Očajavanje

Stephen King

sekab, forster (1996)

Tags:
Horror

Savezna država Nevada ljeti je užarena pustinja, mjesto na kojem se nitko ne želi zadržavati. Ljudi koji voze Autocestom 50 jure s jedinom željom: proći što prije i stići što brže.
Kao, na primjer, Jacksonovi na putu za New York, ili Carverovi koji su krenuli na godišnji odmor u Kaliforniju, ili Johnny Marinville, nekad slavni pisac, a danas tek lovac na inspiraciju koji na svom Harley-Davidsonu putuje po Americi.
Nitko od njih nema ni najmanju namjeru zastati u malom usputnom rudarskom gradiću Desperationu, u kojem stvari baš nisu sto posto u redu. Ali lokalni policajac Collie Etrangian ima o tome svoje mišljenje. Tak! A oni koji budu imali nesreću upoznati gorostasnog Etrangiana izbliza, shvatit će da stvari u Desperationu uopće nisu u redu.
No, to je tek početak priče, jer su sile koje upravljaju svijetom izabrale baš ovaj gradić i ove ljude da se suoče sa zlom koje je izašlo iz davno zatrpanog okna ukletog rudnika.

Stephen King

OČAJAVANJE¹

Za Čartera Witheya

Zahvale

Posebice ih zaslužuju četiri osobe: Rich Hasler, iz Magma Mining Corporation; William Winston, anglikanski svećenik; Chuck Verill, moj dugogodišnji urednik (stradalnik, mogao bi dodati on); Tabitha King, moja supruga i najstroži kritičar. Znate ostatak teksta, vjerni čitatelji, pa ga izrecimo zajedno, može? Za sve dobro, zahvalite njima; a za loše, okrivite mene.

S.K.

Krajolik njegova pjesništva još bješe pustinja…
- Salman Rushdie Sotonski stihovi

PRVI DIO

Autocesta 50:
U Kući Vuka, Kući Štipavca

Očajavanje

Prvo poglavlje

"Oh! Isuse! Fuj!"

"Što je, Mary?Što je?"

"Zar nisi vidio?"

"Vidio što?"

Ona ga pogleda i na nesmiljenoj pustinjskoj svjetlosti on spazi kako joj je boja uglavnom nestala s lica, pa su ostale samo mrlje od opeklina na obrazima i po čelu, na mjestima gdje je čak ni krema s visokim zaštitnim faktorom nije mogla potpuno zaštititi. Bila je jako bjeloputa i lako bi pocrvenjela na suncu.

"Na onom prometnom znaku. Znaku ograničenja brzine."

"Pa što s njim?"

"Peter, na njemu je bila mrtva mačka! Pribijena ili zalijepljena ili neki sličan užas." On nagazi na kočnicu. Ona ga odmah zgrabi za rame. "Da se nisi ni pomislio vratiti."

"Ali - "

"Ali što? Zar je želiš slikati? Ne dolazi u obzir, bratac. Budem li morala to ponovno pogledati, povratit ću."

"Je li bila bijela mačka?" U retrovizoru je vidio stražnji dio znaka - vjerojatno onog za ograničenje brzine o kojem je govorila - no to je bilo sve. A kad su prolazili pokraj njega gledao je u drugom smjeru, u neke ptice koje su letjele prema obližnjem klinu planina. Netremice gledati preda se u cestu nije bilo nešto što bi ovdje bilo obvezatno činiti svakog trenutka; u Nevadi su svoj dio Autoceste 50 proglasili "najsamotnijom cestom Amerike", a po mišljenju Petera Jacksona, zasluženo je uživala taj naslov. Pa jasno, on je bio dečko iz New Yorka i kao takav vjerojatno je obolio od kumulativnog napada jeze. Pustinjska agorafobija{2}, sindrom plesne dvorane, nešto tome slično.

"Ne, bila je tigrasta", reče ona. "Kakve to ima veze?"

"Mislio sam da možda u pustinji ima sotonista", reče on. "Ovdje bi trebalo sve vrvjeti od čudaka, nije li tako Marielle rekla?"

" 'Osobenjaka' je bila riječ koju je upotrijebila", reče Mary. " 'Središnja Nevada puna je osobenjaka.' Citat gotov. Gary je rekao otprilike isto. No budući da nakon prelaska kalifornijske državne granice nismo nikog vidjeli - "

"Pa, u Fallonu - "

"Odmorišta se ne računaju", reče ona. "Iako su čak i ondje, ljudi…" Ona ga čudno, bespomoćno pogleda, izraz koji u posljednje vrijeme nije često vidio na njezinu licu, premda je bio prilično čest nekoliko mjeseci poslije njezina spontana pobačaja. "Zašto su oni ovdje, Pete? Mogu shvatiti za Vegas i Reno… pa čak i "Winnemuccu i Wendover…"

"Ljudi iz Utaha koji dolaze kockati u Wendover nazivaju ga Bend Over{3}", reče Peter, nasmiješen od uha do uha. "Gary mi je to rekao."

Ona kao da je to prečula. "Ali ostatak države… ljudi koji jesu ovdje, zašto dolaze i zašto ostaju? No dobro, ja sam rođena i odrasla u New Yorku i vjerojatno ne mogu to shvatiti, ali - "

"Sigurna si da to nije bila bijela mačka? Ili crna?" On baci pogled u retrovizor, ali pri brzini od skoro stotinu deset kilometara na sat, znak za ograničenje brzine već se stopio s pjegavom podlogom pijeska, pustinjskog bodljikavog žbunja i zagasito smeđih planina. No konačno se iza njih našlo još jedno vozilo; vidio je kako se od njegova vjetrobrana odbio užaren bodljikav odbljesak u obliku zvjezdače. Možda kilometar iza njih. A možda i dva.

"Ne. Tigrasta, rekla sam ti. Odgovori mi na pitanje. Tko su porezni obveznici središnje Nevade i što oni imaju od toga?"

On slegne ramenima. "Ovdje nema puno poreznih platiša. Fallon je najveći grad na Autocesti 50, a i on je uglavnom zemljoradnički. U vodiču piše da su načinili ustavu na jezeru i tako omogućili navodnjavanje. Uzgajaju dinje rebrače, uglavnom. A mislim da je u blizini i neka vojna baza. Jesi li znala da je Fallon bio postaja Pony Expressa?"

"Ja bih otišla", reče ona. "Pokupila svoje dinje i otišla."

Desnom rukom on očeše o njezinu lijevu dojku. "Gospoja, lijep vam je taj par dinja."

"Hvala. A ne samo iz Fallona. Iz svake države gdje se ni na jednu stranu svijeta ne vidi kuća pa čak ni stablo i gdje za znakove ograničenja brzine pribijaju mačke, otišla bih bestraga."

"Pa, riječ je o zoni percepcije", reče on, brižljivo birajući riječi. Kadšto ne bi znao reći kad Mary misli ozbiljno, a kad samo pušta vjetar na usta - primjerice, sad. "Tebi kao osobi odrasloj u urbanom okružju, područje kao što je Great Basin je izvan zone, to je sve. I meni, kad je već riječ o tome. Evo, dovoljno je i nebo da me izludi. Otkad smo jutros krenuli, osjećam ga ondje gore, tišti me."

"I ja. Ima ga previše, dovraga."

"Je li ti žao da smo pošli ovim putem?" On pogleda u retrovizor. Ono im se vozilo približilo. Nije kamion, a to su bila jedina vozila koja su vidjeli nakon odlaska iz Fallona (koja su odreda išla u suprotnom pravcu, na zapad), nego automobil. Dere po cesti, nema što.

Ona razmisli o tome, pa odmahne glavom. "Ne. Drago mi je da smo vidjeli Garyja i Marielle, i jezero Tahoe - "

"Predivno je, zar ne?"

"Nevjerojatno. Čak i ovo…" Mary pogleda kroz prozor. "Ne kažem da nema stanovite ljepote. I vjerojatno ću pamtiti ovaj krajolik do kraja života. Ali je…"

"…jezivo", dovrši on umjesto nje. "Barem za one iz New Yorka."

"U pravu si, zaista", reče ona. "Urbana zona percepcije. Čak i da smo krenuli po autocesti 1-80, ipak je posvuda pustinja."

