukucala ime Marjorie Duvall. Kolebala se prije no što je u potragu dodala ime Beadie, ali ne zadugo. Zašto da povećava agoniju? Bila je sigurna da bi se to ime ionako negdje pojavilo. Pritisnula je tipku Enter. Dok je gledala kako se mali krug za čekanje vrti na ekranu, opet su je spopali grčevi u želucu pa je odjurila u kupaonicu, sjela na školjku i obavila stvar s glavom u rukama. Na unutrašnjoj strani vrata nalazilo se ogledalo, a nije se htjela vidjeti u njemu. Zašto je to ogledalo uopće ovdje? Zašto je dopustila da bude ovdje? Tko želi gledati svoj odraz u ogledalu dok sjedi na zahodskoj školjci? Čak i kad je u najboljem izdanju, što ona sada posve sigurno nije?

Polako se vratila do kompjutera, vukući noge poput djeteta koje zna da ga čeka kazna zbog one vrste stvari koju je Darcyna majka nazivala "velikom spačkom". Vidjela je da je Google izbacio preko pet milijuna rezultata: o, svemogući Google, tako velikodušan i tako strašan. Ali prvi ju je rezultat nasmijao; pozivao ju je da pogleda stranicu izvjesne Marjorie Duvall Beadie na Twitteru. Darcy je smatrala da taj rezultat može zanemariti. Ako se nije varala (a bila bi strašno zahvalna da se vara), prošlo je izvjesno vrijeme otkako je ona Marjorie koju je tražila posljednji put posjetila Twitter.

Drugi rezultat bio je članak iz Portland Press Heralda, a kad ga je Darcy otvorila, pozdravila ju je fotografija (doživjela ju je više kao šamar, nego kao pozdrav) koje se sjećala s televizije, a vjerojatno i baš iz ovih novina, jer oni su čitali Press Herald. Članak je bio objavljen prije deset dana i bio je udarna vijest u novinama. Naslov je glasio: ŽENA IZ NEW HAMPSHIREA MOŽDA JE JEDANAESTA BEADIEJEVA ŽRTVA. A podnaslov: Izvor iz policije: Sigurni smo devedeset posto.

Marjorie Duvall izgledala je mnogo ljepše na novinskoj fotografiji. Bila je to slika iz fotografskog ateljea na kojoj je pozirala u klasičnom stilu, u lepršavoj crnoj haljini, s raspuštenom plavom kosom koja je na ovoj fotografiji izgledala mnogo svjetlija. Darcy se zapitala je li tu fotografiju snimio Marjorien muž. Pretpostavljala je da jest. Pretpostavljala je da je fotografija ukrašavala policu iznad kamina u Honey Laneu 17 ili možda zid u predsoblju. Ljepuškasta domaćica koja dočekuje goste s vječnim osmijehom na licu.

Muškarci više vole plavuše jer im dojadi stiskati crnke. Bila je to jedna od Bobovih uzrečica. Ta joj se nikad nije previše sviđala, a sada joj se gadila. Marjorie Duvall pronađena je u guduri šest milja od svoje kuće u South Gansettu, odmah izvan grada North Conway. Oblasni šerif pretpostavljao je da je smrt vjerojatno nastupila od posljedica davljenja, ali nije to mogao tvrditi sa sigurnošću; to je ovisilo o procjeni oblasnog sudskog patologa. Šerif nije htio dalje nagađati, a ni odgovoriti ni na jedno drugo pitanje, ali reporterov neimenovani izvor (koji je bio blizak istrazi pa su njegove informacije bile barem napola opravdane) rekao je da je Marjorie Duvall pretučena i seksualno zlostavljana na način koji se slaže s ostalim Beadiejevim ubojstvima.

Što je bio prirodan prijelaz na potpun sažetak prethodnih umorstava. Beadie je prvo umorstvo počinio 1977. godine pa onda još dva 1978., još jedno 1980., a onda opet dva 1981. Dva ubojstva počinio je u New Hampshireu, dva u Massachusettsu, a peto i šesto u Vermontu. Nakon toga nastupio je jaz od šesnaest godina. Policija je vjerovala da se dogodila jedna od tri stvari: ili se Beadie preselio u neki drugi kraj zemlje i nastavio prakticirati svoj hobi ondje ili su ga uhitili zbog nekog drugog, nepovezanog zločina pa sada sjedi u zatvoru ili s e ubio. Prema riječima psihijatra s kojim se autor članka konzultirao, nije baš vjerojatno da se Beadie naprosto umorio od svega. Takvi se tipovi nikad ne umore, objasnio je psihijatar. To je njihova razbibriga, njihova opsesija. I više od toga, to je njihov tajni život.

Tajni život. Kakav je otrovan okidač bila ta fraza. Beadiejeva šesta žrtva bila je jedna žena iz Berrea, čije je tijelo otkrila ralica u snježnom nanosu tjedan dana prije Božića. Njezini su rođaci zacijelo proveli prekrasan blagdan, pomislila je Darcy. Ni ona te godine nije imala bogzna kakav Božić. Bila je osamljena i daleko od kuće (što je činjenica koju joj ni divlji konji ne bi izvukli iz usta u razgovoru s majkom), a čak i nakon osamnaest mjeseci probnog razdoblja nije bila sigurna da je kvalificirana za posao koji je obavljala pa nije niti osjetila blagdanski duh. Imala je nekoliko poznanica (to su bile one djevojke s kojima je odlazila na margarite), ali ne i prave prijateljice. Nije baš bila vješta u sklapanju prijateljstava, to joj nikad nije polazilo za rukom. Malo je reći da je bila sramežljiva, vjerojatno bi bilo točnije reći da je bila introvertirana.

A onda je u njezin život s osmijehom na licu ušetao Bob Anderson – pozvao ju je da izađu i nije htio prihvatiti negativan odgovor. To je vjerojatno bilo ni tri mjeseca nakon što je ona ralica otkrila tijelo posljednje žrtve iz Beadiejeva ranog ciklusa. Zavoljeli su se. A Beadie je prestao ubijati na šesnaest godina.

Zbog nje? Zato što ju je volio? Zato što je želio prestati s "velikim spačkama"?

Ili je to samo koincidencija. Moglo bi biti. Dobar pokušaj, ali skrivene iskaznice koje je pronašla u garaži ne govore baš u prilog ideji o koincidenciji. Beadiejeva sedma žrtva, prva iz novog ciklusa, kako su to novine prozvale, bila je žena iz Watervillea u Maineu po imenu Stacey Moore. Muž ju je pronašao u podrumu nakon što se vratio iz Bostona, kamo je s dvojicom prijatelja otišao pogledali nekoliko utakmica Red Soxa. To je bilo u kolovozu 1997. Glava joj je bila gurnuta u posudu slatkog kukuruza koji su Mooreovi prodavali na svojoj farmi pokraj autoputa 106. Bila je gola, ruke su joj bile svezane na leđima, a stražnjica i bedra istučena na desetak mjesta.

Dva dana poslije, Staceyna vozačka dozvola i iskaznica Plavog križa, omotane gumicom, stigle su u Augustu, adresirane crnim slovima na GLUPOG GLAVNOG TUŽITELJA ODJELA ZA KRINIMALISTIČKE ISTRAGE. Uz njih je stigla i poruka: ZDRAVO! VRATIO SAM SE! BEADIE!

Detektivi koji su radili na tom slučaju istog su časa prepoznali paket. Nakon svakog od prethodnih umorstava ubojica je policiji poslao nekoliko žrtvinih iskaznica – i slične vesele poruke. Znao je kad će one biti same. Mučio ih je, uglavnom vlastitim zubima, silovao ih ili seksualno zlostavljao, a onda ubio, a nekoliko tjedana ili mjeseci poslije toga poslao bi njihove iskaznice nekom ogranku policije. Da ih izaziva.

Kako bi bio siguran da će dobiti zasluge, s očajanjem je pomislila Darcy.

Beadie je opet ubio 2004., a deveti i deseti put 2007. Ta dva umorstva bila su najgora, jer je jedna od žrtava bila dijete. Desetogodišnji sin jedne žene pušten je iz škole jer se počeo žaliti na bol u želucu i izgleda zatekao Beadieja na poslu. Dječakovo tijelo pronađeno je u obližnjem potoku, zajedno s majčinim. Kad su ženine iskaznice – dvije kreditne kartice i vozačka dozvola – stigle u 7. postaju državne policije Massachusettsa, na prikopčanoj karti pisalo je: ZDRAVO! DJEČAK JE NESRETAN SLUČAJ! ŽAO MI JE! ALI BILO JE BRZO, NIJE "PATIO"! BEADIE!

Mogla je pogledati još mnogo drugih članaka (o, svemogući Google!), ali s kojim ciljem? Slatki san o još jednoj običnoj večeri u običnom životu pretvorio se u noćnu moru. Bi li je čitanje još nekog članka o Beadieju raspršilo? Odgovor na to pitanje bio je očit.

Spopali su je grčevi u želucu. Otrčala je u kupaonicu, u kojoj je, unatoč uključenom ventilatoru, još uvijek zaudaralo – u većini slučajeva, čovjek može zanemariti činjenicu da je život smrdljiv, ali ne uvijek – pala na koljena pred školjkom i zabuljila se u plavu vodu u njoj s otvorenim ustima. Načas je pomislila da će potreba za povraćanjem proći, a onda se sjetila Stacey Moore s crnim zadavljenim licem gurnutim u kukuruz i s bedrima prekrivenim krvlju koja se osušila do boje čokoladnog mlijeka. To ju je nagnalo da još dvaput povrati, dovoljno jako da poškropi lice Ty-D-Bolom i komadićima vlastite bljuvotine.

Plačući i teško dišući, pustila je vodu iz kotlića. Poslije će morati očistiti porculan, ali zasad je samo spustila poklopac i položila zažarene obraze na hladnu plastiku bež boje.

Što da radim?

Očigledna mogućnost bila je da pozove policiju, ali što ako se sve pokaže pogreškom? Bob je uvijek bio vrlo velikodušan čovjek, sklon praštanju – kad je prednjom stranom njihova starog kombija udarila u drvo na rubu parkirališta pošte i razbila vjetrobran, njegova je jedina briga bila je li se ona porezala po licu – ali bi li joj on oprostio ako ga prijavi za jedanaest zvjerskih ubojstava koja nije počinio? A svijet bi to doznao. Bio on kriv ili nedužan, slika bi mu osvanula u novinama. Na naslovnoj stranici. A i njezina.

Darcy je s mukom ustala, izvadila iz ormarića u kupaonici četku za WC i očistila nered. Obavila je to polako. Boljela su je leđa. Valjda je od siline povraćanja istegnula leđni mišić.

Usred posla sinula joj je nova spoznaja. Ne bi samo njih dvoje bili uvučeni u novinska nagađanja i u ciklus pranja prljavog rublja dvadesetčetverosatnih kablovskih vijesti na TV-u; morala je misliti i na djecu. Donnie i Ken upravo su dobili svoja prva dva klijenta, ali i banka i onaj prodavač automobila koji traži svjež pristup nestali bi tri sata nakon što bi ta bomba puna govana eksplodirala. Anderson & Hayward, koji je danas prvi put doista udahnuo, već sutra bio bi mrtav. Darcy nije znala koliko je Ken Hayward investirao u njihovu tvrtku, ali Donnie je uložio sve. Nije to bilo mnogo gotovine, ali ima i drugih stvari koje čovjek investira kad se otisne na vlastito putovanje. Svoje srce, svoj mozak, svoj osjećaj samopoštovanja.

A tu su i Petra i Michael, koji vjerojatno u ovom času sljubljenih glava prave planove za vjenčanje, nesvjesni da im iznad glave visi sef od dvije tone na vrlo tankoj žici. Pets je uvijek obožavala svog oca. Što bi se dogodilo s njom kad bi otkrila da su iste one ruke koje su je nekoć gurale na ljuljački u stražnjem dvorištu zadavile jedanaest žena? Da su usne koje su je ljubile prije spavanja skrivale zube koji su izgrizli jedanaest žena, u nekim slučajevima sve do kosti?

Kad se ponovno našla za računalom, grozan novinski naslov pojavio joj se u glavi. Bio je popraćen fotografijom Boba s maramom oko vrata, u kratkim hlačama kaki boje i dokoljenkama. Vidjela ga je tako jasno kao da je već tiskan:

SERIJSKI UBOJICA BEADIE
BIO JE VOĐA DJEČJIH IZVIĐAČA 17 GODINA

Darcy je rukom prekrila usta. Osjetila je pulsiranje očnih jabučica u dupljama. Pomislila je na samoubojstvo i nekoliko (dugih) trenutaka ta joj se ideja činila potpuno racionalnom, jedinim razumnim rješenjem. Mogla bi ostaviti poruku da je to učinila zato što se bojala da boluje od raka. Ili još bolje, zato što je primijetila prve znakove Alzheimerove bolesti. Ali samoubojstva bacaju duboke sjene na obitelji. A što ako se prevarila? Što ako je Bob pronašao svežanj tih iskaznica pokraj ceste ili tako nešto?

Znaš li koliko je to nevjerojatno? podrugljivo ju je upitala Pametna Darcy.

No dobro, ali nevjerojatno nije isto što i nemoguće, zar ne? Bilo je u tome još nečega, nečega što joj je onemogućavalo bijeg iz kaveza u kojem se našla: a što ako je u pravu? Ne bi li njezina smrt omogućila Bobu da nastavi ubijati, zato što tada više ne bi morao voditi tako rascijepljen dvostruki život? Darcy nije bila sigurna vjeruje li u život poslije smrti, ali što ako ga ipak ima? I što ako je ondje ne dočekaju zelena polja i obilne rijeke rajskog vrta, nego jeziva povorka zadavljenih žena žigosanih zubima njezina muža pa je sve optuže da je prouzročila njihovu smrt odabravši lak izlaz? I zanemarivši ono što je otkrila (ako je takvo što uopće moguće, u što nije vjerovala ni trenutka), ne bi li te optužbe bile točne? Vjeruje li ona doista da ima pravo osuditi još nekoliko žena na strašnu smrt samo zato da ne pokvari vjenčanje svoje kćeri u lipnju?

Voljela bih da sam mrtva, pomislila je. Ali nije bila mrtva.

Prvi put nakon mnogo godina, Darcy Madsen Anderson spustila se sa stolca na koljena i počela se moliti, ali to joj nije pomoglo. U kući nije bilo nikoga osim nje.

7

Darcy nikad nije vodila dnevnik, ali čuvala je gomilu rokovnika od proteklih deset godina u prostranoj škrinji za šivaći pribor. I Bobovu dokumentaciju o putovanjima u posljednjih deset godina u jednoj od ladica ormara s kartotekama koji je držao u svom kućnom uredu.

Kao računovođa (i još k tome računovođa s registriranim vlastitim pomoćnim poslom), pedantno je vodio poslovne knjige, koristeći se svakom olakšicom, svakim odbitkom od poreza i svakim centom odbitka za putovanja.

Odložila je njegove dosjee i svoje rokovnike pokraj kompjutera, a onda je otvorila Google i prisilila se da obavi pretrage koje je morala obaviti, zapisujući imena i datume smrti (neizbježno, neki od njih bili su samo približni) Beadiejevih žrtava. A onda, kad je digitalni sat na kompjuteru nečujno prevalio deset sati navečer, započela je mukotrpan posao uspoređivanja.

Dala bi deset godina života da nađe nešto što bi ga neosporno isključilo iz barem jednog ubojstva, ali njezini su rokovnici samo pogoršali stvari. Kellie Garvis iz Keenea u New Hampshireu pronađena je u šumi iza lokalnog odlagališta smeća petnaestog ožujka 2004. Prema sudskom patologu, bila je mrtva tri do pet dana. U Darcynu rokovniku za 2004. godinu u rubrikama za deseti do dvanaesti ožujka bilo je načrčkano: Bob kod Fitzwilliama, Brat. George Fitzwilliam bio je dobro potkoženi klijent firme Benson, Bacon & Anderson. 'Brat' je bila njezina kratica za Brattleboro, gdje je Fitzwilliam živio. Lak put iz Keenea u New Hampshireu.

Helen Shaverstone i njezin sin Richard otkriveni su u rijeci Newrie u gradu Amsburyju jedanaestog studenog 2007. Živjeli su u Tassel Villageu, dvanaestak milja dalje. Na stranici za studeni 2007. u njezinu rokovniku povukla je crtu preko rubrika za osmi do deseti i načrčkala Bob u Sagusu, rasprodaja kućne imovine plus dražba kovanica. A nije li ga ona nazvala u motel u Sagusu jedne od tih večeri i nije ga dobila? I pretpostavila da se zadržao vani s nekim prodavačem kovanica tražeći mogućnosti ili da je možda pod tušem? Činilo joj se da se toga sjeća. Ako je to točno, je li on te večeri zapravo bio na cesti? Možda se vraćao nakon obavljena poslića (male isporuke) u gradu Amesburyju? A ako je doista bio pod tušem, što je, za Boga miloga, ispirao s tijela?

Kad je sat na kontrolnoj traci kompjutera prešao jedanaest i počeo se penjati prema ponoći, vještičjem satu kad groblja navodno oživljavaju, Darcy je prešla na Bobovu putnu dokumentaciju i na potvrde uplata. Pažljivo ih je pregledavala i često zastajala kako bi provjerila još jedanput. Dokumentacija iz kasnih sedamdesetih bila je nepotpuna i nije joj baš mnogo pomogla – Bob u ono vrijeme nije bio mnogo više od običnog uredskog lijenčine – ali sve iz osamdesetih bilo je tu, a korelacije s Beadiejevim ubojstvima iz 1980. i 1981. bile su jasne i neporecive. Putovao je u prava vremena i u prava područja. A ako u nečijoj kući pronađeš dovoljno mačjih dlaka, inzistirala je Pametna Darcy, onda s velikom vjerojatnošću možeš pretpostaviti da se negdje u kući nalazi i mačka.

Pa što da sada učinim?

Činilo se da odgovor glasi: odvedi svoju zbunjenu i uplašenu glavu na kat. Sumnjala je da će moći zaspati, ali barem se može istuširati vrućom vodom i leći u krevet. Bila je iscrpljena i vonjala je po znoju, a leđa su je boljela od napora povraćanja.

Ugasila je kompjuter i umorno se odvukla na kat. Tuširanje joj je olabavilo mišiće u leđima, a nekoliko Tylenola vjerojatno će joj dodatno pomoći otprilike u dva ujutro; bila je uvjerena da će tada još uvijek biti budna. Vratila je bočicu Tylenola u ormarić s lijekovima i izvadila bočicu Ambiena. Držala je u ruci gotovo cijelu minutu, a onda je i nju vratila u ormarić. Ambien je ne bi uspavao, samo bi je učinio zbunjenom i – možda – još paranoidnijom no što je sada.

Legla je u krevet i pogledala noćni ormarić s druge strane kreveta. Na njemu je ležao Bobov sat. I Bobove rezervne naočale za čitanje. I primjerak knjige Koliba. Trebala bi je pročitati, Darce, promijenit će ti život, bio joj je rekao dvije ili tri večeri prije posljednjeg putovanja.

Ugasila je svjetiljku na svom noćnom ormariću i ugledala Stacey Moore u posudi kukuruza pa je ponovno upalila svjetiljku. U većini noći mrak joj je bio prijatelj – dobroćudni navjestitelj sna – ali ne i večeras. Večeras je mrak bio ispunjen slikama Bobova harema.

Ne znaš da je tako. Zapamti da nisi posve sigurna. Ali ako pronađeš dovoljno mačjih dlaka... Dosta s tim mačjim dlakama...

Ležala je, još budnija no što se bojala da će biti, a misli su joj kružile i kružile. U jednom trenutku mislila je na žrtve, u drugom na svoju djecu, pa onda na sebe, pa čak i na neku davno zaboravljenu priču iz Biblije o tome kako se Isus molio u getsemanskom vrtu. Činilo joj se kao da već sat vremena kruži po tom jadnom krugu briga, a onda je bacila pogled na Bobov sat i shvatila da je prošlo samo dvanaest minuta. Pridigla se na lakat i okrenula sat prema prozoru.

On se neće vratiti kući prije šest sati sutra navečer, pomislila je... premda, budući da je sad četvrt poslije ponoći, strogo govoreći, on će se vratiti danas navečer. Ipak, to joj je davalo još osamnaest sati vremena. Što je sigurno dovoljno da donese nekakvu odluku. Pomoglo bi joj kad bi mogla zaspati, barem malo – san na neki način osvježi duh – ali to nije dolazilo u obzir. Čim bi malo zadrijemala, pomislila bi na Marjorie Duvall ili Stacey Moore ili (što je najgore) na desetogodišnjeg Roberta Shaverstonea. NIJE "PATIO"! I tada bi svaka mogućnost da zaspi nestala. Pomislila je da možda nikad više neće zaspati. Što je, dakako, nemoguće, ali dok je ležala s okusom bljuvotine u ustima, unatoč tome što ih je isprala Scopeom, to joj se činilo posve vjerojatnim.

U jednom trenutku ulovila se kako se sjeća one godine u ranom djetinjstvu kad je obišla cijelu kuću i gledala u ogledala. Stajala bi pred njima s dlanovima na obrazima i nosom dodirivala staklo, ali zadržavajući dah da ne zamagli površinu.

Da ju je majka uhvatila, mlatnula bi je i otjerala. To ostavlja mrlje, a ja ih moram očistiti. Zašto se uopće toliko zanimaš za sebe? Nisi baš neka ljepotica. I zašto stojiš tako blizu? Ne možeš ništa vidjeti ako tako gledaš.

Koliko je godina tada imala? Četiri? Pet? Bila je premlada da bi mogla objasniti da se ne zanima za svoj odraz u ogledalu – barem ne u prvom redu. Bila je uvjerena da su ogledala vrata u drugi svijet, a da ono što vidi u ogledalu nije odraz njihove dnevne sobe ili kupaonice, nego dnevna soba i kupaonica neke druge obitelji. Možda neke obitelji koja se preziva Matson, a ne Madsen. Zato što je na drugoj strani sve slično, ali nije isto, a ako čovjek dovoljno dugo gleda u ogledalo, počinje zapažati neke razlike: tepih koji je ondje izgleda ovalan, a ne okrugao kao ovdje, vrata koja imaju kvaku umjesto zasuna, prekidač za struju koji je na pogrešnoj strani vrata. A ni djevojčica u ogledalu nije ista. Darcy je bila sigurna da su njih dvije u rodu – sestre po ogledalu? – ali ne, nisu bile iste. Umjesto Darcellen Madsen, ta se djevojčica možda zove June ili Sandra, a možda čak i Eleanor Rigby, koja je iz nekog razloga (nekog strašnog razloga) skupljala rižu pred crkvama nakon vjenčanja.

Ležeći u krugu svjetlosti svoje krevetne svjetiljke, drijemajući, a da to nije ni shvaćala, Darcy je pretpostavila, da je bila sposobna objasniti majci što traži, da joj je ispričala o Mračnijoj djevojci koja nije ista kao i ona, da bi možda bila provela izvjesno vrijeme s psihijatrima za djecu. Ali nju zapravo nije zanimala ta djevojčica, nikad to nije bila djevojčica. Zanimala ju je ideja da iza ogledala postoji čitav jedan drugi svijet i kad biste se mogli prošetati onom drugom kućom (Mračnijom kućom) i izaći na vrata, ostatak svijeta bi vas čekao.

Dakako, ta ju je ideja ubrzo napustila. Uz pomoć nove lutke (kojoj je dala ime gospođa Butterworth, po omiljenom preljevu za palačinke) i nove lutkine kuće, prešla je na fantazije koje su prihvatljivije za jednu djevojčicu: kuhanje, čišćenje, kupovanje, prekoravanje bebe i presvlačenje za večeru. A sada, nakon svih tih godina, ipak je pronašla put kroz ogledalo. A na drugoj strani nije je čekala ona druga djevojčica u Mračnijoj kući; umjesto nje čekao ju je Mračniji muž, koji je cijelo vrijeme živio iza ogledala i ondje činio grozne stvari.

Nešto kvalitetno po povoljnoj cijeni, volio je reći Bob – što je tipično geslo računovođe.

Spreman za akciju – odgovor na pitanje kako si koji je svaki klinac u svakoj grupi izviđača koju je Bob ikad odveo niz Dead Man's Trail dobro znao. Odgovor koji su neki od tih dječaka bez sumnje ponavljali i kao odrasli ljudi.

Muškarci više vole plavuše, nemoj zaboraviti na tu uzrečicu. Jer im dojadi stiskati...

Ali u tom trenutku san je svladao Darcy, a premda je taj nježni njegovatelj nije mogao odnijeti daleko, bore na njezinu čelu i u kutovima njezinih crvenih i nadutih očiju malo su se ublažile. Bila je dovoljno blizu svijesti da se promeškolji u krevetu kad je njezin muž zaustavio auto na kolnom prilazu, ali ne dovoljno da se probudi. Možda bi se probudila da su prednja svjetla Bobova Suburbana osvijetlila strop spavaće sobe, ali Bob ih je bio ugasio na pola puta ulicom kako je ne bi probudio.

8

Neka joj je mačka milovala obraz baršunastom šapom. Vrlo nježno, ali vrlo uporno.

Darcy ju je pokušala otjerati, ali imala je osjećaj da joj ruka teži petsto kila. A to je ionako samo san – mora biti san. Oni nemaju mačku. Iako, ako je u kući dovoljno mačjih dlaka, to znači da negdje mora biti i mačka, posve joj je razumno rekao njezin duh koji se trudio probuditi.

Sada joj je mačja šapa milovala šiške i čelo ispod njih. "Probudi se, Darce. Probudi se, dušo. Moramo porazgovarati."

To ne može biti mačka. Mačke ne govore. Bio je to Bobov glas, isto tako nježan i umirujući kao i dodir. I nije to bila mačja šapa. Bila je to ljudska ruka. Bobova ruka. Ali to ne može biti Bob, jer Bob je u Montp...

Naglo je otvorila oči i ugledala ga. Sjedio je na rubu kreveta pokraj nje, milovao joj lice i kosu kao što je katkad činio kad se nije dobro osjećala. Nosio je trodijelno odijelo Josa A. Banka (uvijek je ondje kupovao odijela, nazivajući ih – još jedna od njegovih napola duhovitih uzrečica – odijelima za banku), ali raskopčao je prsluk i olabavio ovratnik. Spazila je kako mu vrh kravate viri iz džepa sakoa poput crvena jezika. Trbuh mu se objesio preko pojasa i Darcyna prva jasna misao bila je: Moraš nešto učiniti sa svojim kilogramima, Bobby, to ti nije dobro za srce.

"Što..." izašlo joj je iz usta kao gotovo nerazumljivo graktanje vrane.

Nasmiješio se i nastavio je milovati po kosi, obrazu i vratu. Nakašljala se i pokušala ponovno.

"Što radiš ovdje, Bobby? Mora da je..." Podigla je glavu da pogleda njegov sat, što dakako nije mogla. Bila ga je okrenula prema zidu.

Bacio je pogled na svoj sat. Bio se smiješio dok ju je milovao, a smiješio se i sada. "Četvrt do tri. Sjedio sam u onoj glupoj motelskoj sobi gotovo dva sata nakon našeg razgovora i pokušavao se uvjeriti da ono što sam pomislio nije istina. Ali ja nisam dospio ovako daleko zaobilazeći istinu. I tako sam skočio u 'Burban i krenuo na put. Uopće nije bilo prometa. Ne znam zašto češće ne putujem kasno navečer. Možda ubuduće i hoću. To jest, ako ne budem u Shawshanku ili u državnom zatvoru New Hampshirea u Concordu. Ali to zapravo ovisi o tebi, zar ne?"

Njegova ruka milovala joj je lice. Bio je to poznat osjećaj, a čak joj je i njegov miris bio poznat i uvijek ga je voljela. Sada više nije, ali ne samo zbog sinoćnjih groznih otkrića. Kako to da nikad nije primijetila koliko je njegovo milovanje samodopadno i posesivno? Sada joj se činilo da taj dodir govori: Ti si stara kuja, ali ti si moja stara kuja. Samo što si ovoga puta njuškala po podu dok me nije bilo, a to nije dobro. Zapravo, to je vrlo loše.

Odgurnula mu je ruku i uspravila se. "Što to, za Boga miloga, govoriš? Ušuljaš se u sobu i probudiš me..."

"Da, spavala si s upaljenim svjetlima – primijetio sam to čim sam se dovezao na kolni prilaz." U njegovu osmijehu nije bilo krivnje. Ni prijetnje. Bio je to isti onaj dobroćudni osmijeh Boba Andersona koji je voljela gotovo od samog početka. Na trenutak joj je zatitralo sjećanje na to koliko je nježan bio za prve bračne noći, nije ju požurivao. Dao joj je vremena da se navikne na novu stvar.

A tako će i sada postupiti, pomislila je. "Ti nikad ne spavaš s upaljenim svjetlima, Darce. I premda imaš spavaćicu na sebi, ispod nje nosiš grudnjak, a ni to inače nikad ne činiš. Zaboravila si ga skinuti, zar ne? Jadna moja draga! Jadna moja umorna djevojko!"

Samo na trenutak dodirnuo joj je dojke, a onda je – hvala Bogu – odmaknuo ruku.

"Osim toga, okrenula si moj sat prema zidu kako ne bi morala gledati koliko je sati. Uznemirena si, a ja sam uzrok. Žao mi je, Darce. Iz dna duše."

"Pojela sam nešto što mi nije dobro sjelo." Nije se mogla sjetiti ničega drugog.

Strpljivo se nasmiješio. "Pronašla si moje malo skrovište u garaži."

"Ne znam o čemu govoriš."

"O, pažljivo si vratila sve na svoje mjesto, ali ja sam vrlo oprezan s tim stvarima, a komad selotejpa koji sam stavio iznad šipke na letvici poderan je. To nisi primijetila, zar ne? A kako i bi? Kad se nalijepi, gotovo je nevidljiv. Osim toga, kutija unutra pomaknuta je otprilike pet centimetara nalijevo od mjesta na kojem sam je ostavio – na kojem je uvijek ostavim."

Ispružio je ruku da joj još malo pomiluje obraze, a kad je ona odmaknula lice u stranu, povukao je ruku (naizgled bez ogorčenja).

"Bobby, vidim da si nešto utuvio sebi u glavu, ali iskreno ne znam što. Možda si previše radio."

Osmijeh mu se pretvorio se u tužnu grimasu, a oči su mu se ovlažile suzama. Nevjerojatno. Morala se obuzdati da ga ne počne sažalijevati. Čini se da su osjećaji uvjetovani kao i svaka druga navika. "Pretpostavljam da sam uvijek znao da će ovaj dan doći."

"Nemam pojma o čemu govoriš."

Uzdahnuo je. "Imao sam dovoljno vremena na putu kući da razmislim o svemu, dušo. I što sam dulje razmišljao, što sam dublje razmišljao, sve mi se više činilo da postoji samo jedno pitanje koje traži odgovor: ŠBDU."

"Ne shv..."

"Šuti", rekao je i nježno joj stavio prst na usta. Osjetila je miris sapuna. Mora da se istuširao prije odlaska iz motela, što mu je vrlo slično. "Sve ću ti reći. Olakšat ću dušu. Mislim da sam, duboko u sebi, uvijek želio da ti to znaš."

Uvijek je želio da ona to zna? Bože dragi! Možda je još čekaju gore stvari, ali lako je moguće da je ovo najgora stvar dosad. "Ne želim znati. Što god ti je u glavi, ne želim znati."

"Vidim ti drugačiji izraz u očima, dušo, a ja sam se prilično izvještio u čitanju ženskih očiju. Postao sam neka vrsta stručnjaka. ŠBDU znači 'Što bi Darcy učinila'. U ovom slučaju, što bi Darcy učinila kad bi pronašla moje posebno skrovište i sadržaj moje posebne kutije. Usput budi rečeno, uvijek sam volio tu kutiju jer si mi je ti darovala."

Nagnuo se i ovlaš je poljubio između obrva. Usne su mu bile vlažne. Prvi put u životu, osjetila je gađenje od dodira tih usana. Palo joj je na pamet da će možda biti mrtva prije svitanja. Jer mrtve žene ne pričaju. Premda bi se Bob sigurno pobrinuo da ne "patim", pomislila je.

"Prvo, zapitao sam se bi li tebi ime Marjorie Duvall išta značilo. Volio bih da na to pitanje mogu odgovoriti s dobrim starim ne, ali čovjek katkad mora biti realist. Ti baš nisi ovisnica o vijestima, ali ja dovoljno dugo živim s tobom da znam da pratiš glavne vijesti na televiziji i u novinama. Mislio sam da ćeš prepoznati to ime, a čak i ako ga ne prepoznaš, mislio sam da ćeš prepoznati fotografiju na vozačkoj dozvoli. Osim toga, rekao sam si, neće li ona poželjeti doznati odakle mi te iskaznice? Žene su uvijek znatiželjne. Pogledaj Pandoru."

Ili ženu Modrobradog, pomislila je. Ženu koja je zavirila u zaključanu sobu svog supruga i pronašla odsječene glave njegovih prijašnjih žena.

"Bobe, kunem ti se da nemam pojma o čemu go..."

"I tako, čim sam stigao kući, uključio sam tvoj kompjuter, otvorio Firefox – ti se uvijek služiš tim preglednikom – i provjerio tvoje nedavne aktivnosti na kompjuteru."

"Što?"

Zahihotao se kao da je rekla nešto naročito duhovito. "Ti čak niti ne znaš da se to može provjeriti. Nisam to niti očekivao, jer svaki put kad provjerim, sve je uvijek ondje. Nikad ga ne izbrišeš!" Ponovno se zahihotao, kao što muž katkad učini kad mu supruga pokaže značajku koju on smatra naročito dragom.

Darcy je osjetila da je počinje hvatati bijes. Što je s obzirom na okolnosti vjerojatno apsurdno, ali tako je bilo.

"Ti provjeravaš moj kompjuter? Lažljivče! Prljavi lažljivče!"

"Naravno da ga provjeravam. Ja imam vrlo zločestog prijatelja koji čini vrlo zločeste stvari. Čovjek u takvoj situaciji mora se informirati o svojim najbližima. A otkako su se djeca odselila, ostala si mi samo ti."

Zločesti prijatelj? Zločesti prijatelj koji čini zločeste stvari? Vrtjelo joj se u glavi, ali jedna stvar činila se posve jasnom: više nema smisla poricati. Ona je to znala, a on je znao da ona zna.

"Nisi provjerila samo Marjorie Duvall." U glasu mu nije čula ni stid ni obrambeni ton, samo grozno žaljenje što je došlo do ovoga. "Provjerila si ih sve." Zatim se nasmijao i rekao: "Opla!"

Naslonila se na okvir kreveta, što ju je malčice udaljilo od njega. To je dobro. Udaljenost je dobra. Sve ove godine ležala je s njim bok uz bok i bedro uz bedro, a sada je udaljenost dobra.

"Kakvog zločestog prijatelja? O čemu govoriš?" Nagnuo je glavu u stranu, što je njegova kretnja koja znači 'baš si bezobrazna, ali zabavna'. "O Brianu." U prvi mah nije imala pojma tko je taj Brian pa je pomislila da on govori o nekom s posla. Možda pomoćnik? To joj nije izgledalo vjerojatno. Darcy je smatrala da je Bob isto tako nevješt u sklapanju prijateljstava kao i ona, ali muškarci koji čine takve stvari katkad imaju pomoćnike. Na kraju krajeva, vukovi love u čoporima.

"O Brianu Delahantyju", rekao je. "Nećeš mi valjda reći da si zaboravila Briana? Ispričao sam ti sve o njemu nakon što si ti meni ispričala o onome što se dogodilo Brandolyn."

Zinula je od čuda. "Tvoj prijatelj iz srednje škole? Bobe, on je mrtav! Udario ga je kamion kad je istrčao na cestu loveći bejzbolsku lopticu. On je mrtav."

"No..." Bobov osmijeh postao je pun isprike. "To je točno... a i nije. Kad sam ti pričao o njemu, gotovo uvijek sam ga zvao Brian, ali tako ga nisam zvao u školi, jer je on mrzio to ime. Zvao sam ga po inicijalima. Zvao sam ga BD."

Već ga je htjela zapitati kakve to ima veze s bilo čime, ali onda je shvatila. Pa jasno! BD.

Beadie.

9

Dugo je govorio, a što je dulje govorio, to je ona postajala užasnutija. Sve ove godine živjela je s luđakom, ali odakle je to mogla znati? Njegovo ludilo nalikovalo je na podzemno more. Iznad tog mora ležao je sloj stijena, a iznad stijena sloj zemlje na kojoj je raslo cvijeće. Mogli biste se prošetati tom cvjetnom poljanom bez da ikad shvatite da ispod nje leži more ludila... ali ležalo je. Uvijek je ležalo. On je za sve okrivljavao BD-a (koji je tek mnogo godina poslije, u porukama policiji, postao Beadie), ali Darcy je naslućivala da on to ipak ne vjeruje; okrivljavanje Briana Delehantyja samo mu je olakšavalo da svoja dva života drži odvojena.

Primjerice, BD je došao na ideju da ponesu oružje u školu i da pobiju sve živo. Prema Bobu, to mu se nadahnuće pojavilo u ljetu između prvog i drugog razreda srednje škole Castle Rock. "Godine 1971.", rekao je Bob dobroćudno vrteći glavom, kao da se prisjeća neke bezazlene nepodopštine iz djetinjstva. "Davno prije no što su oni klipani iz Columbinea bili i bljesak u očima svojih tatica. Nekoliko nas je djevojaka ismijavalo. Diane Ramadge, Laurie Swenson, Gloria Haggerty... bilo ih je još nekoliko, ali zaboravio sam kako su se zvale. Planirali smo uzeti gomilu oružja – Brianov tata imao je u podrumu dvadesetak pušaka i pištolja, uključujući i nekoliko njemačkih Lugera iz Drugog svjetskog rata koji su nas opčinili – i ponijeti ga sa sobom u školu. U ono doba u školama nije bilo provjera i detektora metala."