"Aha. Kuglaju se kugle suhog korova." On ponovno pogleda u retrovizor, a leće njegovih naočala za vožnju bljesnu na suncu. Automobil koji ih je sustizao bio je policijski i vozio je brzinom od najmanje stotinu trideset kilometara. Peter se stisne uz rub ceste sve dok mu desni kotači ne zaroštaju po nabitom sloju zemlje i podignu oblake prašine.

"Pete? Što to radiš?"

Još jedan pogled u retrovizor. Velika kromirana rešetka primiče im se brzo i od nje se odbija tako žarki pravokutnik sunca da je morao zaškiljiti… ali mu se učini da je automobil bijeli, što znači da nije državna policija.

"Postajem manji od makova zrna", reče Peter. "Zavlačim se pokunjeno u kut poput prebite mačke. Iza nas je murjak i jako mu se žuri. Možda su mu dojavili - "

Policijski automobil prohuji pokraj njih i od zapaha zraka zaljulja se Acura koja je pripadala Peterovoj sestri. Automobil je doista bio bijel i prašnjav od kvaka nadolje. Sa strane je nešto pisalo, ali je automobil projurio prije no što je Peter uspio bolje pogledati. DES-nešto. Možda Destry. To je prikladno ime za grad u Nevadi u ovom velikom mrtvilu.

" - za tipa koji je pribio mačku na znak ograničenja brzine", dovrši Peter.

"Zašto tako juri ugašenih svjetala?"

"A zbog koga bi ih ovdje upalio?"

"Pa", reče ona i ponovno ga čudno pogleda "zbog nas."

On otvori usta da odgovori, pa ih zatvori. Imala je pravo. Policajac ih je sigurno ugledao kad su i oni ugledali njega, ako ne i prije, pa zašto nije upalio rotirajuća svjetla, da ne bi morao misliti? Naravno, Petera nije trebalo upozoravati da se mora skloniti s puta, znao je da policajcu mora ostaviti što više prostora, ali ipak -

Odjednom se upale stražnja svjetla na policijskom automobilu. Peter automatski nagazi na kočnicu, iako je već usporio na devedeset pet kilometara a policijski je automobil bio dovoljno ispred njega da nije moglo doći do sudara. Tad policijski automobil naglo skrene na vozni trak u smjeru zapada.

"Što on to radi?" upita Mary.

"Ne znam baš."

Ali je naravno znao: usporava. S vratolomne jurnjave pri stotinu i trideset ili stotinu četrdeset kilometara, naglo je usporio na sedamdeset pet. Mršteći se, ne želeći ga dostići a ne znajući zašto, Peter uspori još i više. Kazaljka brzinomjera u Deirdreinu automobilu spuštala se prema šezdeset.

"Peter?" Mary se usplahirila. "Ovo mi se ne sviđa."

"Sve je u redu", reče on, ali - je li bilo? Zapiljio se u policijski automobil koji se sad njemu slijeva vozikao po voznom traku u smjeru zapada i razmišljao. Pokušao je vidjeti tko sjedi za upravljačem, ali nije uspio. Stražnji prozor policijskog automobila bio je prevučen slojem pustinjske prašine.

Njegova stražnja svjetla, također prevučena prašinom, nakratko zatrepere kad je automobil još usporio. Sad je išao jedva četrdeset pet kilometara. Kugla suhog korova doskoči na cestu i policijski je automobil zgnječi svojim radijalnim gumama. Kugla izađe ispod stražnjeg dijela automobila u obliku nečeg što je Peteru Jacksonu sličilo spletu slomljenih prstiju. Odjednom ga preplavi strah - zapravo je bio na rubu užasa - iako nije imao blagog pojma zašto.

Jer je Nevada puna osobenjaka, tako je rekla Marielle, a Gary se složio, a osobenjaci se ovako ponašaju. Riječju, čudno.

Pa jasno, to su koještarije, to zapravo nije čudno, barem ne, jako čudno, iako -

Stražnja svjetla policijskog automobila ponovno zatrepere. Peter pritisne svoju kočnicu, na trenutak ne razmišljajući što čini, a potom pogleda u brzinomjer i shvati da je usporio na četrdeset kilometara.

"Pete, što hoće?"

Tad je to već bilo prilično očito.

"Ponovno biti iza nas."

"Zašto?"

"Ne znam."

"Ako to želi, zašto nije skrenuo bliže rubu ceste i propustio nas?"

"Ni to ne znam."

"Što ćeš - "

"Prijeći ga, dakako." A tad, bez posebnog razloga, dometne: "Pa nismo mi pribili onu vražju mačku na znak ograničenja brzine." On pritisne papučicu gasa i odmah počne sustizati prašnjavi policijski automobil, koji je sad plovio po cesti brzinom ne većom od trideset kilometara.

Mary ga zgrabi za rame njegove plave radničke košulje dovoljno snažno da on osjeti pritisak njezinih kratkih noktiju. "Ne, nemoj."

"Mary, nema puno tog što bih mogao učiniti."

Njihov je razgovor ionako izlišan, jer već prolazi pokraj policijskog automobila. Deirdreina Acura poravna se s prašnjavim bijelim Capriceom, pa ga pretekne. Peter pogleda kroz dva stakla i ugleda vrlo malo. Krupan lik, muški lik, to je bilo otprilike sve. A povrh toga i osjećaj da mu vozač policijskog automobila uzvraća pogled. Peter baci pogled na natpis na suputničkim vratima njegova automobila. Sad ga je imao vremena pročitati: POLICIJA GRADA DESPERATIONA zlatnim slovima ispod gradskog pečata - rudar i konjanik se rukuju.

Desperation, pomisli on. Bolje od Destryja. Puno bolje.

Čim je prošao, bijeli se automobil zanjiše natrag u vozni trak u smjeru istoka i ubrza kako bi se zalijepio za Acurin odbojnik. Vozili su se tako trideset ili četrdeset sekundi (Peteru se učinilo puno dulje). Tad se uključe plava rotirajuća svjetla na Capriceovu krovu.

Peteru se zgrči želudac, ali ga to nije iznenadilo. Nimalo. Mary ga je još čvrsto držala, a sad, kad je Peter skrenuo u stranu, ona ponovno zarije prste u njegovo rame.

"Što to radiš? Peter, što to radiš?"

"Stajem. Uključio je trepereća svjetla i daje mi znak da stanem."

"Ne sviđa mi se ovo", reče ona i počne se nervozno osvrtati. Nije se moglo vidjeti ništa osim pustinje, pobrđa i kilometara plavog neba.

"Što smo učinili?"

"Prebrza vožnja čini se logično objašnjenje." Gledao je u vanjski retrovizor. Iznad riječi OPREZ PREDMETI SU MOŽDA BLIŽI NO ŠTO SE ČINE, on ugleda kako su se širom otvorila prašnjava bijela vozačka vrata policajčeva automobila. Širokim pokretom iskorači noga u kaki hlačama. Bila je glomazna. Kad se muškarac kojemu je ta noga pripadala pokrenuo za njom, zalupio vrata svojeg automobila i na glavu nataknuo šešir u stilu Smokey Beara{4} (nije ga nosio u automobilu, pretpostavi Peter - premalo slobodnog prostora), Mary se okrene i pogleda. Od čuda razjapi usta.

"Mili Bože, pa to je ljudeskara!"

"Blago rečeno", reče Peter. On u sebi ugrubo sračuna, služeći se krovom automobila kao polaznom točkom - otprilike metar pedeset - da je policajac koji prilazi Deirdreinoj Acuri visok najmanje metar devedeset tri centimetra. I teži od stotinu trideset kilograma. Vjerojatno i od stotinu pedeset.

Mary ga pusti i skutri se najviše što je mogla uz svoja vrata, što dalje od dolazećeg gorostasa. Na jednom je boku policajac nosio revolver glomazan kao i on, ali je inače bio praznih ruku - nikakva notesa, nikakva bloka za pisanje kazni.

Peteru se to nije svidjelo. Nije znao što to znači, ali mu se nije sviđalo. U svojoj vozačkoj karijeri, koja je uključivala četiri globe za prebrzu vožnju dok je bio tinejdžer i jednu zbog vožnje pod utjecajem alkohola (poslije proslave Božića na fakultetu prije tri godine), nikad mu se nije približio praznoruki policajac i to mu se nimalo nije sviđalo. Njegov puls, već viši od normale, ubrza još malo. Srce mu nije tuklo, barem ne još, ali je osjetio da bi moglo. Da bi jako lako moglo početi tući.