"Namjeravali smo se zabarikadirati u odjelu za prirodne znanosti. Zatvorili bismo vrata lancima, ubili nekoliko ljudi – uglavnom učitelje, ali i nekoliko učenika koji nam se nisu sviđali – a onda natjerali preostale đake da istrče u stampedu kroz požarna vrata na drugom kraju hodnika. Djevojke koje su nam se rugale namjeravali smo zadržati kao taoce. Planirali smo – BD je planirao – da sve to obavimo prije no što se pojave pajkani, shvaćaš? Nacrtao je zemljovide, a u bilježnici za geometriju držao je listu koraka koje ćemo morati učiniti. Mislim da je ukupno bilo dvadeset koraka, počevši s 'uključiti protupožarni alarm da se izazove zabuna'." Zahihotao se. "A kad se zaključamo u tom odjelu..."

Kratko joj se nasmiješio s izrazom stida na licu, a Darcy je pomislila da se on najviše stidi gluposti tog plana.

"No vjerojatno možeš pogoditi. Dvojica tinejdžera, s toliko jakim hormonima da bismo se uzbudili kad bi vjetar zapuhao. Namjeravali smo tim djevojkama reći da ćemo ih pustiti ako nam daju da ih dobro pojebemo. Ako ne pristanu, morat ćemo ih ubiti. A one bi sigurno pristale."

Polako je klimnuo glavom.

"Pojebale bi se da prežive. Što se toga tiče, BD je imao pravo."

Udubio se u svoju priču. Oči su mu se ovlažile (groteskno, ali istinito) od nostalgije. Od nostalgije za čime? Za ludim snovima iz mladosti? Darcy se uplašila da bi to moglo biti točno.

"Nismo se namjeravali ubiti kao oni glupi obožavatelji heavy metala u Coloradu. Ma kakvi! Odjel za prirodne znanosti imao je podrum, a Brian mi je rekao da ondje postoji tunel. Tvrdio je da taj tunel vodi od podrumskog skladišta do stare vatrogasne postaje na drugoj strani autoputa 119. Brian je rekao da je u pedesetima, kad je naša škola bila samo osnovna škola, ondje bio park u koji su se klinci odlazili igrali pod odmorom. Pa je škola napravila tunel kako bi oni mogli otići u park, a da ne prelaze cestu."

Bob se uto nasmijao, a Darcy se trgnula. "Sve sam mu to vjerovao na riječ, ali pokazalo se da su sve to obična sranja. Sljedeće jeseni otišao sam u podrum da provjerim. Skladište je doista bilo ondje, krcato papirima i vonjem alkohola za šapirograf koji se nekoć upotrebljavao, ali ako je ondje postojao tunel, nikad ga nisam uspio pronaći, a već sam tada bio prilično temeljit. Nisam siguran je li nam Brian lagao obojici ili je lagao samo sebi, ali znam da ondje nije bilo tunela. Što znači da bismo bili zarobljeni na katu i tko zna, možda bismo se na kraju ipak morali ubiti. Nikad se ne zna što će četrnaestogodišnjaci učiniti, zar ne? Oni hodaju naokolo poput neeksplodiranih bombi."

A ti više nisi neeksplodirana bomba, pomislila je Darcy. Zar ne, Bobe?

"Ionako bismo naposljetku vjerojatno odustali. Ali možda i ne bismo. Možda bismo ipak pokušali provesti taj plan u djelo. BD me uzbudio pričama o tome kako ćemo prvo ispipati djevojke, a onda ih natjerati da jedna drugoj skinu odjeću..." Iskreno ju je pogledao. "Da, jasno mi je kako to zvuči, kao obične dječačke seksualne maštarije, ali te su cure doista bile umišljene. Kad bismo pokušali s njima razgovarati, nasmijale bi se i okrenule nam leđa. A poslije bi stajale u kutu kafića, sve zajedno, gledale nas i opet se smijale. Tako da nas zapravo ne možeš kriviti, zar ne?"

Oborio je pogled na prste kojima je nemirno bubnjao po mjestu gdje su mu hlače stezale bedra, a onda je opet pogledao Darcy.

"Moraš shvatiti – dobro shvatiti – koliko je Brian bio uvjerljiv. On je bio mnogo gori od mene. Bio je zbilja lud. Osim toga, nemoj zaboraviti, u ono se vrijeme čitava zemlja bunila, i to se mora uzeti u obzir."

Čisto sumnjam u to, pomislila je Darcy. Zapanjilo ju je kako Bob sve to uspijeva prikazati kao gotovo normalnu stvar, kao da su silovanja i ubojstva dio seksualnih fantazija svakog maloljetnika. A on je vjerojatno i sam u to vjerovao, baš kao što je vjerovao da onaj mitski tunel Briana Delehantyja doista postoji. Ili možda nije? Kako bi ona to mogla znati? Na kraju krajeva, slušala je reminiscencije jednog luđaka. Samo što joj je bilo teško povjerovati – još uvijek! – da je taj luđak Bob. Njezin Bob.

"Bilo kako bilo," rekao je slegnuvši ramenima, "nikad nismo proveli taj plan u djelo. To je bilo ono ljeto kad je Brian istrčao na cestu i poginuo. U njegovoj kući održao se prijam nakon pogreba, a njegova mi je majka predložila da odem u njegovu sobu na katu i uzmem nešto ako želim. Znaš, kao suvenir. A ja sam to doista i želio! Pa naravno da sam želio! Uzeo sam njegovu bilježnicu za geometriju, kako je nitko ne bi mogao prolistati i nabasati na njegove planove za veliku srednjoškolsku pucačko-jebačku zabavu u Castle Rocku. Tako je on to nazvao, znaš."

Potišteno se nasmijao.

"Da sam vjernik, rekao bih da me je Bog spasio od samoga sebe. A tko zna, možda postoji nešto... nekakva sudbina... koja ima svoje planove za nas."

"A tebi je sudbina namijenila da mučiš i ubijaš žene?" upitala je Darcy ne mogavši se suspregnuti.

Prijekorno ju je pogledao. "Te su žene bile umišljene", rekao je podigavši prst poput učitelja. "Osim toga, nisam ih ubio ja. Ubio ih je Beadie – a ja ti kažem da je on ubijao s razlogom, Darce. Kažem ubijao umjesto ubija jer sada je sve to iza mene."

"Bobe – tvoj je prijatelj BD mrtav. Već gotovo četrdeset godina. Toga si zacijelo svjestan. Hoću reći, negdje duboko u sebi mora da si toga svjestan."

Dobroćudno je podigao ruke u zrak, kao da se predaje. "Želiš mi reći da pokušavam izbjeći odgovornost? Tako bi rekao psihijatar, pretpostavljam, i to je u redu. Ali, Darcy, slušaj me!" Nagnuo se i pritisnuo joj kažiprst na čelo, između obrva. "Slušaj me i dobro zapamti! To je doista bio Brian. On me zarazio... pa, nekim idejama, recimo tako. A kad ti se neke ideje počnu vrzmati po glavi, ne možeš ih više izbaciti. Ne možeš..."

"Vratiti istisnutu pastu za zube u tubu?" Pljesnuo je dlanovima, a ona je gotovo kriknula.

"Točno to! Ne možeš vratiti istisnutu pastu za zube u tubu. Brian je bio mrtav, ali njegove su ideje bile žive. Te ideje – hvatati žene, činiti s njima što god ti je volja, kakva god da ti luda misao padne na pamet – one su se pretvorile u njegov duh."

Kad je to rekao, zjenice su mu se pomaknule nagore i nalijevo. Darcy je negdje pročitala da kad netko to učini, znači da svjesno laže. Ali je li uopće važno laže li on? Ili kome od njih dvoje laže? Darcy je smatrala da nije.

"Ne želim ulaziti u pojedinosti", nastavio je. "Nisu to stvari koje bi čovjek želio pričati svojoj dragoj, a sviđalo se to tebi ili ne – znam da ti se trenutačno ne sviđa – ti si još uvijek moja draga. Ali moraš znati da sam se borio protiv toga. Borio sam se protiv toga sedam godina, ali te ideje – Brianove ideje – nisu mi dale mira. Sve dok si napokon nisam rekao: 'Pokušat ću jedanput, samo da ih istjeram iz glave. Da istjeram Briana iz glave. A ako me uhvate, neka bude – barem više neću morati razmišljati o tome. Pitati se kako bi to bilo.'"

"Misliš mi reći da je to bila muška znatiželja?" upitala je tupim glasom.

"Pa da, pretpostavljam da se to može i tako nazvati."

"Kao kad popušiš džoint samo da vidiš u čemu je štos."

Slegnuo je ramenima skromno, dječački. "Tako nekako."

"Nije to bila znatiželja, Bobby. Nisi popušio džoint. Ubijao si žene."

Nije mu bila vidjela ni traga krivnje ili stida na licu – činilo se da je on nesposoban za takve stvari, kao da mu je pregorio neki osigurač u glavi koji ih je nadzirao, možda čak i prije no što se rodio – ali sada ju je povrijeđeno pogledao, kao da se duri. Onim tinejdžerskim pogledom koji kaže: "ne shvaćaš me".

"Darcy, one su bile umišljene."

Poželjela je popiti čašu vode, ali bojala se ustati i otići u kupaonicu. Bojala se da bi je on zaustavio, a što bi se dogodilo poslije toga? Što onda?

"Osim toga," rezimirao je, "nisam vjerovao da će me uhvatiti. Ne ako budem oprezan i sve unaprijed isplaniram. Ne nekakav polupromišljeni plan napaljenog četrnaestogodišnjaka, znaš, nego realističan plan. A još sam nešto shvatio. Shvatio sam da to ne mogu učiniti sam. Čak i ako ne bih sve zaribao zbog nervoze, mogao bih zbog osjećaja krivice. Jer ja sam dobar čovjek. Tako sam sebe onda vidio, a vjerovala mi ti ili ne, tako se vidim i sada. A to mogu i dokazati, zar ne? Imam dobar dom, dobru ženu, dvoje prekrasne djece koja su već odrasla i započinju vlastiti život. A vraćam i dug zajednici. Zato sam prihvatio posao gradskog rizničara na dvije godine, gratis. Zato sam s Vinniejem Eschlerom svake godine organizirao dobrovoljno davanje krvi prije Svih svetih."

Trebao si zamoliti Marjorie Duvall da dade krv, pomislila je Darcy. Ona je bila A+.

A onda je, pomalo zadihanim glasom – kao čovjek koji na kraju svoje obrane iznosi krunski dokaz – rekao: "Zato radim s dječjim izviđačima. Ti si mislila da ću prestati kad ih je Donnie prerastao, znam da je tako. Ali nisam. Jer to nisam radio samo radi njega. Radio sam to za zajednicu. Vraćao sam dug zajednici."

"Vrati onda Marjorie Duvall njezin život. Ili Stacey Moore. Ili Robertu Shaverstoneu."

Spominjanje ovog posljednjeg imena pogodilo ga je; trepnuo je kao da ga je ošamarila. "Taj je dječak bio nesretan slučaj. On nije trebao biti ondje."

"Ali ti nisi bio ondje nesretnim slučajem, zar ne?"

"To nisam bio ja", odvratio je, a onda je dodao posve nadrealnu i apsurdnu tvrdnju: "Ja nisam preljubnik. To je bio BD. To je uvijek BD. On mi je stavio te ideje u glavu. Ja se toga nikad ne bih sam sjetio. Potpisivao sam poruke policiji njegovim imenom samo zato da to razjasnim. Naravno da sam promijenio način pisanja jer sam ga katkad zvao BD kad sam ti prvi put pričao o njemu. Ti si to možda zaboravila, ali ja nisam."

Darcy nije bila zadivljena njegovom manijakalnom upornošću. Nije ni čudo što ga nisu uhvatili. Da se nije spotaknula o onu prokletu kutiju...

"Nijedna od tih žena nije imala nikakve veze ni sa mnom ni s mojim poslom. Ni s jednim od oba moja posla. To bi bilo vrlo loše. Vrlo opasno. Ali ja mnogo putujem i držim otvorene oči. A BD – onaj BD u meni – i on drži otvorene oči. Tražimo umišljene žene. Nije ih teško prepoznati. Uvijek nose prekratke suknje i namjerno pokazuju naramenice grudnjaka. Izazivaju muškarce. Uzmi za primjer Stacey Moore. Siguran sam da si čitala o njoj. Bila je u braku, ali to je nije spriječilo da me očeše dojkama. Radila je kao konobarica u jednom kafiću – u Sunnysideu u Watervilleu. Ja sam običavao odlaziti onamo zbog Mickelsonovih kovanica sjećaš se? Ti si čak nekoliko puta išla sa mnom, kad je Pets bila na Colbyju. To je bilo prije no što je George Mickelson umro, a njegov sin rasprodao cjelokupnu zalihu kako bi otišao na Novi Zeland ili na neko slično mjesto. Ta me je žena opsjedala, Darce! Stalno me ispitivala želim li još kave i govorila mi stvari poput 'što kažete na te Red Soxe', saginjala se, češala mi dojke o rame, davala sve od sebe da mi se digne. A digao mi se, priznajem, ja sam muškarac s muškim potrebama i premda me ti nikad nisi odbila ni rekla ne... no, vrlo rijetko... ja sam muškarac s muškim potrebama i uvijek sam imao jak spolni nagon. Neke žene to osjete i vole se s tim poigravati. To ih uzbuđuje."

Gledao je u svoje krilo mračnim i zamišljenim pogledom. A onda mu je nešto drugo palo na pamet pa je naglo podigao glavu. Njegova se prorijeđena kosa načas zanjihala i onda opet smirila.

"Uvijek mi se smješkala! Uvijek je imala crveni ruž na usnama i uvijek mi se smješkala! Pa ja znam što ti osmjesi znače. Kao i većina muškaraca. Ha-ha, znam što želiš, mogu to nanjušiti na tebi, ali dobiti ćeš samo ovo malo češanje, pomiri se s tim. A ja bih to prihvatio! Pomirio bih se s tim! Ali ne i BD, on se s tim nije mogao pomiriti."

Polako je zavrtio glavom.

"Takvih je žena mnogo. Nije im teško doznati imena. A onda ih možeš naći na internetu. Ako ih znaš potražiti, na internetu možeš naći mnogo informacija, a računovođe znaju kako da ih nađu. Ja sam to učinio... o, desetke puta. Možda čak i stotinu puta. Pretpostavljam da bi se to moglo nazvati hobijem. Moglo bi se reći da skupljam informacije kao što skupljam kovanice. U većini slučajeva ne idem dalje od toga. Ali katkad mi BD kaže: S njom želiš ići do kraja, Bobby. S ovom ovdje. Zajedno ćemo skovati plan, a kad dođe pogodan trenutak, prepusti sve meni. I ja ga poslušam."

Uhvatio ju je za ruku i isprepleo njezine mekane i hladne prste sa svojima.

"Ti misliš da sam lud. Vidim ti to u očima. Ali nisam ja lud, dušo, nego BD... ili Beadie, ako ti se više sviđa njegovo ime za javnost. Uzgred, ako čitaš priče u novinama, znaš da namjerno pogrešno pišem mnoge riječi u porukama policiji. Čak i adresu napišem pogrešno. Nosim u novčaniku popis s mnogo neispravno napisanih riječi kako bih ih uvijek napisao na isti način. Time ih zavaravam. Želim da oni misle da je Beadie glup – ili barem nepismen – a oni to doista i vjeruju. Jer su oni glupi. Ispitali su me samo jedanput, prije mnogo godina, i to kao svjedoka, oko dva tjedna nakon što je Beadie ubio Stacey Moore. Ispitao me je jedan stari šepavac koji je već bio napola umirovljen. Zamolio me je da ga nazovem ako se ičega budem sjetio, a ja sam mu rekao da hoću. To je bilo prilično smiješno."

Zahihotao se bez glasa, kao što bi katkad činio kad su gledali Modernu obitelj ili Dva i pol muškarca. Takav joj je smijeh uvijek povećao užitak, sve do večeras.

"Želiš nešto znati, Darce? Kad bi me uhvatili na djelu, sve bih priznao – barem tako mislim, ne vjerujem da itko može tvrditi sa stopostotnom sigurnošću što bi u takvoj situaciji učinio – ali ne bih im mogao dati bogzna kakvo priznanje. Zato što se ja i ne sjećam mnogo pojedinosti o samim... no... o samim djelima. To obavlja Beadie, a ja ... što ja znam... ja kao da zapadnem u neku vrstu nesvjestice. Dobijem vražju amneziju ili nešto slično."

O, lažljivče! Svega se ti sjećaš. To ti se vidi u očima, pa čak i u načinu kako ti se kutovi usta spuste.

"A sada... sada je sve u Darcelleninim rukama." Primaknuo je jednu njezinu ruku svojim usnama i poljubio je u nadlanicu, kao da želi naglasiti svoje riječi. "Znaš onu frazu: 'Ako ti priznam, morat ću te ubiti'? To u ovom slučaju ne vrijedi. Ja tebe nikad ne bih mogao ubiti. Sve što radim, sve što sam izgradio... što bi, pretpostavljam, nekim ljudima izgledalo skromno... sve sam to učinio i izgradio za tebe. I za djecu, naravno, ali najviše za tebe. Znaš li što se dogodilo kad si se ti pojavila u mom životu?"

"Prestao si", odgovorila je.

Osmjeh mu je ozario lice. "Na više od dvadeset godina."

Na šesnaest, pomislila je, ali nije to rekla naglas. "Većinu tih godina, dok smo podizali djecu i mučili se da pokrenemo posao s kovanicama – premda je to uglavnom tvoja zasluga – ja sam jurio po Novoj Engleskoj, obračunavao poreze i osnivao fondacije..."

"Ti si ga uspio pokrenuti", odvratila je, pomalo šokirana smirenošću i toplinom koje je začula u svom glasu. "Ti si imao potrebnu stručnost."

Činilo se da je dirnut, gotovo kao da će zaplakati, a kad je progovorio, glas mu je bio promukao: "Hvala ti, dušo. To mi mnogo znači. Ti si me spasila, znaš. Na razne načine."

Nakašljao se.

"Desetak godina BD nije niti provirio. Mislio sam da je zauvijek otišao. Ozbiljno. Ali onda se vratio. Poput duha." Činilo se da razmišlja o svojoj tvrdnji, a onda je vrlo polako kimnuo glavom. "Tako je. On je duh, zloduh. Počeo mi je skretati pažnju na pojedine žene kad sam putovao. Pogledaj onu ženu ondje, ona želi da joj vidiš bradavice, ali kad bi ih pokušao dodirnuti, smjesta bi pozvala policiju i smijala ti se u lice sa svojim prijateljicama kad bi te odvodili. A pogledaj onu kako liže usne jezikom, ona zna da bi volio da ti gurne jezik u usta, a zna i da ti znaš da ona to nikad neće učiniti. Pogledaj onu kako pokazuje gaćice izlazeći iz auta. Ako misliš da je to slučajno, onda si stvarno glup. To je samo još jedna umišljena žena koja vjeruje da takve stvari može raditi nekažnjeno."

Zastao je i oborio pogled, a oči su mu opet postale mračne. Darcy je u njima ugledala onog Bobbyja koji joj je uspješno izmicao dvadeset i sedam godina. Onog kojeg je pokušavao prikazati kao duha.

"Kad su me počele mučiti te sklonosti, borio sam se s njima. Postoje časopisi... izvjesni časopisi... koje sam kupovao prije no što smo se ti i ja vjenčali pa sam pomislio, ako to opet učinim... a postoje i neke stranice na internetu... mislio sam da mogu... ne znam... zamijeniti stvarnost fantazijama... moglo bi se reći... ali kad čovjek jedanput okusi pravu stvar, fantazije ne vrijede ni pišljiva boba."

On govori poput čovjeka koji se zaljubio u neki skupi specijalitet, pomislila je Darcy. U kavijar. Tartufe. Belgijske čokolade.

"Ali poanta je da sam prestao. Prestao sam na sve te godine. A mogu opet prestati, Darcy. Ovog puta zauvijek. Ako postoji šansa da ostanemo zajedno. Ako si mi ti u stanju oprostiti i okrenuti novu stranicu." Pogledao ju je ozbiljna lica i suznih očiju. "Ima li nade da to učiniš?"

Darcy je pomislila na ženu zakopanu pod snijegom, na gole noge koje je otkrio slučajni zamah ralice u prolazu – na nečiju kćer, nekoć sreću svog oca, curicu koja je u ružičastoj baletnoj suknjici nespretno plesala po pozornici osnovne škole. Pomislila je na majku i sina, čija su tijela našli u onoj zamrznutoj rijeci, dok im se kosa mreškala u ledom obrubljenoj crnoj vodi. Pomislila je na onu ženu s glavom gurnutom u posudu kukuruza.

"Moram razmisliti o tome", odgovorila je vrlo oprezno.

Uhvatio ju je za nadlakticu i nagnuo se prema njoj. Morala se prisiliti da se ne lecne i da mu pogleda u oči. Bile su to njegove oči... a ipak i nisu. Možda ima neke istine u toj priči o duhu, pomislila je.

"Ovo nije jedan od onih filmova u kojima poludjeli muž goni svoju uspaničenu ženu po kući. Ako odlučiš otići na policiju i prijaviti me, neću dići ni prst da te spriječim. Ali ja znam da si ti već razmislila o tome kako bi to utjecalo na djecu. Ti ne bi bila ona žena kojom sam se oženio da o tome nisi razmislila. Ali možda nisi razmislila o tome kakav bi to utjecaj imalo na tebe. Nitko ti ne bi povjerovao da si bila u braku sa mnom sve ove godine i da ništa nisi znala... ili da barem nisi slutila istinu. Morala bi se odseliti i živjeti od ušteđevine, jer ja sam uvijek zarađivao za nas, a čovjek ne može zarađivati ako je u zatvoru. A možda nećeš moći trošiti ni ušteđevinu, zbog građanskih parnica. A naravno, djeca..."

"Prestani! Nemoj više nikad spominjati djecu dok govoriš o ovome."

Skrušeno je klimnuo glavom, još uvijek je lagano držeći za nadlaktice. "Jedanput sam pobijedio BD-a – na dvadeset godina..."

Na šesnaest, ponovno je pomislila, i ti to dobro znaš. "Pa ga mogu opet pobijediti. Uz tvoju pomoć, Darce.

Uz tvoju pomoć mogu učiniti sve. Čak i kad bi se on opet vratio za dvadeset godina, što onda? Velika stvar! Tada bih imao sedamdeset i tri godine. Nije se lako upustiti u lov na umišljene žene kad moraš hodati sa štapom." Veselo se nasmijao zamišljajući tu apsurdnu sliku, a onda se opet uozbiljio. "Ali – sad me dobro slušaj – ako bih ipak ponovno došao u napast, makar samo jedanput, ubio bih se. Djeca nikad ne bi doznala, nikad ih ne bi morala dodirnuti ta... znaš, ta stigma... jer ja bih se pobrinuo da to izgleda kao nesretan slučaj... ali ti bi znala. A znala bi i razlog. Dakle, što kažeš? Možemo li ovo prebroditi?"

Činilo se da razmišlja. A doista je i razmišljala, premda on vjerojatno ne bi razumio smjer njezinih misaonih procesa.

A evo o čemu je razmišljala: Tako kažu narkomani. Nikad više neću uzeti drogu. Već sam i prije prestao, a ovoga puta prestat ću zauvijek. Ozbiljno to mislim. Ali oni to ne misle ozbiljno, čak i ako sami vjeruju u svoje riječi. A ne misli ni on.

A pomislila je i ovo: Što da radim? Ne mogu ga prevariti, predugo smo u braku.

Uto je začula jedan hladan glas u svojoj glavi, glas za koji nije niti znala da postoji u njoj, glas koji je možda bio srodan onom glasu kojim je BD šaptao Bobu o umišljenim ženama koje bi primijetio u restoranima ili kako se smiju na uglovima ulica, kako se voze u skupim sportskim automobilima sa spuštenim krovom ili kako šapću i smiješe se jedna drugoj na balkonima stambenih zgrada.

Možda je to bio glas one Mračnije djevojke. A zašto ga ne bi mogla prevariti? upitao ju je taj glas.

Na kraju krajeva... on je uspio prevariti tebe. A što bi učinila poslije? Nije znala odgovor. Znala je samo to da prvo mora izaći na kraj sa sadašnjim trenutkom.

"Morat ćeš mi obećati da ćeš prestati", rekla mu je vrlo polaganim i nevoljnim glasom. "Najsvečanijim obećanjem, koje nikad ne smiješ pogaziti."

Lice mu se ispunilo tako potpunim olakšanjem – i nekako tako dječačkim – da ju je to dirnulo. Malokad je izgledao kao dječak, što je zapravo bio. Naravno, to je također bio onaj dječak koji je svojedobno planirao otići u školu s oružjem. "Učinio bih to, Darcy. Obećavam ti. Doista ti obećavam. Već sam ti to rekao."

"I nikad više nećemo razgovarati o ovome."

"To mi je jasno."

"I ne smiješ poslati iskaznice Marjorie Duvall policiji." Kad je to rekla, ugledala mu je razočaranje na licu (također vrlo dječačko), ali od tog zahtijeva nije namjeravala odustati. Morao je osjetiti da je kažnjen, barem malo. To će ga uvjeriti da ona to ozbiljno misli.

A zar ne misli? O, Darcellen, zar ne misliš? "Treba mi više od obećanja, Bobby. Djela govore više od riječi. Iskopaj rupu u šumi i zakopaj iskaznice te žene u nju."

"Ako to učinim, jesmo li onda..."

Ispružila je ruku i prekrila mu dlanom usta. Natjerala se da progovori strogim glasom. "Tišina. Sad je dosta."

"OK. Hvala ti, Darcy. Mnogo ti hvala."

"Ne znam na čemu mi zahvaljuješ." A onda, premda ju je pomisao da legne do nje ispunjavala gađenjem i očajanjem, prisilila se da kaže i ovo:

"A sad se svuci i legni u krevet. Oboje moramo malo odspavati."

10

Zaspao je gotovo odmah, čim je spustio glavu na jastuk, ali još dugo nakon što je počeo sa svojim pristojnim i sitnim hrkanjem, Darcy je ležala budna, misleći da će se, ako si dopusti da zadrijema, probuditi s njegovim rukama oko vrata. Na kraju krajeva, leži u krevetu s luđakom. A ako ubije i nju, imat će točno dvanaest žena na duši.

Ali on je to ozbiljno mislio, pomislila je u trenutku kad se nebo na istoku već počelo osvjetljavati. Rekao je da me voli i to je ozbiljno mislio. A kad sam mu rekla da ću čuvati njegovu tajnu – jer o tome je ovdje riječ, o čuvanju tajne – on mi je povjerovao. A zašto i ne bi? Gotovo sam uspjela uvjeriti i samu sebe.

Nije li moguće da će ona održati to obećanje? Na kraju krajeva, ne zakažu svi narkomani u pokušaju da ostave drogu. I premda ona nikad ne bi mogla čuvati tajnu samo radi sebe, ne bi li je mogla čuvati radi svoje djece?

Ne mogu. Neću. Ali što mi drugo preostaje? Kvragu, što mi drugo preostaje?

Dok je razmišljala o tom pitanju, njezin umoran i zbunjen duh napokon se predao i utonuo u san.

Sanjala je da odlazi u blagovaonicu i da na dugačkom stolu Ethana Allena zatiče jednu svezanu ženu. Žena je bila potpuno gola, samo joj je crna kožna kapuljača prekrivala gornju polovicu lica. Ne poznajem tu ženu, ona mi je potpuni stranac, pomislila je Darcy u snu, a onda je žena ispod kapuljače progovorila Petrinim glasom: "Mama, jesi li to ti?"

Darcy je pokušala vrisnuti, ali to je u noćnim morama katkad nemoguće.

11

Kad se napokon s mukom probudila – osjećajući se bijedno, s laganom glavoboljom i mamurlukom – shvatila je da je druga strana bračnog kreveta prazna. Bob je ponovno okrenuo svoju budilicu pa je na njoj vidjela da je deset i petnaest. Već se godinama nije probudila tako kasno, ali naravno, zaspala je neposredno prije svitanja, a ono malo sna bilo je ispunjeno grozotama.

Otišla je na zahod i skinula kućni ogrtač s kuke na unutrašnjoj strani vrata kupaonice, a onda je oprala zube – imala je neugodan okus u ustima. Poput dna krletke, rekao bi Bob za onih rijetkih jutara nakon što bi popio čašu vina previše za večerom ili dvije boce piva za vrijeme bejzbolske utakmice. Ispljunula je vodu i već počela vraćati četkicu za zube u čašu, a onda je zastala i zagledala se u svoj odraz u ogledalu. Žena koju je jutros vidjela u ogledalu nije bila sredovječna, nego stara: imala je blijedu kožu, duboke bore oko usta, ljubičaste masnice oko očiju i ludu frizuru kakvu dobijete samo od prevrtanja u krevetu. Ali sve je to nije previše zanimalo; vlastiti izgled sada joj je bio najmanja briga. Pogledala je preko ramena svog odraza u ogledalu i kroz otvorena vrata kupaonice u njihovu spavaću sobu. Samo što spavaća soba koju je vidjela nije bila njihova; bila je to Mračnija spavaća soba. Spazila je Bobove papuče, samo što te papuče zapravo nisu bile Bobove. Bile su očigledno prevelike da bi bile njegove, izgledale su gotovo poput papuča nekog diva. Pripadale su Mračnijem mužu. A bračni krevet s izgužvanim plahtama i neurednim poplunima? To je bio Mračniji krevet. Ponovno je pogledala ženu s raskuštranom kosom i zakrvavljenim, uplašenim očima: Mračniju ženu, u svoj njezinoj smušenoj slavi. I ona se zvala Darcy, ali nije se prezivala Anderson. Ta Mračnija žena bila je supruga Briana Delahantyja.

Darcy se stala naginjati prema ogledalu sve dok vrškom nosa nije dodirnula staklo. Zadržala je dah i pokrila obraze dlanovima, baš kao što je činila kao djevojčica odjevena u kratke hlače zamrljane od trave i spuštene bijele čarape. Gledala je u ogledalo sve dok više nije mogla zadržavati dah, a onda je ispustila dah i zamaglila ogledalo. Zatim je obrisala ogledalo ručnikom i sišla u prizemlje da započne svoj prvi dan kao žena čudovišta.

Bob joj je ispod zdjelice ostavio ceduljicu s porukom.

Darce,

Pobrinut ću se za one dokumente, kao što si tražila. Volim te, dušo.

Bob.

Nacrtao je malo srce oko svog imena, što već godinama nije učinio. Zapljusnuo ju je val ljubavi prema njemu, snažan i sladak poput mirisa umirućeg cvijeća. Poželjela je zavapiti kao kakva žena iz Starog zavjeta i ugušila vapaj ubrusom. Hladnjak se uključio i započeo svoje bezdušno zujanje. Voda je kapala u sudoperu, otkucavajući sekunde na porculanu. Jezik joj je bio poput natekle spužve gurnute u usta. Osjetila je da joj vrijeme – sve vrijeme koje će provesti kao njegova supruga u ovoj kući – steže tijelo poput luđačke košulje. Ili poput lijesa. Ovo je svijet u koji je vjerovala kao dijete. Bio je ovdje cijelo vrijeme. Čekao ju je.

Hladnjak je zujao, voda je kapala u sudoperu, protjecale su sirove sekunde. Ovo je Mračniji život, u kojem je svaka istina napisana naopako.

12

Njezin je muž trenirao bejzbolsku momčad Cavendish Hardware u maloj ligi (s Vinniejem Eschlerom, stručnjakom za viceve o Poljacima i za velike medvjeđe zagrljaje) tijekom onih godina kad je Donnie u njoj igrao braniča na bazi, a Darcy se još uvijek sjećala što je Bob rekao dječacima – dok su mnogi od njih plakali – nakon što su izgubili završnu utakmicu na turniru 19. okruga. To je bilo još 1997. godine, vjerojatno mjesec dana prije no što je ubio Stacey Moore i gurnuo joj glavu u posudu s kukuruzom. Govor koji je održao gomili uplakanih i šmrkavih dječaka bio je kratak, mudar i (kako je Darcy onda smatrala, a kako je smatrala i sada, trinaest godina poslije) nevjerojatno blag.

Znam da se sada ne osjećate dobro, ali sutra ujutro Sunce će ponovno izaći. A kad izađe, osjećat ćete se bolje. A kad Sunce izađe prekosutra, osjetit ćete se još malo bolje. Ovo je samo jedan dio vaših života i taj je dio sada završen. Bilo bi bolje da ste pobijedili, ali ovako ili onako, taj je dio sada završen. Vaš će se život nastaviti.

Baš kao što se i njezin život nastavio nakon onog nesretnog izleta u garažu po baterije. Kad se Bob vratio s posla, nakon njezina prvog dugog dana kod kuće (nije mogla podnijeti pomisao da izađe sama, bojeći se da će joj nova spoznaja biti ispisana po licu velikim slovima), rekao je: "Dušo, što se tiče onoga sinoć..."

"Sinoć se ništa nije dogodilo. Vratio si se kući ranije, to je sve."

Oborio je glavu na onaj svoj dječački način, a kad ju je opet podignuo, lice mu je bilo ozareno velikim zahvalnim smiješkom. "Znači, to je u redu", rekao je. "Slučaj završen?"

"Slučaj završen."

Raširio je ruke. "Daj mi poljubac, ljepotice." Poljubila ga je, pitajući se je li on ljubio sve one žene. Mogla ga je zamisliti kako im govori: Ako se potrudiš, ako upotrijebiš taj svoj obrazovani jezik, neću te izrezati. Unesi čitavo svoje umišljeno malo srce u to.

Odmaknuo ju je od sebe držeći je za ramena. "Jesmo li još uvijek prijatelji?"

"Jesmo."

"Sigurno?"

"Sigurno. Ništa nisam skuhala, a ne želim izlaziti. Kako bi bilo da staviš neke krpice na sebe i skočiš nam po pizzu."

"U redu."

"I nemoj zaboraviti uzeti Prilosec⁶." Nasmiješio joj se. "Jasna stvar."

Gledala ga je kako trči na kat preskačući po nekoliko stuba odjedanput i već mu je htjela reći: Uspori malo, Bobby, nemoj tako naprezati srce.

Ali ne.

Ne.

Neka on napreže srce do mile volje.

13

Sunce je sutradan ujutro izašlo. A izašlo je i prekosutra. Prošao je tjedan, pa dva, pa onda mjesec dana. Nastavili su sa svojim starim navikama, sitnim navikama dugovječnog braka. Ona je prala zube dok se on tuširao (obično pjevušeći neki hit iz osamdesetih; ne baš falš, ali ni bogzna kako lijepo), premda to više nije činila gola kako bi mogla ući pod tuš čim on izađe; sada se tuširala tek kad bi on otišao na posao. A ako je on i primijetio tu malu promjenu u njezinu modusu operandi, nije joj to spomenuo. Ponovno je počela odlaziti u čitateljski klub, rekavši ostalim ženama i dvojici umirovljenih muškaraca da se nije najbolje osjećala i da im nije željela prenijeti zarazu samo da može iznijeti svoje mišljenje o najnovijem romanu Barbare Kingsolver, na što su se svi pristojno zahihotali. A tjedan dana poslije ponovno je počela odlaziti na kružok za pletenje, Strastvene pletilje. Katkad bi se uhvatila kako pjevuši uz melodiju s radija kad bi se vratila iz pošte ili iz dućana. Ona i Bob navečer su gledali televiziju – uvijek komedije, nikad kriminalističke serije o forenzičarima. On je sada rano dolazio kući; poslije onoga putovanja u Montpelier, više nije putovao. Nabavio je program zvan Skype za svoj kompjuter, objasnivši joj da na taj način isto tako lako može pogledati neku zbirku kovanica i uštedjeti na benzinu. Nije spomenuo da će tako izbjeći iskušenju, ali nije niti morao. Ona je pratila novine da vidi hoće li se negdje pojaviti iskaznice Marjorie Duvall, znajući da će, ako je lagao o tome, lagati o svemu. Ali nisu se pojavile. Jedanput na tjedan izlazili su na večeru u jedan od dva jeftina restorana u Yarmouthu. On bi uvijek naručio odrezak, a ona ribu. On je pio ledeni čaj, a ona čaj od brusnice. Stare navike teško umiru. Često ne umru dok mi ne umremo, pomislila je.

Sada bi malokad uključila televizor za dana, dok njega nije bilo kod kuće. Mogla je lakše slušati zujanje hladnjaka kad je televizor bio isključen, a i ono sitno škripanje i stenjanje njihove lijepe kuće u Yarmouthu dok se spremala za još jednu zimu u Maineu. Mogla je lakše razmišljati. Lakše se suočiti s istinom: on će to opet učiniti. Vjerovala je da će se suzdržavati koliko bude mogao, ali prije ili poslije, Beadie će ga nadvladati. Iskaznice sljedeće žene neće poslati policiji, misleći da je to dovoljno da je prevari, ali vjerojatno ne mareći shvaća li ona promjenu u njegovu modusu operandi. Jer, razmišljat će, ona je sada upletena u sve. Morala bi priznati da je sve znala. Policija bi to izvukla iz nje čak i ako bi ona pokušala prikriti taj dio.

Nazvao je Donnie iz Ohia. Posao je cvjetao, angažirani su da razrade reklamnu kampanju za marku uredskih proizvoda koji bi se mogli prodavati u cijeloj Americi. Darcy se oduševila (a i Bob, radosno priznajući da je podcijenio Donniejeve izglede da uspije tako mlad). Petra je nazvala da im kaže kako su zasad odlučili da djeveruše na vjenčanju nose plave trapez haljine duge do koljena i odgovarajuće šalove od sifona i misli li Darcy da je to u redu ili smatra da bi takve odore izgledale pomalo djetinjasto? Darcy je odgovorila da bi izgledale zgodno, a onda su prešle na raspravu o cipelama – da budemo precizni, o plavim salonkama s vrlo visokim potpeticama. Darcyna se majka razboljela u Boci Grande i već je izgledalo da će morati u bolnicu, a onda su joj dali neke nove lijekove pa joj se stanje poboljšalo. Sunce je i dalje izlazilo ujutro i zalazilo navečer. Papirnate bundeve nestale su iz izloga, a pojavili su se papirnati purani. Zatim su se pojavile božićne dekoracije, upravo na vrijeme.