Ponašaš se glupo, znaš to, zar ne? on se upita u sebi. Prekoračenje brzine, to je sve, prebrza vožnja i ništa više. Propisano ograničenje je sprdačina i svi znaju da je riječ o smijuriji, ali ovaj tip bez sumnje mora ispuniti neku kvotu. A kad je riječ o globama zbog prebrze vožnje, najbolje prolaze putnici iz drugih država. To barem znaš. Kako se ono zove onaj stari Van Halenov album? Eat Em and Smile{5}?

Policajac stane pokraj Peterova prozora. Kopča njegova Sam Browne opasača{6} našla se u razini Peterovih očiju. Nije se prignuo nego je podigao jednu šaku (Peteru je izgledala veličine trokilogramske konzerve šunke) i zavrnuo njome nekoliko puta. Peter skine svoje okrugle naočale bez okvira, gurne ih u džep i spusti prozor. Bio je jako svjestan Maryna plitkog disanja na suputničkom sjedištu. Zvučala je kao da je upravo preskakivala preko užeta ili vodila ljubav.

Policajac čučne polako, gipko, nisko, pa se njegovo široko i ravnodušno lice nađe u vidokrugu Jacksonovih. Oglavnik sjene, koju je bacao kruti obod njegova šešira državnog policajca, padao mu je preko čela. Koža mu je bila nezdravo ružičasta i Peter zaključi da taj macan, usprkos svojoj veličini, ne prolazi ništa bolje na suncu od Mary. Oči su mu bile jasno sive, otvorena pogleda ali bez emocija.

Barem ih Peter nije mogao pročitati. No osjetio je nekakav miris.

Možda Old Spice.

Policajac ga samo okrzne pogledom, a zatim njegov pogled počne s pregledom Acurine kabine. Najprije se zaustavi na Mary (tipična američka supruga, bjelkinja, zgodno lice, dobar stas, uščuvana, bez vidljivih ožiljaka), pa pogleda u fotoaparate, prtljagu i putositnice na stražnjem sjedištu. Još nije bilo puno putnih sitnica; krenuli su iz Oregona tek prije tri dana, ubrojivši dan i pol koji su proveli s Garyjem i Marielle Sonderson, slušajući stare ploče i razgovarajući o starim dobrim vremenima.

Policajčeve oči zadrže se na izvučenoj pepeljari. Peter pretpostavi da traži čikove jointa{7}, njuška ne bi li osjetio zaostale mirise marihuane ili hašiša, pa mu lakne. Nije popušio joint ima već petnaest godina, nikad nije probao kokain, a bezmalo da je i prestao piti nakon one globe poslije proslave Božića. To što je udisao miris kanabisa kad bi s vremena na vrijeme otišao na rock koncert bilo je najbliže što se u posljednje vrijeme približio uživanju droga, a Mary nikad nije ništa od tog kušala - kadšto bi za sebe rekla da je "drogeraška djevica". U izvučenoj pepeljari nije bilo ničeg osim dvije kuglice zgužvanih omota voćnih kauguma, a na stražnjem sjedištu nije bilo odbačenih limenki piva ili vinskih boca.

"Znam da sam vozio malo prebrzo - "

"Gas vam je bio do daske, ha?" prijazno će policajac. "Ma vidi ti njega! Gospodine, mogu li vidjeti vašu vozačku i prometnu?"

"Dakako." Peter izvuče lisnicu iz stražnjeg džepa. "Automobil nije moj nego sestrin. Vozimo joj ga natrag u New York. Iz Oregona. Bila je na Reedu. Koledžu Reed u Portlandu."

Znao je da blebeće, ali nije bio siguran bi li se mogao zaustaviti. Čudno kako vas policajci mogu naviti, kao da u prtljažniku skrivate raskomadani leš ili oteto dijete. Sjetio se kako je isto učinio kad ga je policajac zaustavio na Long Island Expresswayu poslije one božične proslave i kako je govorio i govorio, mljeo, trkeljao, a policajac nije rekao ni riječi, samo je nastavio smireno vršiti svoju dužnost, najprije mu je pregledao dokumente a zatim provjerio sadržaj alkotest balona.

"Mare? Molim te izvadi mi prometnu iz pretinca za rukavice. U malom je plastičnom ovitku, zajedno s Deeinim papirima od osiguranja."

Najprije se ona ne pomakne. Vidio ju je kutom oka, kako sjedi nepomično, dok je on otvorio lisnicu i počeo čeprkati po njoj tražeći vozačku dozvolu. Trebala je biti unutra, u jednom od odjeljaka u prednjem dijelu lisnice, vidjeti se iz aviona, ali nije bila.

"Mare?" ponovi on, sad pomalo nestrpljiv, i ponovno zastrepi. Što ako je negdje izgubio tu prokletu dozvolu? Možda mu je pala negdje u Garyjevoj kući dok je premještao svoje sitnice (uvijek mu se čini da ti se na putu mota puno više krame po džepovima) iz jednih traperica u druge? Nije, naravno, ali ne bi li to bilo tipično kad bi -

"Što kažeš na malo pomoći, Mare? Da izvadiš tu glupu prometnu? Molim te?"

"Oh. Svakako, naravno."

Ona se nagne naprijed poput nekog starog, zahrđalog stroja koji je naglo oživio kao da ga je netko našpranjio strujnim udarom, pa otvori pretinac za rukavice. Počne prekapati po njemu, podizati i vaditi neke stvari (napola ispražnjena vrećica raženih keksa, kaseta s pjesmama Bonnie Raitt koja je spontano pobacila u Deirdreinu kasetofonu, zemljovid Kalifornije) kako bi mogla do stvari koje su bile otraga. Peter je vidio kapljice znoja na njezinoj lijevoj sljepoočnici. Čuperci njezine kratke crne kose ovlažili su se od znoja, iako je ventilacijski otvor na njezinoj strani puhao svjež zrak ravno u njezino lice.

"Ne - " zausti, a tad, s nedvojbenim olakšanjem: "Ah, evo je." Istog trenutka Peter u pretincu u kojem je držao posjetnice ugleda svoju vozačku. Nije se mogao sjetiti kad ju je ondje stavio - zašto bi to zaboga učinio? - ali je bila ondje. Na fotografiji nije izgledao kao docent anglistike na newyorškom sveučilištu, već kao nezaposleni sezonski radnik (a moguće i serijski ubojica). Ali je to ipak bio on, prepoznatljivo on, i to ga osokoli. Imaju dokumente, Bogu hvala, svijet je uglavljen.

Usto, pomisli on predajući policajcu dozvolu, ovo ipak nije Albanija. Možda nije u našoj zoni percepcije, ali sigurno nije Albanija.

"Peter?"

On se okrene, uzme omotnicu koju mu je ona pružala i namigne joj. Ona mu pokuša uzvratiti smiješak, ali ne osobito uspješno.

Vani je zapuh vjetra pijeskom zasuo bočnu stranu automobila. Sićušna zrnca bockala su Petera po licu i on suzi oči do širine proreza da se obrani od njih. Odjednom je želio biti najmanje tri tisuće kilometara daleko od Nevade, u bilo kojem smjeru. Uzme Deirdreinu prometnu i pruži je policajcu, ali je ovaj još gledao vozačku.

"Vidim da ste dobrovoljni davatelj organa", reče policajac, ne podigavši pogled. "Mislite li da je to zaista pametno?"

Peter se zbuni. "Pa, ja…"

"Je li to prometna, gospodine?" odrješito upita policajac. Sad je gledao u papir žute boje kanarinca.

"Da."

"Dajte mi je, molim."

Peter je pruži kroz prozor. Sad je policajac, koji je još čučao po indijanski na suncu, u jednoj ruci imao Peterovu vozačku, a u drugoj Deirdreinu prometnu. Prilično je dugo gledao čas u jedno, čas u drugo. Peter osjeti lagani stisak na lijevom bedru i poskoči prije no što shvati da je to Maryna ruka. On je uhvati i osjeti kako su se njezini prsti istog trenutka omotali oko njegovih.

"Vaša sestra?" naposljetku će policajac. Pogleda ih svojim jasnim sivim očima.

"Da - "

"Zove se Finney. A vi Jackson."

"Deirdre je bila u braku godinu dana, između srednje škole i fakulteta", reče Mary, glasom čvrstim, ugodnim, nestrepećim. Peter bi mu povjerovao da nije bilo grčevita stiska njezinih prstiju. "Zadržala je suprugovo prezime. To je sve."

"Godinu dana, hmmm? Između srednje škole i fakulteta. Udana! Tak!"

Glava mu ostane pognuta nad dokumentima. Peter je vidio kako se vrh njegova Smokey Bear šešira klati naprijed-natrag kad se ponovno udubio u njih.

Peterov osjećaj olakšanja brzo je kopnio.

"Između srednje škole i fakulteta", ponovi policajac, sagnute glave, skrivena široka lica. Peter u glavi začuje njegove riječi: Vidim da ste dobrovoljni davatelj organa. Mislite li da je to mudro? Tak!

Policajac podigne pogled. "Gospodine Jackson, biste li bili ljubazni i izašli iz automobila?"

Maryni prsti naglo pojačaju stisak, nokti joj se zabiju u Peterov dlan, ali to žarenje kao da je bilo negdje daleko. U preponama i dnu želuca treperilo mu je od groze, ponovno se osjećao poput djeteta, zbunjenog djeteta koje jedino što pouzdano zna jest da je učinilo nešto loše.

"Što - " zausti.

Policajac iz Desperationa se uspravi. Kao da se počelo uspinjati teretno dizalo. Iščezne glava, pa košulja otkopčana na vratu i sjajna policijska značka pribodena na nju, pa poprečni remen Sam Browne opasača. A tad je Peter ponovno gledao u tešku kopču opasača, revolver i pregib tkanine kaki boje iznad muškarčeva zatvarača. Ono što je ovaj put doprlo do njega od negdje iznad prozora nije bilo pitanje. "Izlazite iz automobila, gospodine Jackson."

Peter povuče ručicu, a policajac se odmakne kako bi Peter mogao otvoriti vrata. Policajčeva je glava bila odsječena Acurinim krovom. Mary još snažnije stisne Peterovu ruku i Peter se okrene prema njoj. Od sunca izgorjela mjesta na njezinim obrazima i čelu sad su se još jače isticala, jer joj je lice skoro posivjelo. Razrogačila je oči.

Ne izlazi iz automobila, usnama oblikuje riječi.

Moram, on joj jednako tako odgovori i kroči nogom na asfalt Autoceste 50. Na trenutak se Mary još grčevito držala za njega, prstiju isprepletenih s njegovima, a tad se Peter oslobodi stiska, izvuče iz automobila ostatak tijela i stane na noge koje mu se učine neobično daleke. Policajac ga je gledao svisoka. Metar devedeset osam, pomisli Peter. Sigurno. I on u mislima ugleda brzi slijed događaja, poput super-ubrzanog filma: policajac-ljudeskara vadi revolver, pritišće obarač, i obrazovani mozak Petera Jacksona poprska Acurin krov sluzavom lepezom. Zatim orijaš izvlači Mary iz automobila, nabije joj lice u poklopac zatvorenog prtljažnika, nagne je pa siluje tako pokraj ceste na žarećem pustinjskom suncu, dok mu Smokey Bear šešir još čvrsto stoji nataknut na glavi i vrišti: Gospođo, hoćete dobrovoljno darovani organ? Izvolite! Molim lijepo! dok se njiše i ubada.

"O čemu je riječ, gospodine?" upita Peter, suhog grla i usta. "Mislim da imam pravo znati."

"Izađite i stanite uz stražnji dio automobila, gospodine Jackson." Policajac se okrene i krene prema stražnjem dijelu Acure ne zastavši da vidi hoće li ga Peter poslušati. Peter ga je doista poslušao, hodajući na nogama do kojih podražaji kao da su se prenosili telekomunikacijski.

Policajac stane pokraj prtljažnika. Kad mu se Peter pridružio, on ispruži krupni prst. Peter ga isprati pogledom: na stražnjem dijelu Deirdreina automobila nije bilo tablice - samo ponešto čišći pravokutnik na mjestu gdje se nalazila.

"Ah, dovraga!" reče Peter. Njegova zlovolja i zbunjenost bile su iskrene kao i njegovo olakašanje. Sve ovo ipak ima nekog razloga. Hvala Bogu. On se okrene prema prednjem dijelu automobila i ne iznenadi se kad ugleda zatvorena vozačka vrata. Mary ih je zatvorila. Toliko se zanio u taj… događaj… slučaj… ili što već je… da čak nije čuo mukli udarac kad su se zalupila.

"Mare! Hej, Mare!"

Ona gurne svoje suncem opečeno, napregnuto lice kroz njegov prozor i pogleda ga.

"Otpala nam je tablica!" vikne, skoro se smijući.

"Molim?"

"Ne, nije", reče policajac iz Desperationa. On ponovno čučne - tim smirenim, sporim, gipkim pokretom - i zavuče ruku ispod odbojnika. Trenutak-dva nešto opipa ondje, iza mjesta namijenjenog za tablicu, sivim očima zagledan u obzor. Petera obuzme jeziv osjećaj da mu je sve ovo poznato: njega i njegovu suprugu zaustavio je Marlboro Man.

"Ah!" reče policajac. Ponovno se uspravi. Ruka kojom je pipao ispod automobila bila je labavo stisnuta u šaku. Ispruži je prema Peteru i otvori. Na njegovu je dlanu ležao (i izgledao sićušan na tom ružičastom bespuću) vijak prašnjav od vožnje. Bio je svijetao samo na jednom mjestu - onom na kojem je bio prepiljen. Peter pogleda u vijak, pa u policajca.

"Ne shvaćam."

"Jeste li stali u Fallonu?"

"Ne - "

Maryna vrata zaškripe, pa lupnu kad ih je zatvorila za sobom, a zatim se začuje grebenje njezinih tenisica na pjeskovitu rubu uz cestu kad je krenula prema njima.

"Stali smo", reče ona. Pogleda u komadić metala u krupnoj ruci (u drugoj policajčevoj ruci još su bile Peterova vozačka dozvola i Deirdreina prometna), pa u policajčevo lice. Sad nije izgledala uplašeno - barem ne tako uplašeno - i Peteru bude drago. Već se krstio nazivima devet tipova paranoika, ali se mora priznati da je ovaj bliski susret policijske vrste imao svojih

(mislite li da je to pametno)

neobičnih obilježja.

"Odmorište, Peter, zar se ne sjećaš? Nije nam trebao benzin, rekao si da to možemo obaviti u Elyju, ali smo kupili mineralnu vodu kako nam ne bi bilo neugodno pitati gdje je zahod." Ona pogleda policajca i pokuša se nasmiješiti. Morala je iskrenuti vrat da bi mu vidjela lice. Peteru je izgledala poput djevojčice koja pokušava tati izmamiti smiješak na lice nakon što se tatica vratio kući poslije napornog dana u uredu. "Nužnici su bili jako čisti."

Policajac kimne glavom. "Jeste li stali u FM More Fast ili Berk's Conoco?"

Ona nesigurno pogleda u Petera koji izvrne dlanove u visini ramena. "Ne sjećam se", reče on. "Dovraga, jedva se sjećam da smo negdje stali."

Policajac baci beskorisni komad vijka preko ramena u pustinju, gdje će ležati netaknut milijun godina, osim ako ne zapne za oko nekoj znatiželjnoj ptici. "Ali se kladim da se sjećate da su se ondje vrzmala djeca. Starija djeca, uglavnom. Jedno ili dvoje zapravo prestarih da bi bila djeca. A mlađa djeca na skejtbordima ili rolama."

Peter kimne glavom. Sjeti se kako ga je Mary upitala zašto ovdje ima ljudi - zašto dolaze i zašto ostaju.

"U Fill More Fastu." Peter pogleda ima li policajac na nekom od džepića na košulji pločicu s imenom, ali nije imao. Dakle, zasad mora ostati samo policajac. Onaj koji izgleda poput muškaraca s reklama za Marlboro. "Alfie Berk ih više ne želi u blizini. Sve ih je razjurio. Žgadija."

Čuvši to, Mary nagne glavu u stranu i Peter ugleda kako joj uglovima ustiju preleti dašak smiješka.

"To je nekakva ulična banda?" upita Peter. Još nije shvaćao kamo sve ovo vodi.

"Koliko je to moguće u mjestu malom poput Fallona", reče policajac. Primakne Peterovu dozvolu licu, pogleda je, zirne u Petera, pa spusti dozvolu. Ali je ne vrati. "Propali učenici, uglavnom. A jedna od zanimacija im je mažnjavati tablice iz drugih država. To je valjda nekakav izazov, dokaz muškosti. Vjerojatno su vašu ukrali dok ste kupovali piće ili bili na zahodu."