A u njihovoj kući, nakon što bi Bob uzeo aktovku i otišao na posao, Darcy bi obilazila kuću i zastajala da pogleda u svako ogledalo. Često bi dugo ostala stajati pred njima. Pitajući ženu iz onog drugog svijeta što bi ona učinila da je na njezinu mjestu.

Sve joj se više činilo da odgovor glasi kako ona ne bi učinila ništa.

14

Jednog dana dva tjedna prije Božića, neuobičajeno toplog za to doba godine, Bob se vratio kući usred popodneva uzvikujući njezino ime. Darcy je čitala knjigu na katu. Bacila ju je na noćni ormarić (pokraj ručnog ogledala koje je sada stalno držala ondje) i odjurila niz hodnik do vrha stubišta. Prvo je pomislila (s mješavinom užasa i olakšanja) da je svemu napokon došao kraj. Otkrili su ga. Ubrzo će stići policija. Odvest će ga, a onda će se vratiti da njoj postave ona dva stara dobra pitanja: što ona zna i kako dugo to zna? Televizijske ekipe parkirat će svoje kombije u ulici, a mladi ljudi urednih frizura izvještavat će stojeći pred njihovom kućom.

Ali u glasu mu se nije osjećao strah; znala je što je i prije no što je došao u podnožje stuba i podigao glavu prema njoj. Bilo je to uzbuđenje, a možda čak i oduševljenje.

"Bobe? Što..."

"Ovo mi nikad nećeš povjerovati!" Imao je raskopčan ogrtač, lice mu se zarumenjelo sve do čela, a ono malo preostale kose stršilo mu je na sve strane. Izgledao je kao da je vozio kući sa spuštenim staklima auta. A s obzirom na dah proljeća u zraku, Darcy je pretpostavila da možda i jest.

Oprezno je sišla i ostala stajati na donjoj stubi pa je bila jednako visoka kao i on. "Reci mi."

"Najnevjerojatnija sreća! Doista! Ako mi je ikad trebao znak da sam ponovno na pravom putu – da smo oboje na pravom putu – Bože dragi, to je to!" Podigao je ruke sa stisnutim šakama i zglobovima okrenutim nagore. Oči su mu sjale. Gotovo plesale. "Izaberi jednu ruku!"

"Bobe, ne želim igrati ig..."

"Izaberi!"

Pokazala je desnu ruku, samo da što prije završi s tim. Bob se nasmijao. "Pročitala si mi misli... ali ti si mi uvijek mogla čitati misli, zar ne?"

Okrenuo je šaku i ispružio prste. Na dlanu mu je ležao jedan novčić, sa stražnjom stranom okrenutom nagore. Darcy je shvatila da je to peni sa pšeničnim klasovima. Prilično izlizan, ali ipak peni sa pšeničnim klasovima. Pod pretpostavkom da na strani sa slikom Lincolna nema ogrebotina, pomislila je da je to ili F ili VF⁷. Ispružila je ruku da ga uzme, a onda je zastala. On joj je kimnuo glavom neka ga uzme. Okrenula ga je, posve sigurna što će vidjeti. Ništa drugo ne bi moglo objasniti njegovo oduševljenje. Bilo je kao što je očekivala: bio je to novčić s dvostrukim otiskom iz 1955. U numizmatičkom žargonu, novčić s dvostrukom matricom.

"Bože dragi, Bobby! Odakle...? Jesi li ga kupio?" Nedavno je jedan posve nov novčić s dvostrukim otiskom iz 1955. prodan na aukciji u Miamiju za više od osam tisuća dolara, što je predstavljalo novi rekord. Ovaj nije bio tako dobro uščuvan, ali nijedan prodavač kovanica s malo mozga u glavi ne bi ga prodao za manje od četiri tisuće.

"Bože, ne! Neki tipovi s posla pozvali su me na ručak u onaj tajlandski restoran Eastern Promises i gotovo sam otišao, ali radio sam na onom prokletom računu za Vision Associates – znaš, za onu privatnu banku o kojoj sam ti pričao? – pa sam dao Monici deset dolara i poslao je u Subway po sendvič i Fruitopiu. Donijela ih je sa sitnišem u vrećici. Istresao sam sitniš... i našao ga!" Uzeo je peni s dlana smijući se.

Darcy se pridružila njegovu smijehu, a onda joj se u glavi javila misao (što joj se u posljednje vrijeme često događalo): ON NIJE "PATIO"!

"Zar to nije sjajno, dušo?"

"Jest", odgovorila je. "Baš mi je drago za tebe." A bilo to čudno ili ne (bilo to perverzno ili ne), doista joj je bilo drago. On je tijekom godina posredovao pri prodajama nekoliko tih novčića i mogao je nabaviti jedan za sebe kad je god želio, ali to nije isto kao kad čovjek slučajno nabasa na njega. On joj je čak zabranio da mu ga daruje za Božić ili za rođendan. Veliko slučajno otkriće jedno je od najvećih užitaka svakom kolekcionaru, tako joj je i sam rekao u njihovu prvom pravom razgovoru, a sada je imao jedan od novčića zbog kojih je cijeli svoj život provjeravao sitniš. Najdublja želja njegova srca izlila se iz bijelog papira prodavaonice sendviča zajedno sa sendvičem od puretine i šunke.

Zagrlio ju je. Ona mu je uzvratila zagrljaj, a onda ga blago odgurnula. "Što ćeš učiniti s njim, Bobby? Hoćeš li ga staviti pod stakleno zvono?"

To je bila šala i on je to znao. Odglumio je da drži pištolj u ruci i da joj njime puca u čelo. Što je u redu, jer kad vas ustrijele zamišljenim pištoljem, onda ne "patite".

Nastavila mu se smiješiti, ali sada je u njemu opet vidjela (nakon onog kratkog predaha punog ljubavi) ono što je doista i bio: Mračnijeg muža. Golluma sa svojim dragocjenim blagom.

"Možeš ti i bolje. Snimit ću ga i objesiti fotografiju na zid, a novčić ću pohraniti u bankovni sef. Što misliš, je li to F ili VF?"

Ponovno je pogledala novčić, a onda ga pogledala nestašnim pogledom. "Voljela bih reći da je VF, ali..."

"Da, znam, znam – a to mi ne bi smjelo biti važno. Poklonjenom konju ne gleda se u zube, ali teško je odoljeti. Premda je kvalitetniji od VG, točno? Želim čuti tvoje iskreno mišljenje, Darce."

Moje je iskreno mišljenje da ćeš ti to opet učiniti. "Bez sumnje, kvalitetniji je od VG."

Osmijeh mu je izblijedio. Načas je pomislila da joj je pročitao misli, ali trebala je bolje znati; s ove strane ogledala i ona je u stanju čuvati tajne.

"Kvaliteta sada ionako nije važna. Važno je kako sam ga pronašao. Važno je da ga čovjek ne kupi od prodavača niti naruči iz kataloga, nego da ga nađe kad to najmanje očekuje."

"Znam." Nasmiješila se. "Da je moj tata sad ovdje, on bi već otvarao bocu šampanjca."

"Za tu sitnicu pobrinut ću se za večerom", odvratio je. "I to ne u Yarmouthu. Idemo u Portland. U Biser obale. Što kažeš?"

"O, dušo, ne znam..."

Nježno ju je uhvatio za ramena, kao što je uvijek činio kad ju je želio uvjeriti da nešto ozbiljno misli. "Daj – večeras će biti dovoljno toplo da odjeneš svoju najljepšu ljetnu haljinu. Čuo sam vremensku prognozu na povratku kući. A ja ću ti naručiti šampanjca koliko ti srce želi. Kako možeš odbiti takav prijedlog?"

"Pa..." Malo je razmislila, a onda se nasmiješila. "Izgleda da ne mogu."

15

Nisu naručili samo jednu bocu vrlo skupog šampanjca Moet et Chandon, nego dvije, a većinu je popio Bob. Što je imalo za posljedicu da ih je Darcy vozila kući u njegovu Priusu koji je tiho pjevušio, a Bob je sjedio pokraj nje i pjevao Penije s nebesa, ne baš falš, ali ni bogzna kako lijepo. Darcy je shvatila da je pijan. Ne samo pripit, nego doista pijan. Što je prvi put u posljednjih deset godina da ga vidi u tom stanju. Obično je jako pazio na to koliko pije, a katkad, kad bi ga netko na zabavi zapitao zašto ne pije, citirao bi repliku iz filma Čovjek zvan Hrabrost: "Ne bih dopustio kradljivcu da mi uđe u usta i ukrade dušu". Večeras, omamljen otkrićem novčića s dvostrukim otiskom, dopustio je da mu kradljivac ukrade dušu, a Darcy je odlučila što će učiniti čim je on naručio drugu bocu pjenušca. U restoranu nije bila sigurna može li svoj plan provesti u djelo, ali dok ga je na putu kući slušala kako pjeva, postala je sigurna. Naravno da može. Ona je sada Mračnija žena, a Mračnija je žena znala da je ono što on smatra svojom srećom zapravo njezina sreća.

16

Kad su ušli u kuću, bacio je svoj sportski sako na vješalicu pokraj vrata, povukao je u zagrljaj i dugo poljubio. U dahu mu je osjetila šampanjac i slatki crème brûlée. Nije to bila loša kombinacija, premda je znala da joj, ako se stvari budu odvijale po planu, nikad više neće nedostajati nijedna od te dvije stvari. Stavio je ruku na njezinu dojku. Dopustila mu je da je ondje zadrži i osjetila da se uzbudio, a onda ga je odgurnula. Izgledao je razočaran, ali razvedrio se kad mu se nasmiješila.

"Idem gore skinuti haljinu", rekla mu je. "Ako mi doneseš čašu Perriera iz hladnjaka – s kriškom limuna – možda ti se posreći, frajeru."

Na to se nasmiješio – onim svojim starim osmjehom koji je uvijek voljela. Jer to je bila jedna davno ustanovljena bračna navika koju nisu obnovili od one večeri kad je on nanjušio njezino otkriće (da, nanjušio, baš kao što iskusni stari vuk nanjuši otrovni mamac) i dojurio kući iz Montpeliera. Dan za danom podizali su zid oko njegova pravog identiteta – da, isto tako uporno kao što je Montresor podizao zid oko svog prijatelja Fortunata – a seks u bračnom krevetu predstavljao je posljednju ciglu.

Lupnuo je petama i salutirao joj u britanskom stilu, dodirujući vršcima prstiju čelo i okrenuvši dlan prema van. "Na zapovijed, gospođo."

"Nemoj se dugo zadržati", rekla mu je maznim glasom. "Mama ne može čekati."

Penjući se stubama, pomislila je: Neće ti uspjeti. Postići ćeš samo to da te ubije. On možda ne vjeruje da me je u stanju ubiti, ali ja ipak vjerujem da može.

Ali možda joj ipak uspije. Pod uvjetom da on prvo ne ozlijedi nju, kao što je ozlijedio sve one druge žene. Možda bi bilo kakav rasplet bio u redu. Ona ne može provesti ostatak života gledajući u ogledala. Nije više dijete, ne može se izvući s dječjim ludorijama.

Otišla je u spavaću sobu, ali u njoj se zadržala tek toliko da baci torbicu na ormarić pokraj ručnog ogledala, a onda je opet izašla u hodnik i doviknula mu: "Dolaziš li, Bobby? Trebaju mi oni mjehurići!"

"Stižem, gospođo, samo da stavim led u čašu!" Izašao je iz dnevne sobe u hodnik, držeći jednu od njihovih kvalitetnih kristalnih čaša u visini očiju, poput konobara iz neke komične opere, malčice vijugajući dok je prilazio podnožju stuba. Nastavio je držati čašu u zraku kad se počeo uspinjati stubama, s kriškom limuna koja je plutala na vrhu. Drugu ruku labavo je povlačio po ogradi; a lice mu se sjajilo od sreće i dobra raspoloženja. Darcy se načas gotovo pokolebala, a onda je pred očima ugledala paklenski jasnu sliku Helen i Roberta Shaverstonea: vidjela je kako tijela sina i njegove izmučene i osakaćene majke zajedno plutaju onom rijekom u Massachusettsu kojoj se uz obale počeo stvarati čipkasti led.

"Stiže čaša Perriera za damu..."

Vidjela je da mu spoznaja ulazi u oči u posljednjem času, nešto staro, žuto i drevno. Nije to bilo samo iznenađenje, bio je to šokirani gnjev. U tom je trenutku napokon posve shvatila njegovu ličnost. On ne voli nikoga, a najmanje nju. Svaka ljubaznost, svako milovanje, svaki dječački smiješak i svaka obzirna gesta – sve je to samo kamufiaža. On je ljuska, a unutra nema ničega osim potpune praznine.

Gurnula ga je.

Snažno ga je gurnula pa je izveo tri četvrtine salta iznad stuba prije no što je pao, prvo na koljena pa zatim na ruke, a onda ravno na lice. Čula je kako mu se lomi ruka. Teška waterfordska čaša razbila se o jednu od stuba nepokrivenih tepihom. Ponovno se zakotrljao, a ona je začula da se još nešto u njemu slomilo. Kriknuo je od boli i izveo posljednji salto prije no što je u trenu sletio na pod od tvrda drva, a ruka (koja mu bila slomljena ne samo na jednom mjestu, nego na nekoliko) svinula mu se unatrag iznad glave pod neprirodnim kutom. Glava mu je ležala iskrivljena, s jednim obrazom na podu.

Darcy je pohitala niza stube. Usput je stala na jednu kockicu leda i poskliznula se; morala se uhvatiti za ogradu da ne padne. Kad je stigla u podnožje, spazila je da mu golema bijela izbočina viri iz kože na vratu, pa mu je rekla: "Nemoj se pomicati, Bobe, mislim da si slomio vrat."

Okrenuo je oči i pogledao je. Krv mu je liptala iz nosa – koji je također izgledao slomljen – a još jače iz usta. Gotovo da je sukljala. "Gurnula si me", rekao joj je. "Oh, Darcy, zašto si me gurnula?"

"Ne znam", odgovorila je, ali pomislila je: "Oboje znamo odgovor". Počela je plakati. Plač joj je došao prirodno; Bob je njezin muž i teško je povrijeđen. "O, Bože, ne znam ni sama. Nešto me spopalo. Žao mi je. Nemoj se pomicati. Nazvat ću 911 i pozvati hitnu pomoć." Povukao je stopalo po podu. "Nisam paraliziran", rekao je. "Hvala Bogu na tome. Ali boli me."

"Znam, dušo."

"Pozovi hitnu pomoć. Požuri!"

Darcy je otišla u kuhinju i bacila kratak pogled na telefon u baznoj stanici, a onda je otvorila vrata ormarića ispod sudopera. "Halo? Halo? Jesam li dobila 911?" Izvadila je kutiju malih plastičnih vrećica koje su joj služile za bacanje ostataka hrane kad su imali piletinu ili pečenu govedinu za ručak i izvukla jednu vrećicu. "Ovdje Darcellen Anderson, zovem iz Sugar Mill Lanea 24 u Yarmouthu! Jeste li to zapisali?"

Zatim je iz druge ladice izvukla kuhinjsku krpu s vrha hrpe. Još uvijek je plakala. Imaš nos poput crijeva za polijevanje, govorili su kad su bili djeca. Plač je dobar. Osjećala je potrebu da plače i ne samo zato što će to poslije ostaviti dobar dojam. Bob joj je muž, ozlijeđen je, morala je plakati. Sjetila se doba kad je on još uvijek imao svu kosu na glavi. Sjetila se one njegove razmetljive plesne kretnje kad su plesali uz pjesmu Footloose. Donosio joj je ruže svake godine za rođendan. Nikad nije zaboravio. Zajedno su otputovali na Bermude, gdje su se ujutro vozili na biciklima, a popodne vodili ljubav. Izgradili su zajednički život koji je sada došao do kraja pa je morala plakati. Omotala je krpu oko ruke i gurnula ruku u plastičnu vrećicu.

"Pošaljite kola hitne pomoći, muž mi je pao niza stube. Mislim da je slomio vrat. Da! Da! Odmah!"

Vratila se u hodnik držeći desnu ruku iza leđa. Spazila je da se on malo odmaknuo od podnožja stuba, kao da se bezuspješno pokušao okrenuti na leđa. Kleknula je pokraj njega.

"Nisam pao", rekao je. "Gurnula si me. Zašto si me gurnula?"

"Valjda zbog malog Shaverstonea", odgovorila je i ispružila ruku koju je skrivala iza leđa. Sada je plakala jače nego ikad. Kad je ugledao plastičnu vrećicu i ruku koja steže omotanu kuhinjsku krpu u njoj, shvatio je što ona namjerava. Možda je i sam nekom prilikom učinio nešto slično. Vjerojatno jest.

Počeo je vikati... ali krikovi su mu jadno zvučali. Usta su mu bila puna krvi, nešto mu se bilo slomilo u grlu pa su zvukovi koje je proizvodio bili sličniji grlenom režanju nego krikovima. Darcy mu je stavila plastičnu vrećicu u usta i duboko je gurnula. Osjetila je šiljaste krhotine nekoliko zuba koje je slomio prilikom pada. Ako joj se usjeku u kožu, morat će poslije štošta objasniti.

Istrgnula je ruku prije no što ju je uspio ugristi, ostavljajući plastičnu vrećicu i kuhinjsku krpu u ustima. Zatim mu je zgrabila čeljust i vrat, a drugu je ruku položila na vrh njegove proćelave glave. Koža mu je ondje bila vrlo topla. Mogla je osjetiti kucanje krvnih žila. Stisnula mu je usta na smotak plastike i tekstila. On ju je pokušao odgurnuti, ali imao je samo jednu slobodnu ruku, a ta je bila slomljena u padu. Druga mu je ležala svijena pod tijelom. Stopala su mu se trzala naprijed-natrag na podu od tvrda drva. Jedna mu se cipela izula. Grgljao je. Podigla je haljinu do struka kako bi oslobodila noge i skočila naprijed s namjerom da ga zajaše. Ako joj to uspije, možda će mu moći začepiti nosnice.

Ali prije no što je stigla pokušati, prsa su mu se počela nadimati ispod nje, a grgljanje se pretvorilo u duboko grleno stenjanje. To ju je podsjetilo na zvuk koji bi proizvela kad je učila voziti, kad bi pokušala ubaciti mjenjač u drugu brzinu, koju na običnom starom Chevroletu njezina oca nije bilo lako naći. Bob se trznuo, a oko koje je mogla vidjeti izbečilo mu se u duplji poput oka krave. Lice, koje mu je prije bilo jarko grimizno, sada je počelo postajati ljubičasto. Smirio se na podu. Darcy je čekala, teško dišući, sa suznim i šmrkavim licem. Njegovo se oko sada više nije pomicalo, više nije bilo jarko od panike. Pomislila je da je mr...

Uto je Bob napravio jedan završni, titanski trzaj i uspio je zbaciti sa sebe. Uspravio se u sjedeći položaj pa je spazila da mu se gornja polovica tijela više potpuno ne slaže s donjom; činilo se da je slomio kralješnicu, a ne samo vrat. Zijevnuo je svojim ustima omotanima u plastiku, a pogledi su im se susreli. Znala je da nikad neće zaboraviti način kako se zabuljio se u nju... ali mogla je s tim živjeti, mogla je ovo preživjeti.