"Vi znate za to, a oni to svejedno čine?" upita Mary.

"Fallon nije moj grad. Rijetko ondje idem. Ja idem svojim, a oni svojim putem."

"Što da učinimo u vezi s ukradenom tablicom?" upita Peter. "Kakva gnjavaža. Automobil je registriran u Oregonu, ali se moja sestra vratila živjeti u New York. Mrzila je Reed - "

"Zar?" upita policajac. "Ma vidi ti nje!"

Peter osjeti kako je Mary svrnula pogled na nj, vjerojatno u želji da podijeli s njim komiku tog trenutka, ali se njemu to nije učinilo dobrom idejom. Nimalo.

"Rekla je da je školovati se ondje kao slušati predavanja za vrijeme koncerta sastava Grateful Dead", reče on. "Dakle, vratila se zrakoplovom u New York. Moja supruga i ja pomislili smo da bi bilo zgodno otići po njezin automobil i dovesti joj ga u New York. Deirdre je spakirala nešto svojih stvari u prtljažnik… uglavnom odjeću…"

Ponovno je blebetao, pa se prisili prestati.

"Pa što da učinim? Ne možemo se voziti s jednog kraja zemlje na drugi bez stražnjih tablica, zar ne?"

Policajac krene prema prednjem dijelu Acure, vrlo promišljenim korakom. Još je u ruci držao Peterovu dozvolu i Deirdreinu limunžutu prometnu. Kad priđe prednjem dijelu automobila, stavi ruke na leđa i stane mršteći se. Peteru je izgledao poput zainteresiranog posjetitelja umjetničke galerije. Žgadija, rekao je. Peteru se činilo da zapravo nikad nije čuo da bi tu riječ netko upotrijebio u razgovoru. Policajac krene prema njima. Mary se primakne Peteru, ali se činilo da je njezina straha nestalo. Gledala je u krupnog čovjeka sa zanimanjem, to je sve.

"Prednja je tablica u redu", reče policajac. "Stavite je otraga. Na taj ćete način stići do New Yorka bez problema."

"Oh", reče Peter. "Tako je. Dobra ideja."

"Imate li francuski ključ i odvijač? Mislim da mi je alat ostao na klupi kod mehaničara." Policajac se široko nasmiješi. Lice mu se obasja, i to mu da izražajnost očima, pretvori ga u drugog čovjeka.

"Oh. Ovo je vaše." Pruži im vozačku i prometnu.

"Mislim da je kutijica s alatom u prtljažniku", reče Mary. Zvučala je opijena veseljem, a tako se osjećao i Peter. Potpuno olakšanje, pretpostavi on. "Vidjela sam je dok sam stavljala svoj neseser. Između pričuvne gume i stijenke automobila."

"Gospodine, rado bih vam zahvalio", reče Peter.

Krupni policajac kimne glavom. No nije gledao u Petera: njegove sive oči bile su upiljene u planine njemu slijeva. "Samo radim svoj posao."

Peter priđe vozačkim vratima, pitajući se zašto su se on i Mary uopće tako prestrašili.

Glupost, reče si on dok je vadio ključeve iz paljenja. Bili su na privjesku s motivom nasmiješenog lica, koje je bilo donekle primjereno situaciji - barem Deirdreinoj. Gospodin Smješko-Smiješić (njezin nadimak za tog stvora) bio je zaštitni znak njegove sestre. Stavljala je sretna žuta lica na preklope omotnica većine svojih pisama, poneko zeleno s ustima povinutima nadolje ili isplaženim jezikom bljakl, ako bi slučajno imala težak dan. Nisam se bojao, ne onako pravo. A ni Mary.

Cin-cin! - laž. Bojao se, a Mary… e pa Mary je bila bezmalo na rubu užasa.

No dobro, možda smo zaista malo šiznuli, pomisli on tražeći ključ od prtljažnika dok je ponovno išao prema stražnjem dijelu automobila. Pa tužite nas. Prizor koji je pružala Mary stojeći pokraj policajca grdosije činio se poput optičke varke - njezino je tjeme jedva sezalo do njegova ošita.

Peter otvori prtljažnik. Slijeva, uredno složena (i pokrivena Hefty vrećicama kako se na njoj ne bi skupljala prašina{8}), bila je Deirdreina odjeća. U sredini Maryn neseser, a njihova dva kovčega - On i Ona - bila su ugurana između zelenih smotuljaka i pričuvne gume. Iako je "guma" bila predobra riječ za to, pomisli Peter; bio je to jedan od onih ispuhanih uštipaka, s kojima se možete odvesti do najbližeg mehaničara. Uz malo sreće.

On pogleda između uštipka i stijenke prtljažnika. Ondje nije bilo ničeg.

"Mare, ne vidim - "

"Eno je." Ona pokaže prstom. "Ono sivo? Tako je. Samo je spuznula iza gume."

Mogao je uz malo truda zavući ruku u taj prostor, ali mu se učinilo lakše maknuti plosnati gumeni uštipak u stranu. Naslonio ga je na stražnji odbojnik kad začuje kako je Mary naglo udahnula. Zazvučalo je kao da ju je netko uštipnuo ili bocnuo.

"Oho", blago će krupni policajac. "Što je ovo?"

Mary i policajac gledali su u prtljažnik. Policajac je gledao sa zanimanjem, smješkajući se. Mary se izbečila, zgranuta. Usne su joj drhtale. Peter se okrene, ponovno pogleda u prtljažnik, slijedeći njihov pogled. U ležištu pričuvne gume nalazilo se nešto. Bilo je ispod uštipka. Na trenutak on ili nije znao što je to ili nije želio znati što je to, a tad mu ponovno u želucu počne treperiti. Usto je imao i osjećaj da mu je sfinkter ne samo olabavio, nego i klonuo, kao da su mišići koji su ga inače držali na mjestu zadrijemali. Postane svjestan da stišće guzove, ali čak je i to bilo daleko, u drugoj vremenskoj zoni. Na trenutak je bio siguran da je ovo san, mora biti.

Policajac ga važno pogleda, još uvijek tih, neobično praznih sivih očiju, pa posegne rukom u ležište pričuvne gume i izvadi Baggie vrećicu, veliku, zapremine galona{9}, punu zelenkasto-smeđe biljne tvari. Preklopac je bio učvršćen ljepljivom vrpcom. Sprijeda je bila nalijepljena okrugla žuta naljepnica. Gospodin Smješko-Smiješić. Savršen amblem za šupljoglavce poput njegove sestre, čija bi se knjiga životnih pustolovina mogla nasloviti Kroz američko srce tame s nargilom za kanabis. Zatrudnjela je drogirana, zasigurno je pristala udati se za Rogera Finneya dok je bila drogirana, a Peter je pouzdano znao da je napustila koledž (ponijevši sa sobom prosjek ocjena jedan-cijelo-piši-kući-propalo-je) jer je ondje kružilo previše droge, a ona je nije mogla odbiti. No barem je bila iskrena u vezi s tim i on je bio pregledao Acuru da slučajno ne bi bilo skrivenih rezervi - na koje je zaboravila, a ne koje bi svjesno sakrila - prije no što su krenuli iz Portlanda. Pogledao je ispod Hefty vrećica u koje je pohranila odjeću a Mary je prekopala po odjeći (ni on ni ona nisu priznali što zapravo traže, no oboje su znali), ali se nijedno nije dosjetilo pogledati ispod uštipka.

Prokleti uštipak.

Policajac pritisne Baggie jednim XL palcem kao da je riječ o rajčici. Gurne ruku u džep i izvadi švicarski nož. Podigne najmanji nožić.

"Gospodine policajče", reče Peter usiljenim glasom. "Gospodine policajče, ne znam kako se to - "

"Pst", reče krupni policajac i zasiječe tanki prorez u Baggie. Peter osjeti kako ga Mary povlači za rukav. On je uhvati za ruku, ovaj put omotavši njezine prste svojima. Ugleda Deirdreino beskrvno, ljepuškasto lice kako lebdi iza njegovih očiju. Njezinu plavu kosu, koja joj je još padala do ramena u prirodnim kovrčama u stilu Stevie Nicks{10}. Njezine oči, uvijek pomalo zbunjene.

Glupačo mala, pomisli on. Sva sreća da mi sad nisi nadohvat ruku.

"Policajče - " pokuša Mary.

Policajac podigne ruku, dlana okrenutog prema njoj, pa prinese nosu onaj tanki prorez u Baggie vrećici i pomiriše. Njegove se oči sanjivo sklope. Uskoro ih ponovno otvori i spusti Baggie. Ispruži drugu ruku, dlana okrenutog prema gore. "Predajte mi ključeve, gospodine", reče on.

"Gospodine policajče, mogu to objasniti - "

"Dajte mi ključeve."

"Kad biste samo - "

"Jeste li gluhi? Dajte mi ključeve."

Samo je malo povisio glas, ali je i to bilo dovoljno da se Mary rasplače. Osjećajući se kao da lebdi izvan svog tijela, Peter spusti Deirdreine ključeve od automobila u policajčevu ispruženu ruku, a tad obgrli suprugu oko ramena koja su joj se tresla od plača.

"Narode, bojim se da ćete morati poći sa mnom", reče policajac. Pogleda u Petera, pa Mary, pa ponovno u Petera. Dok je tako očima prelazio s jednoga na drugog, Peter shvati što mu smeta na njima. Bile su jasne, poput trenutaka neposredno prije svanuća u maglovito jutro, ali i nekako zgasle.

"Molim vas", reče Mary, plačljivim glasom. "To je pogreška. Njegova sestra - "

"Ulazite u automobil", reče policajac, pokazujući na svoj automobil. Trepteća su svjetla još žmigala na krovu, žarka čak i na blještavoj pustinjskoj svjetlosti. "I to odmah, molim vas, gospodine i gospođo Jackson."

Stražnje je sjedište bilo dozlaboga stiješnjeno (naravno da jest, pomisli Peter rasijano, tako krupan čovjek mora pomaknuti prednje sjedište što više natrag). Iza vozačkog sjedišta, u prostoru za noge, bilo je papira (naslon tog sjedišta ugnuo se pod policajčevom težinom) a bilo ga je i na stražnjem sjedištu. Peter podigne jedan - na njemu je bio osušeni, naškubljeni kolut od kave - i shvati da je riječ o brošuri za DARE{11}. Na vrhu je bila fotografija dječaka koji sjedi na pragu. Njegovo je lice imalo omamljen, prazan izraz (zapravo je izgledao baš onako kako se Peter sad osjećao), a kolut od kave okruživao mu je glavu poput svetokruga. OVISNICI SU GUBITNICI, pisalo je na prospektu.

Između prednjeg i stražnjeg dijela automobila nalazila se žičana pregrada, a na vratima nije bilo ručica za otvaranje vrata ili prozora. Peter se počeo osjećati poput lika iz filma (film koji mu je najupornije padao na um bio je Ponoćni ekspres) i takve su pojedinosti samo pridonosile tom osjećaju. Razbor mu je govorio da je ionako odveć natrabunjao o previše stvari i da bi bilo dobro za njega i Mary da šute, barem dok ne stignu ondje kamo ih Policajac Usluško vodi. Bio je to vjerojatno dobar savjet, ali težak da ga se posluša. Peter osjeti silnu potrebu reći Policajcu Uslušku da je došlo do užasne zabune - da je on docent anglistike, stručnjak za poratnu američku književnost, da je nedavno objavio učen članak s naslovom "James Dickey i novojužnjačka stvarnost" (tekst koji je podigao puno prašine u stanovitim bršljanom obraslim akademskim sjenicama) a usto, godinama nije pušio hašiš. Želio je reći policajcu da je on možda, prema mjerilima središnje Nevade malo prenačitan, ali da, sve u svemu, on spada u pozitivce.

Pogleda Mary. Oči su joj bile pune suza i odjednom se postidi svog načina razmišljanja - samo ja pa ja. Njegova je žena u tome s njim; trebao bi to držati na umu.

"Pete, tako se bojim", reče ona šaptom koji je bio na rubu jauka.

On se nagne i poljubi je u obraz. Pod njegovim usnama, koža joj je bila hladna kao ilovača. "Sve će biti u redu. Sve ćemo objasniti."

"Časna riječ?"

"Časna riječ."

Nakon što ih je smjestio na stražnje sjedište svog automobila, policajac se vrati Acuri. Gledao je u prtljažnik najmanje dvije minute. Nije ga pretraživao, nije ništa ni micao, samo je piljio u nj ruku čvrsto sklopljenih na leđima, kao da je hipnotiziran. Tad se trgne poput čovjeka koji se naglo prenuo iz sna, zalupi Acurin prtljažnik i vrati se Capriceu. Kad je sjeo, automobil se nagne ulijevo, a amortizeri zastenju umorno no nekako pomireno sa sudbinom. Stražnje se sjedište još više ulegne, a Peter iskrivi lice kad osjeti nagli pritisak na koljenima.

Mary je trebala sjesti na ovu stranu, pomisli on, ali je sad bilo prekasno. Zapravo, prekasno za puno toga.

Motor policijskog automobila je radio. Policajac prebaci u brzinu i vrati se na cestu. Mary se okrene. Gledala je kako se Acura udaljava od njih. Kad se ponovno okrenula prema naprijed, Peter ugleda kako su joj se suze prelile niz obraze.

"Molim vas, saslušajte me", reče ona, govoreći kratko ošišanoj plavoj kosi na stražnjem dijelu te goleme lubanje. Policajac je ponovno odložio svoj Smokey Bear šešir i Peteru se učini da mu je tjeme centimetar od Capriceova krova. "Molim vas, može? Pokušajte razumjeti. To nije naš automobil. To sigurno shvaćate, znam da je tako, jer ste vidjeli prometnu. Vlasnica je moja šogorica. Ona puši marihuanu. Pola njezinih moždanih stanica - "

"Mare - " Peter položi ruku na njezinu. Ona je otrese.

"Ne! Neću provesti ostatak dana odgovarajući na pitanja u nekoj policijskoj postaji Bogu iza nogu, a možda i u zatvorskoj ćeliji, jer je tvoja sestra sebična i zaboravna i… i… sjebana!"

Peter se uspravi na sjedištu - koljena su mu još bila prilično bolno prignječena, ali će izdržati - pa pogleda kroz bočni prozor pokriven prašinom. Sad su bili kilometar-dva istočno od Acure, i on ugleda nešto ispred njih, sparkirano pokraj voznog traka u smjeru zapada.

Nekakvo vozilo. Veliko. Možebitno kamion.

Mary je svrnula pogled sa zatiljka policajčeve glave na retrovizor, pokušavajući uhvatiti njegov pogled.

"Pola Deirdreinih moždanih stanica je sprženo, a druga je polovica na doživotnom godišnjem u Smaragdnom gradu. Tehnički je naziv za to "pregorijevanje" i uvjerena sam da ste vi, gospodine policajče, vidjeli ljude poput nje, čak i ovdje. To što ste našli ispod pričuvne gume je vjerojatno hašiš, vjerojatno ste u pravu, ali ne naš hašiš! Zar ne shvaćate?"

Ono vozilo ispred njih, pokraj ceste, s metaliziranim vjetrobranom okrenutim u smjeru Fallona, Carson Cityja i jezera Tahoe, ipak nije bio kamion; bila je to kamp-prikolica. Ne jedna od onih mamutica, ali ipak prilično velika. Bež boje, s uzdužnom bočnom tamnozelenom prugom. Na zatubastoj kabini istom tamnozelenom bojom, velikim štampanim slovima, bilo je napisano ČETIRI SRETNA ŠALABAZALA. Vozilo je bilo prašnjavo od vožnje i nagnuto pod nezgodnim, neprirodnim kutom.

Kad su joj se približili, Peter ugleda nešto čudno: sve gume koje je mogao vidjeti bile su ispuhane. Učini mu se da su i dvostruke stražnje gume na suputničkoj strani ispuhane, iako ih je samo nakratko vidio. Toliki broj spuštenih stopala mogao bi objasniti čudan nagib te kopnene lađe, ali otkud toliko platfusaša istodobno?

Čavli na cesti? Staklene krhotine?

On pogleda u Mary, ali je Mary još usrdno piljila u retrovizor.