" Dar! Arrrrrr! "

Pao je na leđa i tresnuo glavom o pod. Zvučalo je poput pucanja jaja. Darcy mu je dopuzala bliže, ali ne tako blizu da se nađe u lokvi krvi. Naravno, već je bila poprskana njegovom krvlju, što je u redu – to je razumljivo, pokušala mu je pomoći – ali to ne znači da se željela kupati u njoj. Uspravila se u sjedeći položaj oslonivši se na jednu ruku i gledala ga čekajući da joj se vrati dah. Htjela je vidjeti hoće li se pomaknuti, ali on to nije učinio. Kad je na malom draguljima ukrašenom Micheleu na njezinu zapešću – satu koji je uvijek nosila kad bi izašli – prošlo pet minuta, ispružila je ruku i dodirnula mu vrat sa strane kako bi opipala puls. Zadržala je prste na njegovoj koži sve dok nije izbrojala do trideset, ali ništa nije osjetila. Spustila je uho na njegova prsa, uvjerena da je će se on u tom trenutku vratiti u život i zgrabiti je. Ali on se nije vratio u život, jer u njemu više nije bilo života: ni kucanja srca ni disanja. Svršeno je. Nije osjećala zadovoljstvo (a kamoli trijumf), samo koncentraciju i odlučnost da završi posao i da ga obavi kako treba. Djelomice je to htjela radi sebe, ali ponajviše radi Donnieja i Petre.

Pohitala je u kuhinju. Hitna služba mora znati da je nazvala čim je mogla; ako shvate da je postojala odgoda (primjerice, ako joj se njegova krv previše zgruša), možda joj počnu postavljati neugodna pitanja. Ako budem morala, reći ću im da sam se onesvijestila, pomislila je. To će mi povjerovati, a čak i ako mi ne povjeruju, ne mogu dokazati da to nije istina. Barem mislim da ne mogu.

Uzela je baterijsku svjetiljku iz smočnice, baš kao što je Bob učinio one večeri kad se ona doslovce spotaknula o njegovu tajnu i vratila se do mjesta gdje je on ležao buljeći u strop beživotnim očima. Izvukla mu je plastičnu vrećicu iz usta i pogledala je sa strahom. Ako je poderana, mogli bi nastati problemi... a i bila je, na dva mjesta. Osvijetlila mu je usnu šupljinu baterijskom svjetiljkom i opazila jedan sitni komadić vrećice na jeziku. Izvukla ga je vršcima prstiju i stavila u vrećicu.

Dosta, sad je dosta, Darcellen.

Ali nije joj bilo dosta. Gurnula je prstima njegove obraze, prvo desni, a onda lijevi. A na lijevoj strani usne šupljine pronašla je još jedan sitni komadić plastike koji mu se zalijepio za desni. Izvukla ga je i stavila u vrećicu s drugim. Ima li još komadića? Je li ih progutao? Ako jest, ona ih više ne može izvaditi, može se samo moliti da neće biti otkriveni ako netko – nije znala tko – postane dovoljno sumnjičav da zatraži autopsiju.

Vrijeme je prolazilo.

Požurila je natkrivenim prolazom u garažu, iako nije baš trčala. Uvukla se pod radni stol i otvorila njegovo posebno skrovište, a onda je unutra gurnula krvlju natopljenu plastičnu vrećicu s kuhinjskom krpom. Zatim je zatvorila skrovište, stavila kartonsku kutiju sa starim katalozima ispred njega i vratila se u kuću. Vratila je baterijsku svjetiljku na mjesto. Podigla je slušalicu telefona, a onda je shvatila da je prestala plakati i vratila slušalicu na postolje. Otišla je u hodnik kroz dnevnu sobu i pogledala ga. Pomislila je na ruže, ali to nije djelovalo. Ruže su posljednje utočište nitkova, a ne patriotizam, pomislila je i sa šokom shvatila se smije. Zatim je pomislila na Donnieja i Petru, koji su obožavali svog oca i ta ju je misao uspjela rasplakati. Jecajući se vratila do telefona u kuhinji i nazvala 911. "Halo, zovem se Darcellen Anderson, treba mi hitna pomoć u..."

"Usporite malo, gospođo", prekinula ju je operaterka. "Ne razumijem vas baš najbolje."

To je dobro, pomislila je Darcy.

Nakašljala se. "Je li sada bolje? Možete li me razumjeti?"

"Da, gospođo. Sada mogu. Samo mirno. Rekli ste da trebate hitnu pomoć?"

"Da, u Sugar Mill Lane 24."

"Jeste li ozlijeđeni, gospođo Anderson?"

"Nisam ja, nego moj muž. Pao je niza stube. Možda je samo u nesvijesti, ali ja mislim da je mrtav." Operaterka je odvratila da će odmah poslati kola hitne pomoći.

Darcy je pretpostavila da će ona poslati i policijska kola iz Yarmoutha. A i kola državne policije, ako se nalaze u blizini. Ponadala se da to nije slučaj. Vratila se u predsoblje i sjela na klupu, ali nije ostala dugo sjediti. Zbog njegovih očiju koje su je gledale s optuživanjem.

Uzela je njegov sportski sako i zaogrnula se njime, a onda je izašla pred kuću da pričeka kola hitne pomoći.

Njezinu izjavu uzeo je lokalni policajac Harold Shrewsbury. Darcy ga nije poznavala, ali poznavala mu je ženu; Arlene Shrewsbury bila je članica kluba pletilja. Razgovarao je s njom u kuhinji dok su liječnici hitne pomoći prvo pregledali Bobovo tijelo, a zatim ga iznijeli, ne znajući da u njemu leži još jedan leš. Leš čovjeka koji je mnogo opasniji od ovlaštenog javnog računovođe Roberta Andersona.

"Biste li htjeli popiti kavu, pozorniče Shrewsbury? Nije mi problem."

Pogledao joj je ruke koje su se tresle i odgovorio joj da bi on mogao skuhati kavu za oboje.

"Dobro se snalazim u kuhinji."

"Arlene to nikad nije spomenula", rekla je kad je on ustao i ostavio otvoren notes na kuhinjskom stolu. Dosad ništa nije zapisao u njega osim njezina i Bobova imena, njihove adrese i telefonskog broja. To je shvatila kao dobar znak.

"Ona voli skrivati moje vrline", odvratio je. "Gospođo Anderson – Darcy – vrlo mi je žao zbog vašeg gubitka, a siguran sam da bi vam i Arlene to isto rekla."

Darcy je opet počela plakati. Pozornik Shrewsbury istrgnuo je nekoliko papirnatih ručnika s role i dao joj ih. "Čvršći su od papirnatih maramica."

"Vi imate iskustva s takvim stvarima", rekla je. Provjerio je košaricu aparata za kavu, vidio da je napunjena i uključio ga. "Više no što bih volio." Vratio se i sjeo. "Možete li mi reći što se dogodilo? Osjećate li se sposobni za to?"

Ispričala mu je kako je Bob pronašao peni s dvostrukim otiskom u sitnišu iz Subwaya i kako je bio uzbuđen zbog toga. Kako ju je odveo na večeru u Biser obale da proslave i kako je previše popio. Kako se šalio (spomenula je kako joj je komično britanski salutirao kad ga je zamolila da joj donese čašu Perrierea s limunom). Kako se stao uspinjati stubama držeći čašu visoko u zraku, poput konobara. Kako je gotovo već došao do vrha stubišta, kad se poskliznuo. Čak mu je ispričala kako se i ona gotovo poskliznula na jednu od rasutih kockica leda kad je pojurila niza stube k njemu.

Pozornik Shrewsbury načrčkao je nešto u notes i zatvorio ga, a onda ju je razborito pogledao. "OK. Želim da pođete sa mnom. Uzmite kaput."

"Što? Kamo?"

U zatvor, dakako. Sjetila se one zapovijedi u monopoliju: Nemoj nastavljati igru, nemoj uzeti dvjesto dolara, idi ravno u zatvor. Bob se izvukao s jedanaest umorstava, a ona se nije mogla izvući ni s jednim (naravno, on je svoja ubojstva isplanirao, i to kao pravi računovođa, s brigom za pojedinosti). Nije znala što ju je odalo, ali nije sumnjala da će se pokazati kako je to nešto očigledno. Pozornik Shrewsbury reći će joj to na putu u policijsku postaju. Bit će to kao posljednje poglavlje u nekom romanu Elizabeth George.

"U moju kuću", odgovorio je. "Večeras ćete ostati sa mnom i Arlene."

Zabuljila se u njega. "Neću... ne mogu..."

"Možete", odgovorio je glasom koji ne trpi protivljenje. "Kad bih vam dopustio da noćas ostanete ovdje, žena bi me ubila. Želite li imati moje umorstvo na duši?"

Obrisala je suze s očiju i slabašno se nasmiješila. "Ne, pretpostavljam da ne želim. Ali... pozorniče Shrewsbury..."

"Harry."

"Moram obaviti nekoliko telefonskih poziva. Moram javiti djeci... oni još ne znaju." Pomisao na djecu izmamila joj je svježe suze na oči pa ih je obrisala posljednjim papirnatim ručnikom. Tko bi pomislio da čovjek ima toliko suza? Dosad nije niti taknula svoju kavu pa je sada popila pola šalice u tri duga gutljaja, premda je kava još uvijek bila vruća.

"Mislim da nećemo bankrotirati zbog nekoliko međugradskih poziva", rekao joj je Harry Shrewsbury. "I slušajte. Možete li nešto ponijeti sa sobom? Znate, nešto za smirenje?"

"Nemam ništa takvo", šapnula je. "Imam samo Ambien."

"Onda će vam Arlene dati jedan od svojih Valiuma", rekao je. "Trebali biste uzeti jednu tabletu najmanje pola sata prije no što počnete obavljati stresne telefonske pozive. U međuvremenu, ja ću joj javiti da dolazimo."

"Vrlo ste ljubazni."

Otvorio je prvu kuhinjsku ladicu pa zatim drugu, a onda treću. Kad je otvorio četvrtu, Darcy je osjetila da joj srce silazi u pete. Izvadio je kuhinjsku krpu iz nje i dodao joj je. "Čvršća je od papirnatih ručnika."

"Hvala vam", rekla je. "Mnogo."

"Koliko ste dugo bili u braku, gospođo Anderson?"

"Dvadeset sedam godina", odgovorila je. "Dvadeset sedam", čudio se. "Bože, baš mi je žao."

"I meni", odvratila je i zagnjurila lice u kuhinjsku krpu.

18

Robert Emory Anderson pokopan je na mjesnom groblju u Yarmouthu dva dana poslije. Donnie i Petra stajali su s obje strane svoje majke dok je svećenik govorio o kratkoći ljudskog života. Postalo je hladno i oblačno; hladan vjetar bučno je njihao golo granje drveća. B, B & A zatvorili su posao za danas i svi su došli. Računovođe u crnim odjelima skupili su se kao vrane. Među njima nije bilo nijedne žene. Darcy to nikad prije nije primijetila.

Povremeno je brisala oči pune suza rupčićem koji je držala u ruci s crnom rukavicom. Petra je plakala ravnomjerno i bez prekida, a Donnie je bio crvenook i natmuren. Bio je zgodan mladić, ali kosa mu se već prorijedila, baš kao i njegovu ocu u njegovim godinama. Samo da se ne udeblja kao Bob, pomislila je. I da ne počne ubijati žene, dakako. Ali to sigurno nije nasljedno. Ili možda jest?

Ubrzo će sve završiti. Donnie će ostati samo nekoliko dana – samo si toliko može dopustiti da izostane s posla u ovom trenutku, rekao je. Rekao joj je da se nada kako će ona to shvatiti, a ona je odgovorila da svakako shvaća. Petra će ostati s njom tjedan dana, a rekla je da može ostati i dulje ako je Darcy treba. Darcy joj je odgovorila da je vrlo pažljiva, intimno se nadajući da Petra neće ostati više od pet dana. Osjećala je potrebu da bude sama. Morala je... ne baš razmisliti, ali opet pronaći sebe. Vratiti se na pravu stranu ogledala.

Daleko od toga da je išta pošlo po zlu. Darcy nije vjerovala da bi se stvari mogle bolje odvijati ni da je mjesecima planirala muževo umorstvo. Da je tako postupila, vjerojatno bi previše zakomplicirala stvari i sve pokvarila. Za razliku od Boba, njoj planiranje nije bilo jača strana.

Nije morala odgovarati ni na kakva neugodna pitanja. Priča joj je bila jednostavna, uvjerljiva i gotovo istinita. Najvažnije je bilo to da je priča imala čvrst temelj: imali su dobar brak gotovo tri desetljeća i nije bilo svađa u posljednje vrijeme koje bi ga pomutile. Doista, što bi tu moglo biti sumnjivo?

Svećenik je pozvao članove pokojnikove obitelji da pristupe grobu, a oni su to i učinili.

"Počivaj u miru, tata", rekao je Donnie i bacio grudu zemlje u grob. Sletjela je na sjajnu površinu lijesa. Darcy je pomislila da izgleda kao pseći izmet.

"Jako mi nedostaješ, tata", rekla je Petra i bacila svoj dio zemlje.

Darcy je prišla posljednja. Sagnula se, zagrabila šaku rahle zemlje u crnu rukavicu i ispustila je u grob. Ništa nije rekla.

Svećenik je pozvao prisutne na minutu tihe molitve. Ožalošćeni su spustili glave. Vjetar je njihao grane. Ne tako daleko od njih vozila su jurila cestom I-295. Darcy je pomislila: Bože, ako me čuješ, daj da ovo bude kraj.

19

Ali to nije bio kraj.

Otprilike sedam tjedana nakon pogreba – sada je već bila nova godina, a vrijeme je bilo tmurno i hladno – začula je zvono na vratima svoje kuće u Sugar Mill Laneu. Kad je otvorila vrata, ugledala je postarijeg gospodina u crnom ogrtaču i crvenom šalu. U rukama s rukavicama držao je staromodni homburg šešir. Imao je duboke bore na licu (ne samo od starosti, nego i od boli, pomislila je Darcy), a vjetar mu je raskuštrao ostatke sijede kose.

"Da?" rekla je.

On je počeo petljati po džepu i ispustio šešir. Darcy se sagnula i podigla ga. Kad se uspravila, spazila je da postariji gospodin drži identifikacijsku ispravu u kožnoj lisnici. Bila je to zlatna značka i fotografija njezina posjetitelja (na kojoj je izgledao prilično mlađi) na plastičnoj karti.

"Holt Ramsey", rekao je, kao da se ispričava. "Iz ureda državnog tužitelja. Jako mi je žao što vas uznemiravam, gospođo Anderson. Mogu li ući? Smrznut ćete se stojeći vani u toj haljini."

"Izvolite", rekla je i maknula se u stranu. Primijetila je da vuče jednu nogu u hodu i da neprestance desnom rukom nesvjesno dodiruje kuk – kao da se želi uvjeriti da je još uvijek na mjestu – a onda joj se u glavi pojavilo jasno sjećanje: na Boba kako sjedi pokraj nje na krevetu, držeći svojim toplim prstima njezine hladne prste kao zatvorenike. Na Boba kako govori. Kako likuje, zapravo. Ja želim da oni misle da je Beadie glup, a oni to doista i vjeruju. Ispitali su me samo jedanput, i to kao svjedoka, oko dva tjedna nakon što je BD ubio onu Mooreovu. Ispitao me je jedan šepavi starac koji je gotovo već bio u mirovini. A sada taj starac stoji ovdje, ni pet koraka od mjesta na kojem je Bob preminuo. Od mjesta na kojem ga je ona ubila. Holt Ramsey izgledao je i bolestan i kao da trpi boli, ali oči su mu bile oštre. Hitro su kružile lijevo i desno upijajući sve pred sobom, a onda su se vratile na njezino lice.

Budi oprezna, Darcellen, rekla je sebi. Dobro se čuvaj ovog čovjeka.

"Kako vam mogu pomoći, gospodine Ramsey?"

"Pa – ako ne tražim previše – rado bih popio šalicu kave. Vrlo mi je hladno. Dovezao sam se u službenom autu, a grijanje ne vrijedi ni pišljiva boba. Naravno, ako vam je to preteško..."

"Uopće nije. Ali pitam se... mogu li opet vidjeti vaše dokumente?"

Mirno joj je dodao lisnicu, a dok ju je ona proučavala, objesio je šešir na vješalicu.

"Ovaj štambilj ispod pečata, sa slovima UMI ... znači li to da ste umirovljeni?"

"Da i ne." Raširio je usne u osmijeh i otkrio zube koji su bili previše pravilni da bi bili pravi. "Morao sam otići u mirovinu, barem službeno, kad sam navršio šezdeset i osam godina, ali proveo sam cijeli život ili u državnoj policiji ili u uredu državnog tužitelja pa sam sada kao kakav stari konj s počasnim mjestom u staji. Neka vrsta maskote, znate."

Ja mislim da si ti mnogo više od toga. "Dajte da vam uzmem kaput."

"Ne, mislim da ću ga zadržati na sebi. Neću dugo ostati. Objesio bih ga na vješalicu da vani pada snijeg – da vam ne kapam po podu – ali ne pada snijeg. Samo je prokleto hladno, znate. Previše je hladno za snijeg, rekao bi moj otac, a u svojim godinama osjećam hladnoću mnogo bolje nego prije pedeset godina. Ili čak i prije dvadeset pet."

Dok ga je odvodila u kuhinju, hodajući polako kao bi je Ramsey mogao slijediti, upitala ga je koliko mu je godina.

"U svibnju ću navršiti sedamdeset i osam", rekao je s očitim ponosom. "Ako doživim svibanj. To uvijek dodam za sreću. Zasad djeluje. Imate baš lijepu kuhinju, gospođo Anderson – mjesto za sve, a sve na svom mjestu. Moja bi vas žena pohvalila. Ona je umrla prije četiri godine. Od srčanog udara, posve iznenada. Jako mi nedostaje. Kao što i vama nedostaje vaš muž, pretpostavljam."

Njegove sjajne oči – mlade i budne u smežuranim i bolnim dupljama – zapiljile su joj se u lice.

On zna. Ne znam kako, ali zna.

Provjerila je košaricu aparata za kavu i uključila ga. Dok je vadila šalice iz ormarića, upitala ga je: "Kako vam danas mogu pomoći, gospodine Ramsey? Ili bih možda trebala reći detektive Ramsey ?"

Nasmijao se, a onda mu se smijeh pretvorio u kašalj. "Oh, tako me već mnogo godina nitko nije oslovio. Pustite i ono Ramsey, nemam ništa protiv da odmah prijeđete na Holt. Zapravo sam želio razgovarati s vašim mužem, znate, ali naravno, on je preminuo – još jedanput, moja sućut – pa to ne dolazi u obzir. Ne, to uopće ne dolazi u obzir." Zatresao je glavom i sjeo na jedan od visokih stolaca pokraj stola za rezanje mesa. Ogrtač mu je zašuškao, a jedna je kost škripnula negdje u njegovu usahlom tijelu. "Ali reći ću vam što ćemo: starcu koji živi u unajmljenoj sobi – a ja tako živim, premda je soba lijepa – katkad dosadi da mu samo televizija pravi društvo pa sam mislio, k vragu sve, odvest ću se u Yarmouth i postaviti nekoliko svojih malih pitanja bez obzira na sve. Ona mi neće moći odgovoriti na mnoga od njih, rekao sam sebi, a možda čak ni na jedno, ali zašto da ipak ne odem? Moraš izaći iz ove sobe prije no što u njoj pustiš korijenje, rekao sam sebi."