"Da smo mi stavili tu vrećicu hašiša ispod gume", govorila je ona "da je naša, zašto bi zaboga Peter izvadio pričuvnu gumu i tako omogućio da vi spazite vrećicu? Mogao je zavući ruku iza gume i izvaditi kutiju s alatom, bilo bi mu malo nespretno, ali je bilo dovoljno prostora."

Prođu pokraj kamp-prikolice. Bočna vrata bila su zatvorena, ali nezaključana. Stube spuštene. U njihovu je podnožju u prašini ležala lutka. Njezina je haljinica lepršala na vjetru.

Peterove se oči sklope. Nije znao pouzdano je li ih on zatvorio ili su se sklopile same od sebe. Nije hajao. Jedino što je znao bilo je da je Policajac Usluško projezdio pokraj onesposobljene kamp-prikolice kao da je nije ni vidio… ili kao da je već sve znao o tome.

Riječi iz neke stare pjesme počnu mu se motati po glavi: Somethin happenin here… what it is ain't exactly clear…{12}

"Zar vam izgledamo kao budale?" Mary upita kad se invalidna kamp-prikolica počela smanjivati iza njih - iščezavati poput Deirdreine Acure. "Ili drogirani? Mislite li da smo - "

"Začepi", reče policajac. Reče to tiho, ali nedvosmisleno otrovno. Mary je sjedila na rubu sjedišta, prstiju upletenih u žičanu pregradu između prednjih i stražnjih sjedišta. Ona spusti ruke i okrene svoje sablažnjeno lice prema Peteru. Ona je bila supruga sveučilišnog profesora, pjesnikinja koja je nakon prvih stidljivih pokušaja prije osam godina objavila radove u više od dvadeset časopisa, odlazila dvaput tjedno na sastanke ženskog književnog kluba, ozbiljno razmišljala o tome da si da probušiti nos. Peter se zapita kad joj je netko posljednji put rekao da začepi. Pitao se je li joj itko ikad rekao da začepi.

"Molim?" upita ona. Možda je pokušavala zvučati napadački, čak i prijeteći, ali je zvučala samo osupnuto. "Što ste mi to rekli?"

"Privodim vas i vašeg supruga zbog posjedovanja marihuane s namjerom raspačavanja", reče policajac, glasom jednoličnim, robotskim.

Peter, koji je sad zurio preda se, ugleda plastičnog medvjedića pričvršćenog za vozačku ploču, pokraj kompasa i nečeg što je vjerojatno bio LED čitač radara{13}. Medvjed je bio mali, veličine igračke iz Kinder jaja. U vratu je imao oprugu, a njegove su prazne obojane oči zurile u Petera.

Ovo je noćna mora, pomisli on, znajući da nije. Mora biti noćna mora. Znam da izgleda stvarno, ali mora biti.

"Ne mislite valjda ozbiljno", reče Mary, ali piskutavim i zgromljenim glasom. Glasom nekog tko zna da nije tako. Oči su joj se ponovno punile suzama. "Ne može biti."

"Imate pravo na šutnju", reče krupni policajac svojim robotskim glasom. "Ne iskoristite li to pravo, sve što kažete može se upotrijebiti protiv vas na sudu. Imate pravo na odvjetnika. Ubit ću vas. Ako ne možete platiti odvjetnika, dobit ćete ga. Jeste li razumjeli svoja prava onako kako sam vam ih rastumačio?"

Nešto se ovdje događa… a što, nije baš posvema jasno…

Ona je gledala Petera, razrogačenih i užasnutih očiju, pitajući ga nijemo je li čuo što je policajac umiješao u tekst o pravima uhićenika, tim svojim staloženim robotskim glasom. Peter kimne glavom. Čuo je, i te kako. Položi ruku među noge, uvjeren da će osjetiti vlagu, ali se nije pomokrio. Barem ne još. Zagrli Mary i osjeti kako drhti. Nije prestajao misliti na onu kamp-prikolicu. Otvorena vrata, lutka ničice u prašini, previše probušenih guma. Pa ona mrtva mačka koju je Mary vidjela pribijenu na znak ograničenja brzine.

"Razumijete li svoja prava?"

Ponašaj se normalno. Mislim da nema blagog pojma što je rekao, pa se stoga ponašaj normalno.

Ali što je normalno kad sjediš na stražnjem sjedištu policijskog automobila kojim upravlja čovjek koji je očito lud sto gradi, čovjek koji je upravo rekao da će te ubiti?

"Razumijete li svoja prava?" upita robotski glas.

Peter otvori usta. Iz njih izađe samo hropac.

Policajac tad okrene glavu. Njegovo lice, ružičasto od sunca kad ih je zaustavio, sad je poblijedjelo. Izbečio je oči i one su mu iskočile navrh glave poput pikula. Ugrizao se za usnu, poput čovjeka koji pokušava obuzdati neki čudovišni gnjev i krv mu je curila niz bradu u tankom mlazu.

"Razumijete li svoja prava?" drekne policajac, okrenute glave, jureći naslijepo niz pustu dvosmjernu cestu brže od stotinu deset kilometara na sat. "Razumijete li svoja jebena prava ili ne? Da ili ne? Da ili ne? Da ili ne? Odgovori mi, ti newyorški židovski pametnjakoviću!"

"Razumijem!" vrisne Peter. "Oboje razumijemo, samo gledajte pred sebe, za Boga miloga, pazite kuda vozite!"

Policajac nastavi buljiti u njih kroz žičanu pregradu, beskrvna lica, dok mu je krv kapala s donje usne. Caprice, koji se počeo zanašati ulijevo, skoro sasma na vozni trak u smjeru zapada, sad sklizne natrag.

"Ne brini ti za mene", reče policajac. Glas mu je ponovno bio blag. "Ja imam oči na zatiljku. Zapravo, imam oči na sve strane. Upamti to."

On se naglo ponovno okrene naprijed i smanji brzinu na ugodnih osamdeset kilometara. Njegovo sjedište ponovno pritisne Peterova koljena bolnom težinom, prikliješti ga.

Peter uhvati Maryne ruke u svoje. Ona pritisne lice o njegove grudi i on osjeti jecaje koje je ona pokušavala prigušiti. Potresali su je poput vjetra. On pogleda preko njezina ramena, kroz pregradu. Na vozačkoj ploči, medvjedićeva je glava klimala i skakutala na opruzi.

"Vidim rupe poput očiju", reče policajac. "Glava mi ih je puna." I ne reče više ništa do ulaska u grad.

Peteru Jacksonu je idućih deset minuta jako sporo pretjecalo.

Policajčeva težina na njegovim prignječenim koljenima kao da se povećavala svakim krugom koji bi kazaljka za sekunde na njegovu ručnom satu obišla i njegove potkoljenice uskoro odrvene. Stopala su mu utrnula i nije bio siguran da će moći hodati ako ova vožnja ikad završi. U mjehuru mu je kuckalo. Glava ga je boljela. Shvatio je da su on i Mary u najgorem škripcu u koji su ikad zapali, ali nije to uspijevao smjestiti u neki stvarni i smisleni okvir. Svaki put kad bi bio na rubu da to učini, u glavi bi mu došlo do kratkog spoja. Vraćali su se u New York. Ondje ih očekuju. Netko zalijeva njihove biljke. Ovo se ne događa, nije moguće.

Mary ga mune laktom i pokaže prstom kroz prozor na njezinoj strani. Ondje je bio putokaz, na kojem je jednostavno pisalo DESPERATION. Ispod te riječi bila je strelica okrenuta udesno.

Prije no što skrene udesno, policajac uspori, ali ipak ne dovoljno. Automobil se počne naginjati i Peter primijeti kako je Mary duboko udahnula. Vrisnut će. On joj rukom poklopi usta da je spriječi u tome i šapne joj u uho: "Ima ga pod kontrolom, uvjeren sam da je tako, nećemo se prevrnuti." Ali nije bio siguran sve dok stražnji dio automobila najprije nije okrznuo cestu, a zatim čvrsto legnuo na nju. Trenutak potom jurili su prema jugu niz uski asfaltirani put sa zakrpama i bez isprekidane središnje crte.

Nakon otprilike kilometra, prođu pokraj znaka na kojem je pisalo

VJERSKE I JAVNE ORGANIZACIJE DESPERATIONA
ŽELE VAM DOBRODOŠLICU!