"Na dan kad će najviša temperatura navodno biti dvanaest ispod nule", rekla je Darcy. "U službenim kolima s pokvarenim grijanjem."

"Joj, ali ja nosim tople gaće", skromno je odgovorio. "Zar vi nemate auto, gospodine Ramsey?"

"Imam, imam", odgovorio je kao da se toga prije uopće nije sjetio. "Sjednite, gospođo Anderson. Ne morate se skrivati u kutu. Prestar sam da bih vas ujeo."

"Ne, kava će biti gotova za minutu", rekla je. Bojala se tog starog čovjeka. I Bob ga se trebao bojati, ali naravno, Bob je sada s one strane straha. "U međuvremenu, možda biste mi mogli reći o čemu ste to željeli porazgovarati s mojim mužem."

"Pa, ovo mi nećete vjerovati, gospođo Anderson..."

"Molim vas, zovite me Darcy."

"Darcy!" Izgledao je oduševljen. "Kakvo prekrasno starinsko ime!"

"Hvala. Pijete li kavu s vrhnjem?"

"Volim da bude crna poput mog šešira. Premda o sebi zapravo radije mislim kao o čovjeku s bijelim šeširom. Što je razumljivo, zar ne? Ganjam kriminalce i takve tipove. Tako mi je stradala noga, znate. Automobilska potjera u velikoj brzini, još davne '89. Tip kojeg sam gonio ubio je svoju ženu i oboje svoje djece. E sad, takav zločin obično je čin strasti, počini ga čovjek koji je ili pijan ili drogiran ili ne baš posve normalan." Ramsey se prstom iskrivljenim od artritisa kucnuo po tjemenu. "Ali ne taj tip. Taj ih je tip ubio radi osiguranja. Pokušao je sve prikazati kao, kako se to zove, provalu u privatnu kuću. Neću ulaziti u sve pojedinosti, ali ja sam njuškao i njuškao. I napokon sam smatrao da imam dovoljno dokaza da ga uhitim. Vjerojatno nedovoljno da ga osude, ali nisam mu to morao reći, zar ne?"

"Valjda niste", odgovorila je Darcy. Kava je bila vruća pa ju je natočila. Odlučila je da je i ona popije crnu. I da je popije što brže može. Tako da je kofein udari najedanput i upali joj sva svjetla u glavi.

"Hvala", rekao je kad mu je stavila šalicu na stol. "Mnogo vam hvala. Baš ste ljubazni. Vruća kava na hladan dan – ima li što bolje? Možda kuhano vino; ne mogu se sjetiti ničega drugog. Nego, gdje sam ono stao? Ah, da. Dwight Cheminoux. To je bilo u sjevernom dijelu naše oblasti. Nešto južnije od Heinsville Woodsa."

Darcy je miješala kavu u šalici. Pogledala je Ramseyja preko ruba šalice i iznenada joj se učinilo da je opet u braku – u dugom, a na mnoge načine i dobrom braku (ali ne na sve), u braku koji podsjeća na onu šalu: ona zna da on zna, a on zna da ona zna da on zna. Takvi bračni odnosi slični su onoj situaciji kad čovjek pogleda u ogledalo i u njemu ugleda odraz drugog ogledala pa onda čitav niz ogledala bez kraja. Jedino je pitanje sada glasilo što će on učiniti u vezi s tim. Što može učiniti.

"Pa", rekao je Ramsey spuštajući šalicu kave i nesvjesno protrljavši bolesnu nogu, "jednostavna je činjenica da sam pokušavao isprovocirati tog tipa. Hoću reći, imao je krv žene i dvoje djece na rukama pa sam smatrao da imam pravo igrati pomalo prljavo. I uspjelo mi je. Dao se u bijeg, a ja sam ga gonio sve do Hainsville Woodsa, gdje, kao što se kaže u onoj pjesmi, postoji grob na svakoj milji. I tamo smo obojica nastradali na zavoju Wickett – on se zaletio u drvo, a ja u njega. Tada mi je nastradala noga, da i ne spominjem čeličnu šipku u vratu."

"Baš mi je žao. A što je bilo s tim tipom kojeg ste gonili? Kako je on prošao?"

Kutovi Ramseyjevih usta svinuli su se nagore u suh i vrlo hladan osmjeh. Njegove mladenačke oči zaiskrile su. "On je poginuo, Darcy. Uštedio je državi četrdeset ili pedeset godina stana i hrane u Shawshanku."

"Vi ste pravi nebeski pas, zar ne, gospodine Ramsey?" Umjesto da izgleda zbunjen, dodirnuo je svojim kvrgavim rukama lice, okrenuo dlanove prema van i odrecitirao pijevnim đačkim glasom: "Gonio sam ga dan i noć, gonio ga godinama, gonio niz labirint... I tako dalje."

"To ste naučili u školi?"

"Ma kakvi! U Bratstvu metodističke mladeži. Prije mnogo godina. Dobio sam Bibliju za nagradu, ali izgubio sam je na ljetnom logorovanju godinu dana poslije. Zapravo je nisam izgubio; netko mi ju je ukrao. Možete li zamisliti ništariju koja ukrade Bibliju?"

"Mogu", odgovorila je Darcy.

Nasmijao se. "Darcy, molim vas, zovite me Holt. Svi me prijatelji tako zovu."

Jesi li mi ti prijatelj? Jesi li?

Nije znala odgovor, ali u jedno je bila sigurna: Bobu ovaj čovjek ne bi bio prijatelj.

"Je li to jedina pjesma koju znate napamet? Holte?"

"Pa, nekoć sam znao Smrt nadničara ", odgovorio je, "ali sada znam samo onaj dio u kojem se kaže da je dom mjesto gdje vam, kad se vratite, moraju otvoriti vrata. To je istina, ne mislite li?"

"Apsolutno."

Njegove oči – bile su svjetlosmeđe – pretraživale su njezine. Intimnost tog pogleda bila je nepristojna, kao da je gleda bez odjeće. I ugodna, možda iz istog razloga.

"Što ste željeli upitati mog muža, Holte?"

"Pa, jedanput sam razgovarao s njim, iako nisam siguran da bi se on toga sjetio da je živ. To je bilo davno. Obojica smo bili mnogo mlađi, a vi ste tada vjerojatno još bili dijete, sudeći po tome koliko ste sada mladi i zgodni."

Nasmiješila mu se hladnim osmjehom koji je govorio "poštedi me", a onda je ustala da si natoči još jednu šalicu kave. Prvu je već bila popila.

"Vjerojatno ste čuli za onog serijskog ubojicu Beadieja", rekao je.

"Je li to onaj tip koji ubija žene i onda šalje njihove iskaznice policiji?" Vratila se do stola, savršeno mirno držeći šalicu u ruci. "Novine se time naslađuju."

Uperio je prst u nju kao da drži pištolj – što je Bob često radio – i namignuo joj. "Točno taj. Nego što! Što više krvi, to bolje, tako glasi njihov moto. Ja sam nakratko radio na tom slučaju. Tada još nisam bio u mirovini, ali već sam bio blizu. Pratio me glas da sam tip koji katkad poluči rezultate njuškajući... sljedeći svoje, kako se ono zovu..."

"Instinkte?"

Opet je izveo onu gestu kao da drži pištolj. I opet joj namignuo. Kao da imaju neku tajnu. "U svakom slučaju, poslali su me da radim na njemu, znate – neka stari šepavi Holt hoda naokolo i pokazuje slike, neka postavlja ona svoja pitanja i neka... znate... neka njuška. Jer ja sam otpočetka imao nos za ovaj posao, Darcy, i nikad ga nisam izgubio. To je bilo ujesen 1997., nedugo nakon ubojstva žene po imenu Stacey Moore. Sjećate li se tog imena?"

"Ne bih rekla", odgovorila je Darcy. "Da ste vidjeli fotografije s mjesta zločina, sjećali biste se. Grozno umorstvo – vjerojatno je strašno patila. Ali naravno, taj tip koji sebe naziva Beadie dugo je apstinirao, više od petnaest godina. Sigurno mu se mnogo pare skupilo u bojleru, samo je čekao da eksplodira. I ona je nastradala."

"U svakom slučaju, tadašnji državni tužitelj dao mi je taj slučaj. Neka pokuša stari Holt, rekao je, on ionako nema drugog posla, a to će mu pomoći da ne odapne. Već su me tada zvali Holt. Valjda zbog šepanja. Razgovarao sam s njezinim prijateljima, rođacima, susjedima na autoputu 106 i s ljudima s kojima je radila u Watervilleu. O, s njima sam mnogo razgovarao. Ona je radila kao konobarica u gradu, u restoranu zvanom Sunnyside. Mnogo ljudi svrati tamo usput, jer je autoput blizu, ali mene su više zanimale njezine redovne mušterije. Njezine redovne muške mušterije."

"Jasno", promrmljala je Darcy.

"Jedan od njih bio je uglađen i uredan tip u ranim ili srednjim četrdesetima. Svratio bi u restoran svaka tri ili četiri tjedna, a uvijek bi sjeo za jedan od stolova koje je Stacey posluživala. E sad, vjerojatno vam ovo ne bih smio reći, jer se pokazalo da je taj tip bio vaš pokojni muž – o mrtvima ne treba loše govoriti, ali budući da su oboje mrtvi, pretpostavljam da se to poništava, ako shvaćate što hoću reći." Ramsey je zastao sa zbunjenim izrazom na licu.

"Zapleli ste se", rekla je Darcy, zabavljajući se unatoč sebi. Možda on i želi da se ona zabavlja. Nije mogla procijeniti. "Olakšajte si posao i jednostavno mi recite što mislite, jer ja sam već velika cura. Očijukala je s njim? Je li o tome riječ? Ne bi to bio prvi slučaj da konobarica očijuka s nekim muškarcem na proputovanju, čak i ako on nosi vjenčani prsten."

"Ne, zapravo nije tako bilo. Prema onome što su mi rekle druge konobarice – a naravno, to se mora uzeti s izvjesnom dozom skepse, jer ona je svima bila draga – on je očijukao s njom. A ako im se može vjerovati, nju to baš nije oduševilo. Rekla im je da je od tog tipa podilazi jeza."

"To mi baš ne zvuči kao moj muž." A ni kao ono što joj je Bob ispričao, što se toga tiče.

"Ne, ali vjerojatno je ipak bio on. Hoću reći, vaš muž. Osim toga, žena ne zna uvijek što njezin mužić radi kad putuje, premda možda misli da zna. U svakom slučaju, jedna od tih konobarica rekla mi je da je taj tip vozio Toyotin 4Runner. Prepoznala ga je zato što i ona vozi takav auto. I znate što? Nekoliko susjeda Mooreove vidjelo je isti takav 4Runner u blizini njezine farme samo nekoliko dana prije no što je ona ubijena. A jedan ga je susjed vidio samo dan prije ubojstva."

"Ali nitko ga nije vidio na sam dan ubojstva."

"Ne, ali dakako, tako oprezan čovjek kao što je taj Beadie provjeravao bi prije no što se upusti u takvo što. Zar ne?"

"Valjda."

"Pa, ja sam imao njegov opis i provjerio sam područje oko restorana. Nisam imao pametnijeg posla. To je trajalo tjedan dana, a sve što sam dobio za nagradu bilo je nekoliko žuljeva i nekoliko šalica kave iz milosrđa – premda ne tako dobre kao što je vaša! – pa sam već htio odustati. A onda sam se slučajno zatekao u jednoj trgovini u središtu grada. Zove se Mickelsonove kovanice. Je li vam to ime poznato?"

"Naravno. Moj muž bio je numizmatičar, a to je bio jedan od tri-četiri najbolja dućana za kupnju i prodaju kovanica u državi. Sada više ne postoji. Stari gospodin Mickelson je umro, a njegov sin zatvorio je dućan."

"Točno. Pa, znate što kaže pjesma, vrijeme nam na kraju uzme sve – vid, poletan hod, pa čak i vražje zakucavanje, ako mi oprostite na izrazu. Ali George Mickelson tada je bio živ..."

"I spreman za akciju", promrmljala je Darcy. Holt Ramsey se nasmiješio. "Točno tako. U svakom slučaju, on je prepoznao opis. 'Pa meni to zvuči kao Bob Anderson', rekao mi je. I zamislite ovo. On je vozio Toyotin 4Runner."

"Oh, ali on ga je davno zamijenio", rekla je Darcy. "Za..."

"Chevroletov Suburban, zar ne?"

Ramsey je izgovorio ime te kompanije kao Šivalaj. "Točno." Darcy je prekrižila ruke i smireno pogledala Ramseyja. Sada su već gotovo došli do teme. Jedino je pitanje bilo za kojeg se člana sada raspuštenog braka Andersonovih taj starac oštra pogleda više zanima.

"Pretpostavljam da više nemate taj Suburban, je li?"

"Nemam. Prodala sam ga oko mjesec dana nakon muževe smrti. Dala sam oglas u Uncle Henry's oglasnik i netko ga je smjesta zgrabio. Mislila sam da ću ga teško prodati, zbog velike kilometraže i skupoće benzina, ali nisam. Naravno, nisam mnogo zaradila."

A dva dana prije no što je kupac došao po auto, pažljivo ga je pretražila, od pramca do krme, ne zanemarujući ni da podigne tepih u prtljažniku. Ništa nije našla, ali ipak je platila pedeset dolara da ga operu izvana (što joj je bilo svejedno) i da ga operu parom iznutra (što joj nije bilo svejedno).

"Ah. Dobri stari Uncle Henry's. Ja sam na isti način prodao Ford svoje pokojne žene."

"Gospodine Ramsey..."

"Holt."

"Holte, jeste li izvan svake sumnje identificirali mog muža kao čovjeka koji je očijukao sa Stacey Moore?"

"Pa, kad sam razgovarao s gospodinom Andersonom, on mi je priznao da s vremena na vrijeme posjećuje Sunnyside – priznao je bez okolišanja – ali on je tvrdio da mu nijedna konobarica nije zapela za oko. Tvrdio je da je obično imao glavu u dokumentima. Ali naravno, ja sam pokazao njegovu fotografiju konobaricama – s njegove vozačke dozvole, shvaćate – a one su ga prepoznale."

"Je li moj muž znao da se... osobito zanimate za njega?"

"Nije. Ja sam za njega bio samo stari šepavac koji traži svjedoke koji su možda nešto vidjeli. Nitko se ne boji starog prdonje poput mene, znate."

Ja te se jako bojim.

"Nije to jak slučaj", rekla je. "Pod pretpostavkom da ste pokušavali skupiti dokaze protiv njega."

"Nikakav slučaj!" Veselo se nasmijao, ali svjetlosmeđe oči ostale su mu hladne. "Da sam mogao, ne bih svoj mali razgovor s gospodinom Andersonom obavio u njegovu uredu, Darcy. Obavio bih ga u svom uredu. Koji ne možete napustiti dok vam ja to ne dopustim. Ili dok vas ne izvuče odvjetnik, naravno."

"Možda je sada već vrijeme da prestanete obigravati, Holte."

"U redu", složio se. "Zašto ne? Zato što me u posljednje vrijeme svaki korak boli. Neka je proklet onaj stari Dwight Cheminoux! I ne želim vam oduzeti cijelo dopodne, pa hajde da ubrzamo. Uspio sam ustanoviti da je Toyotin 4Runner bio ili na poprištu ili u blizini dva prethodna umorstva – koja nazivamo Beadiejevim prvim ciklusom. Auto nije bio isti, bio je druge boje. Ali uspio sam utvrditi da je vaš suprug u sedamdesetima posjedovao drugi 4Runner."

"Točno. Sviđao mu se pa ga je zamijenio za jednaku vrstu."

"Da, muškarci to rado čine. A 4Runner je popularno vozilo na mjestima gdje pola proklete godine pada snijeg. Ali nakon umorstva Mooreove – i nakon što sam popričao s njim – on je kupio Suburban."

"Ne odmah", s osmijehom je odvratila Darcy. "Imao je taj 4Runner još dugo nakon prelaska u novo stoljeće."

"Znam. Zamijenio ga je 2004., nedugo prije no što je u Neshua Wayu ubijena Andrea Honeycutt. Jedan Suburban otprilike iz te godine i iste boje često je vidan u susjedstvu gospođice Honeycutt otprilike mjesec dana prije no što je ubijena. Ali evo što je čudno." Nagnuo se naprijed. "Našao sam jednog svjedoka koji je tvrdio da Suburban ima tablice Vermonta i drugog – jednu od onih starih gospođa koje od jutra do mraka sjede pokraj prozora u dnevnoj sobi i gledaju sve što se događa u susjedstvu jer nemaju pametnijeg posla – a ona je rekla da je auto koji je vidjela imao njujorške tablice."

"Bob je imao tablice Mainea", rekla je Darcy. "Kao što vrlo dobro znate."

"Dakako, dakako, ali tablice se mogu ukrasti, znate."

"A što je s umorstvima Shaverstonovih, Holte? Je li plavo-sivi Suburban viđen i u susjedstvu Helen Shaverstone?"

"Vidim da ste pratili Beadiejev slučaj malo pomnije od većine ljudi. Malo pomnije no što ste mi isprva dali naslutiti."

"Je li viđen?"

"Nije", odgovorio je Ramsey. "Zapravo, nije. Ali jedan je plavo-sivi Suburban viđen pokraj one rijeke u Amesburyju u koju su bačena tijela." Opet se nasmiješio dok su je njegove hladne oči proučavale. "Bačena kao smeće."

Darcy je uzdahnula. "Znam."

"Nitko mi nije znao reći kakve je tablice imao taj Suburban u Amesburyju, ali da jest, pretpostavljam da bi bile iz Massachusettsa. Ili iz Pennsylvanije. Sve osim Mainea."

Nagnuo se naprijed.

"Taj Beadie slao nam je poruke s iskaznicama žrtava. Vukao nas je za nos, znate – izazivao nas da ga uhvatimo. A možda je djelomice čak i želio da ga uhvatimo."

"Možda", rekla je Darcy, iako je sumnjala u to. "Poruke su bile napisane velikim slovima. Ljudi koji to čine misle da se takvo pisanje ne može identificirati, ali to u većini slučajeva nije točno. Pokazuju se sličnosti. Vi vjerojatno nemate nijedan od muževih fascikala, je li?"

"Oni koje nisam vratila u njegovu firmu uništeni su. Ali pretpostavljam da oni imaju mnogo uzoraka. Računovođe nikad ništa ne bacaju."

Uzdahnuo je. "Da, ali trebao bi mi sudski nalog da mi u takvoj firmi išta daju, a da bih ga dobio, morao bih pokazati vjerojatni razlog. Koji jednostavno nemam. Imam izvjestan broj koincidencija – premda ih ja ne smatram koincidencijama. A imam i izvjestan broj... pa... podudarnosti, vjerojatno biste ih tako mogli nazvati, ali nemam ih ni izdaleka dovoljno da se mogu smatrati dokazima iz okolnosti. Zato sam došao k vama, Darcy. Očekivao sam da ćete me brzo izbaciti iz kuće, ali vi ste vrlo ljubazni."

Darcy nije odgovorila.

Još se jače nagnuo naprijed pa se sada već gotovo pogrbio iznad stola. Poput kakve ptice grabljivice. Ali nedaleko iza hladnoće njegovih očiju skrivalo se nešto drugo. Darcy je pomislila da je to možda dobrota. Molila se da je u pravu.

"Darcy, je li vaš muž bio Beadie?"

Darcy je bila svjesna da on možda snima ovaj razgovor; to sigurno nije posve isključeno. Umjesto da progovori, podigla je jednu ruku sa stola i pokazala mu svoj ružičasti dlan.

"Vi to dugo niste znali, zar ne?"

Nije odgovorila. Samo ga je gledala. Gledala ga je onako kao što čovjek gleda ljude koje dobro poznaje. Samo što to morate činiti s oprezom, jer ne vidite uvijek ono što mislite da vidite. Sada je to znala.

"A onda ste doznali? Jednog dana ste doznali?"

"Biste li htjeli još jednu šalicu kave, Holte?"

"Pola šalice", rekao je. Naslonio se na naslon i prekrižio ruke na tankim prsima. "Ako bih popio više, dobio bih žgaravicu, a jutros sam zaboravio uzeti tabletu Zantaka."

"Mislim da imam nekoliko tableta Priloseca u ormariću za lijekove na katu", rekla je. "Bob ih je uzimao. Hoćete li da vam ga donesem?"

"Ne bih uzeo ništa njegovo čak i kad bi mi utroba gorjela."

"U redu", odvratila je blagim glasom i natočila mu još kave.

"Oprostite", rekao je. "Ponekad me nadvladaju emocije. One žene... sve te žene... i dječak, koji je pred sobom imao cijeli život. To je najgore."

"Istina", rekla je dodajući mu šalicu. Primijetila je kako mu se ruka trese i pomislila da mu je ovo vjerojatno posljednji rodeo, ma koliko pametan bio... a bio je strašno pametan.

"Žena koja vrlo kasno u igri otkrije što joj je muž doista našla bi se u teškom položaju", rekao je Ramsey.

"Da, pretpostavljam da je to točno", odvratila je Darcy. "Tko bi joj povjerovao da je tolike godine živjela s muškarcem, a da nikad nije shvatila tko je on zapravo?

Bila bi poput one ptice, kako se ono zove, one ptice koja živi u krokodilovim ustima."

"Navodno joj krokodil dopušta da mu živi u ustima jer mu ona čisti zube", rekla je Darcy. "Jede zrnje između njih." Prstima desne ruke oponašala je kretnje kljucanja. "To vjerojatno nije istina... ali istina je da sam ja vozila Bobbyja zubaru. Prepušten sebi, on bi odglumio da je slučajno zaboravio termin. Kad se radilo o boli, on je bio velika beba." Oči su joj se neočekivano ispunile suzama. Obrisala ih je rubom dlana i proklela ih. Ovaj čovjek neće imati razumijevanja za suze prolivene za Roberta Andersona.

Ili se možda vara u vezi s tim. On joj se smiješio i klimao glavom. "A tu su i vaša djeca. Oni bi se slomili kad bi svijet doznao da im je otac serijski ubojica i mučitelj žena. A onda bi se opet slomili kad bi svijet zaključio da je njihova majka sve to skrivala, kao što je Myra Hindley pomagala Ianu Bradyju. Jeste li čuli za njih?"

"Nisam."

"Onda nije važno. Ali razmislite o ovome: što bi žena u tako teškom položaju učinila?"

"Što biste vi učinili, Holte?"

"Ne znam. Ja sam u malo drukčijoj situaciji. Ja sam možda samo stari gnjavator – najstariji konj u staji – ali imam odgovornost prema obiteljima svih tih ubijenih žena. Oni zaslužuju objašnjenje."

"Bez sumnje, zaslužuju ga... ali trebaju li ga?"

"Jeste li znali da je Robertu Shaverstoneu bio odgrizen penis?"

Darcy to nije znala. Naravno da nije. Sklopila je oči i osjetila kako joj se suze probijaju kroz trepavice. Vraga nije "patio", pomislila je. Da se Bob sada pojavio pred njom i stao je preklinjati za milost s ispruženim rukama, opet bi ga ubila.

"Njegov otac to zna", rekao joj je Ramsey blagim glasom. "I mora živjeti s tom spoznajom o djetetu koje je volio svakog dana."

"Žao mi je", prošaptala je Darcy. "Strašno, strašno žao."

Osjetila je kako joj hvata ruke preko stola. "Nisam vas želio uzrujati."

Odmahnula je rukom. "Naravno da ste željeli! Ali mislite li da već nisam bila uzrujana? Mislite li da nisam, vi... vi znatiželjni starče?"

Zahihotao se i otkrio sjajno zubalo. "Ne, uopće to ne mislim. Vidio sam vam istinu na licu čim ste otvorili vrata." Zastao je, a onda razgovijetno dodao: "Sve sam vidio."

"A što sada vidite?"

Ustao je i malo posrnuo, a onda je uspio povratiti ravnotežu. "Vidim hrabru ženu koju bi trebalo ostaviti da se posveti svojim kućnim poslovima. Da ostatak života niti ne spominjem."

I ona je ustala. "A što je s obiteljima žrtava? S onima koji zaslužuju objašnjenje?" Zastala je, ne želeći dovršiti misao. Ali morala je. Ovaj čovjek borio se s jakom boli – možda čak i s nepodnošljivom – kako bi došao ovamo, a sada joj je davao propusnicu. Ili je barem tako vjerovala. "Što je s ocem Roberta Shaversonea?"

"Njegov je sin mrtav, a ni ocu nije mnogo ostalo", odgovorio je Ramsey smirenim i procjenjivačkim tonom koji je Darcy odmah prepoznala. Bob je tim tonom govorio kad je znao da će neki firmin klijent ubrzo biti odvučen pred poreznu upravu i da će taj sastanak po njega loše završiti. "On ne skida usta s boce viskija od jutra do mraka. Bi li spoznaja da je čovjek koji mu je ubio sina – koji mu je osakatio sina – mrtav išta promijenila? Mislim da ne bi. Bi li vratila u život ijednu od žrtava? Ne bi. Gori li njihov ubojica ovog trenutka u paklenom ognju, trpeći vlastite rane koje će krvariti cijelu vječnost? Biblija kaže da je tako. Barem Stari zavjet, a budući da naši zakoni dolaze iz njega, za mene je to dovoljno dobro. Hvala vam na kavi. Na povratku ću morati svratiti u svaki zahod odavde do Auguste, ali nije mi žao. Kuhate dobru kavu."

Dok ga je pratila do vrata, Darcy je shvatila da se osjeća na pravoj strani ogledala prvi put otkako se spotakla o onu kartonsku kutiju u garaži. Bilo je dobro znati da je bio blizu tome da bude uhvaćen. Da nije bio tako pametan kao što je vjerovao.

"Hvala vam na posjetu", rekla mu je kad je nabio šešir na glavu. Otvorila je vrata puštajući unutra zapuh hladnog zraka. To joj nije smetalo. Bio je to ugodan osjećaj na koži. "Hoću li vas opet vidjeti?"

"Nećete. Od sljedećeg tjedna prestajem s radom. Odlazim u potpunu mirovinu. Selim se na Floridu. A ako se može vjerovati mom liječniku, neću ondje dugo ostati."

"Žao mi je što to ču..."

Naglo ju je povukao u zagrljaj. Imao je tanke, ali žilave i začuđujuće snažne ruke. Darcy se iznenadila, ali nije se uplašila. Obod njegova šešira sudario se s njezinom sljepoočnicom kad joj je šapnuo na uho: "Ispravno ste postupili."

A onda ju je poljubio u obraz.

20

Otišao je puteljkom polako i oprezno, pazeći da ne stane na led. Staračkim hodom. Darcy je pomislila da bi on morao hodati sa štapom. Dok je obilazio prednju stranu svog auta, još uvijek pazeći da ne stane na led, pozvala ga je. Okrenuo se i uzdigao čupave obrve.

"Kad je bio dječak, moj muž imao je prijatelja koji je poginuo nesretnim slučajem."

"Doista?" Riječi su mu izašle iz oblaka zimske bjeline. "Doista", odgovorila je Darcy. "Možete provjeriti što se dogodilo. Bila je to vrlo tragična nesreća, premda taj dječak baš nije nevinašce, ako se može vjerovati mom mužu."

"Nije?"

"Nije. Spadao je u onu vrstu dječaka koji se prepuštaju opasnim maštarijama. Zvao se Brian Delehanty, ali kad su bili djeca, Bob ga je zvao BD."

Ramsey je načas ostao stajati pred autom, kao da se trudi provariti tu informaciju, a zatim je klimnuo glavom. "To je vrlo zanimljivo. Možda potražim novinske članke o tome na internetu. A možda i ne; sve se to dogodilo vrlo davno. Hvala vam na kavi."

"Hvala vama na razgovoru."

Gledala ga je kako se odvozi ulicom (primijetila je da on vozi sa samouvjerenošću mnogo mlađeg čovjeka – vjerojatno zato što još uvijek ima vrlo oštar vid), a onda se vratila u kuću. Osjećala se mlađom i lakšom pa je otišla do ogledala u predsoblju, ali u njemu nije vidjela ništa osim svog odraza, što je dobro.

POGOVOR

Priče u ovoj knjizi mračne su. Možda vam ih je na nekim mjestima bilo mučno čitati. Ako je tako, budite sigurni da ih je meni na nekim mjestima bilo mučno pisati. Kad me ljudi ispituju o mom poslu, stekao sam naviku da izbjegavam temu vicevima i šaljivim osobnim anegdotama (koje ne smijete uzimati zdravo za gotovo; nikad nemojte vjerovati ni u što što vam pisac kaže o sebi). To je neka vrsta izbjegavanja, samo malo pristojnija od odgovora koji bi moji jenkijevski preci dali na takva pitanja: Gledaj svoja posla, momak! Ali šalu na stranu, ja svoj posao oduvijek shvaćam vrlo ozbiljno, sve otkako sam kao osamnaestogodišnjak napisao svoj prvi roman, Dugu šetnju.

Nemam mnogo razumijevanja za pisce koji svoj posao ne shvaćaju ozbiljno, a nemam ga nimalo za one koji smatraju da je umjetnost pisanja u osnovi iscrpljena. Nije iscrpljena, a nije to ni obična literarna igra. To je jedan od ključnih načina da nađemo smisao u svojim životima i u često groznom svijetu koji nas okružuje. To je način da odgovorimo na pitanje: Kako je moguće da se takve stvari događaju? A priče nagovješćuju da katkad – ne uvijek, ali katkad – za njih ipak postoji razlog.

Ja sam oduvijek vjerovao – čak i prije no što je onaj mladić kojeg sada jedva da mogu shvatiti počeo pisati Dugu šetnju u svojoj sobi u studentskom domu – da su najbolja književna djela istodobno pitka i agresivna. Ona vas napadaju. Katkad vam viču u lice. Nemam ništa protiv priča koje se bave neobičnim ljudima u običnim situacijama, ali i kao čitatelja i kao pisca mnogo me više zanimaju priče o običnim ljudima u neobičnim situacijama. Ja u čitateljima želim izazvati emocionalnu, pa čak i tjelesnu reakciju. Ne pišem priče koje od čitatelja zahtijevaju da razmišlja dok ih čita. Stavio sam ove riječi u kurziv, jer ako je priča dovoljno dobra, a likovi dovoljno uvjerljivi, razmišljanje će slijediti za emocijama čim čitatelj dovrši priču i odloži knjigu (katkad s olakšanjem). Sjećam se kako sam u dobi od oko trinaest godina sa sve većim nemirom, gnjevom i ogorčenjem čitao roman Georgea Orwella 1984., hitajući stranicama i gutajući priču što sam brže mogao. I što je u tome loše? Osobito ako uzmete u obzir činjenicu da ja o toj knjizi razmišljam i dan-danas, kad neki političari (tu mislim na Saru Palin i njezine besramne primjedbe o odborima smrti) s izvjesnim uspjehom uvjeravaju javnost da je crno bijelo, a bijelo crno.

A evo što još vjerujem: ako već odlučite otići na neko vrlo mračno mjesto – kao što je farma Wilfa Jamesa u Nebraski u pripovijeci 1922. – onda sa sobom morate ponijeti jaku svjetiljku kako biste njome sve osvijetlili. A ako ne želite vidjeti što se ondje skriva, zašto biste onda uopće odlazili u mrak? Već više od četrdeset godina pamtim riječi velikog naturalističkog pisca Franka Norrisa, koji mi je oduvijek bio jedan od književnih uzora: "Nikad nisam puzao ni pred kim, nikad se nisam povodio za modom niti dodvoravao publici samo da zaradim koji novčić. Tako mi Boga, rekao sam im istinu."

Ali Steve, reći ćete mi, ti si zaradio mnogo novčića u svojoj karijeri, a što se istine tiče... istina je relativna stvar, zar ne? Točno, zaradio sam mnogo novca pišući svoje priče, ali to je bila nuspojava, a ne glavni cilj. Pisati za novac jalov je posao. I točno, istina je u očima promatrača. Ali kad je riječ o književnosti, spisateljeva je jedina odgovornost da potraži istinu u vlastitu srcu. Možda to neće uvijek biti i čitateljeva istina, a ni kritičareva, ali sve dok je spisateljeva – sve dok on ili ona ne puzi niti skida šešir pred modom – sve će biti u redu. Za pisce koji hotimično lažu, za pisce koji opisuju nevjerojatno ljudsko ponašanje umjesto načine na koje ljudi doista postupaju, ne gajim ništa osim prezira. Loše pisanje nije samo stvar loše sintakse i pogrešnih opservacija; loše pisanje najčešće proizlazi iz tvrdoglavog odbijanja da se pripovijeda o onome što ljudi doista čine – recimo, da ubojice katkad pomažu starim gospođama da prijeđu ulicu.

U Mrklom mraku, bez zvijezda dao sam sve od sebe da opišem što bi ljudi mogli učiniti i kako bi se mogli ponašati u nekim očajničkim okolnostima. Likovi u tim pričama nisu bez nade, ali oni prihvaćaju činjenicu da su čak i naše najdublje nade (i najdublje želje što ih gajimo za svoje bližnje i za društvo u kojem živimo) katkad uzaludne. Pa čak i često. Ali ja vjerujem da one govore i o tome da plemenitost ne leži toliko u uspjehu, koliko u pokušaju da se učini ono što je pravo... a da nas, kad to ne učinimo ili kad svojeglavo okrećemo leđa izazovima, na kraju čeka pakao.

Pripovijetka 1922. nadahnuta je publicističkom knjigom Michaela Lesyja, Smrtonosno putovanje Wisconsinom (1973.), u kojoj se mogu naći fotografije snimljene u gradiću Black River Fallsu u Wisconsinu. Dojmila me se ruralna izolacija na tim fotografijama, a i grubost i oskudica mnogih ljudi na tim slikama. Taj sam osjećaj htio prenijeti u svojoj priči.

Godine 2007., dok sam se vozio autocestom 84 na dijeljenje autograma u zapadnom Massachusettsu, stao sam na jednom odmorištu uz cestu kako bih konzumirao uobičajeni zdravi obrok Stevea Kinga: sok i štangicu čokolade. Kad sam izašao iz restorana, ugledao sam jednu ženu s probušenom gumom na autu kako ozbiljno razgovara s vozačem velikog kamiona koji je stajao na mjestu do nje. Vozač joj se nasmiješio i izašao iz kabine.

"Treba li vam pomoć?" upitao sam. "Ne, ne, mogu i sam", odgovorio mi je vozač kamiona. Siguran sam da je ta gospođa dobila novu gumu. Ja sam dobio čokoladicu Tri mušketira i ideju za priču Veliki vozač.

U Bangoru, gdje živim, postoji autocesta zvana Produžetak ulice Hammond, koja obilazi aerodrom. Svakog dana pješačim tri ili četiri milje, a ako se nađem u gradu, često odaberem taj put. Negdje na pola Produžetka nalazi se jedna pošljunčena površina iza ograde aerodroma, na kojoj raznorazni ulični trgovci već godinama postavljaju štandove. Moj omiljeni prodavač lokalno je poznat pod imenom Sakupljač loptica za golf, a on se uvijek pojavljuje na proljeće. Čim zatopli, odlazi do gradskog golf-igrališta i skuplja stotine rabljenih loptica koje su ostale pod snijegom. Vrlo oštećene loptice baca, a ostale prodaje na malom štandu na Produžetku (vjetrobran svog automobila obrubio je lopticama za golf – što je lijep detalj). Kad sam ga jednog dana promatrao iz prikrajka, sinula mi je ideja za priču Povoljan produžetak. Naravno, priču sam smjestio u Derry, dom pokojnog i nežaljenog klauna Pennywisea, jer Derry je zapravo Bangor pod drugim imenom.

Ideju za posljednju priču u ovoj knjizi dobio sam pročitavši članak o Dennisu Raderu, zloglasnom serijskom ubojici i mučitelju koji je u razdoblju od otprilike šesnaest godina ubio desetero ljudi – uglavnom žena, ali i dvoje djece. U mnogim slučajevima poslao je isprave svojih žrtava policiji. Paula Rader provela je u braku s tim čudovištem trideset i četiri godine, a mnogi ljudi u Wichiti i okolici, gdje je Rader pronalazio svoje žrtve, ne mogu povjerovati da je ona živjela s njim, a ništa nije znala o njegovoj raboti. Ja sam joj povjerovao – a vjerujem joj i danas – pa sam napisao priču kako bih istražio što bi se moglo dogoditi kad bi žena takvog čovjeka iznenada doznala za mužev grozni hobi. A i zato da istražim ideju kako nikoga ne možemo poznavati u potpunosti, čak ni one koje najviše volimo.

U redu, mislim da smo se dovoljno dugo zadržali u ovom mračnom podrumu. Iznad nas nalazi se čitav jedan drugi svijet. Pruži mi ruku, vjerni čitatelju, pa ću te sa zadovoljstvom izvesti na Sunčevu svjetlost. Sretan sam što onamo mogu otići, jer vjerujem da su ljudi uglavnom dobri. Za sebe sam siguran.

Samo za vas baš nisam.

Bangor, Maine
23. prosinca 2009.

ALGORITAM d.o.o.
Zagreb, Harambašićeva 19

Za nakladnika
Neven Antičević

Pripremila za tisak
Dana Fruschutz

Lektura i korektura
Dunja Aleraj Lončarić

Grafički urednik
Davor Horvat

Obrada i prijelom
Algoritam DTP
Nenad Šimunić
Mario Mikulčić

Tisak
Grafički zavod Hrvatske

Naklada 1000 primjeraka

Napomene

1 Književni događaju (franc.)

2 Međučin (franc.)

3 Plastični kit za izravnavanje neravnina na površini automobila.

4 Ništa (španj.)

5 Devil (engl.) – vrag.

6 Prilosec (omeprazol) – lijek protiv žgaravice.

7 Fine, very Fine i Very Good (engl.) – oznake uščuvanosti kovanica u numizmatici.