Riječi VJERSKE I JAVNE ORGANIZACIJE bile su čitljive, iako premazane žutim sprejom. Iznad njih, istom bojom, grubim velikim slovima bile su dodane riječi MRTVI PSI. Crkvene i javne organizacije Desperationa bile su popisane ispod tog natpisa, ali se Peter nije trudio pročitati. Na tabli je visio vučjak. Njegove stražnje šape klatile su se naprijed-natrag nekoliko centimetara iznad zemlje, tamne i gnjecave od njegove krvi.

Maryne su ruke stezale njegove poput škripca. Godio mu je njihov stisak. On se ponovno nagne prema njoj, prema slatkom mirisu njezina parfema i kiselkastom vonju njezina užasnutog znoja, nagne se prema njoj sve dok usnama ne dotakne njezino uho.

"Ni slovca, ni glasa", promrmlja on. "Kimni glavom ako si me razumjela." On na usni osjeti kako je kimnula glavom i Peter se ponovno uspravi.

Prođu pokraj kampa iza ograde od drvenih kolaca. Većina kamp-prikolica bila je mala, izgledale su kao da su vidjele boljih dana - vjerojatno u vrijeme kad se počeo prikazivati Kafić Uzdravlje. Između nekoliko njih lepršalo je pokunjeno rublje na vrućem pustinjskom vjetru. Ispred jedne stajao je natpis na kojem je pisalo:

SKOT SAM KOJI PUŠKU NOSI, SOK CUGA,
BIBLIJU ČITA, PO CLINTONU PIŠA!
KO ŠLJIVI PSA, ČUVAJ SE VLASNIKA!

Na staroj Airstreamovoj kamp-prikolici koja je stajala pokraj ceste, bila je postavljena velika crna satelitska antena. S jedne strane stajala je još jedna tabla, od bijelo oličenog metala niz koju su curile pruge hrđe poput drevnih krvavih suza:

OVA TELAKOMUNIKACIJA
VLASNIŠTVO KAMPA RATTLESNAKE{14}
ZABRANJENO OMETANJE POSJEDA!
POLICIJSKE PATROLE!

Iza kampa Rattlesnake nalazila se dugačka Ouonsetica, zahrđalog krova i stijenki od valovitog lima{15}. Na natpisu ispred nje pisalo je DESPERATION MINING CORP. S jedne se strane pružalo ispucano asfaltirano parkiralište na kojem je bilo nekoliko automobila i kamioneta. Trenutak potom prođu pokraj kafića Desert Rose. A tad uđu u grad.

Desperation, u državi Nevadi, sastojao se od dvije ulice koje su se sjekle pod pravim kutom (signalno svjetlo, koje je trenutno žmigalo narančasto na sve četiri strane svijeta, visjelo je iznad raskršća) i dvije četvrti poslovnih zgrada. Većina je izgledala kao da imaju pročelja-kulise. Bio je tu kasino Owl's Club i kafić, trgovina živežnim namirnicama, praonica rublja, bar u čijem je izlogu pisalo UŽIVAJTE u NAŠOJ KOCKOLJUBIVOSTI, željeznarija i trgovina stočne hrane, kino The American West{16}, i još nekoliko zgrada. Nijedna trgovina nije izgledala kao da dobro posluje, a kino kao da je već dugo bilo zatvoreno. S njegova prljavog, udubljenog platnenog nadsvođena prilaza visjelo je nahereno R.

I prema istoku i prema zapadu bilo je još montažnih drvenih kuća i kamp-prikolica. Ništa se nije micalo osim policijskog automobila i jedne kugle suhog korova, koja je grabila niz glavnu ulicu velikim, lijenim koracima.

I ja bih se sklonio s ceste da vidim da mi se ovaj tip približava, pomisli Peter. Možeš se kladiti u to.

Iza grada bio je golem zavojit nasip po kojem je prolazila utabana neasfaltirana cesta širine najmanje četiri vozna traka, a koja se protezala do vrha u dva široka zavoja. Ostatak ovog vijugavog opkopa, visokog najmanje stotinu metara, bio je ispresijecan dubokim rovovima. Peteru su izgledali poput bora na staračkoj koži. U podnožju grotla (on je pretpostavio da postoji grotlo, posljedica kopanja rudače), kamioni koji su izgledali poput igrački u usporedbi sa smežuranim zidom koji se iza njih dizao u nebo, bili su zbijeni pokraj duge zgrade od valovitog lima iz koje je na oba kraja izlazila pokretna traka.

Njihov domaćin progovori prvi put nakon što im je rekao da mu je mozak pun rupa, ili što je već rekao.

"Rattlesnake broj dva. Nekad poznat i pod nadimkom Kineska jama." Zvučao je poput vodiča koji još uživa u svom poslu. "Broj dva otvoren je 1951, a od otprilike '62. do sedamdesetih godina, bio je to najveći površinski rudnik bakra u Sjedinjenim Državama, možda i na svijetu. A tad je dao svoje. Ponovno su ga otvorili preklani. Donijeli su nekakvu novu tehnologiju koja izvlači vrijedne sastojke čak iz jalovine. Znanost, ha? Bože moj!"

No ondje se ništa nije micalo, barem Peter nije primjećivao, iako je bio radni dan. Samo zbijeni kamioni pokraj nečeg što je vjerojatno bilo nekakva sortirnica, a još jedan kamion - kamionet zapravo - parkiran postrani šljunčane ceste koja je vodila do sljemena. Pokretne trake na krajevima duge metalne zgrade bile su zaustavljene.

Policajac se proveze kroz središte grada, a kad su prošli ispod signalnog svjetla Mary brzo dvaput stisne Petera za ruku. On isprati njezin pogled i ugleda tri bicikla nasred ceste koja se križala s glavnom. Stajali su nekoliko kuća niže okrenuti naopako, složeni jedan iza drugog, a kotači su im štrčali u zrak. Okretali su se poput krila vjetrenjače u nadimajućem vjetru.

Ona se okrene i pogleda ga, još razrogačenijih očiju. Peter je ponovno stisne za ruke i reče: "Pst!"

Policajac uključi lijevi žmigavac - prilično smiješno, s obzirom na okolnosti - i skrene na malo, nedavno asfaltirano parkiralište, omeđeno s tri strane ciglenim zidovima. Na glatkom asfaltu bez pukotina sprejom su bile iscrtane blještave bijele linije. Na stražnjem zidu parkirališta stajao je natpis na kojem je pisalo:

SAMO ZA DJELATNIKE GRADSKIH SLUŽBI,
MOLIMO VAS POŠTUJTE OVO OGRANIČENJE.

Samo te u Nevadi netko može zamoliti da poštuješ parkiralište, pomisli Peter. UNew Yorku bi vjerojatno pisalo:

NEOVLAŠTENA VOZILA BIT ĆE UKRADENA
A VLASNICI POJEDENI.

Na parkiralištu je bilo četiri ili pet automobila. Na jednom zahrđalom starom Ford Estate Wagonu, stajala je oznaka ŠEF VATROGASACA. Bio je tu još jedan policijski automobil, u boljem stanju od onog šefa vatrogasaca, ali ne nov poput onog u kojem ih je vozio njihov tamničar. Na parkiralištu je bilo samo jedno mjesto za invalide. Policajac Usluško se ondje sparkira. Ugasi motor i ostane tako sjediti trenutak-dva, spuštene glave, prstima nemirno lupkajući po upravljaču, pjevušeći u bradu. Peteru je to sličilo na "Last Train to Clarksville".

"Nemojte nas ubiti", iznebuha će Mary drhtavim, plačljivim glasom. "Učinit ćemo sve što želite, samo nas nemojte ubiti, molim vas."

"Začepi čeketavu židovsku labrnju", odgovori policajac. Nije podigao glavu i nastavio je lupkati po upravljaču jagodicama svojih kobasičastih prstiju.

"Nismo Židovi", Peter začuje svoj glas. Nije mu zvučao uplašeno, nego svadljivo, bijesno. "Mi smo… ovaj… prezbiterijanci, zapravo. Kakva vam je to fora sa Židovima?"

Mary pogleda u supruga, užasnuto, pa ponovno kroz žičanu pregradu da vidi kako je policajac to primio. Najprije nije ništa učinio, samo je sjedio pognute glave i lupkao prstima. Tad pograbi šešir i izađe iz automobila. Peter se malo prigne da bi vidio kako policajac stavlja šešir na glavu. Njegova je sjena još bila zbita, ali mu više nije činila lokvicu oko nogu. Peter pogleda na sat; bilo je nekoliko minuta do pola tri. Prije manje od sat vremena, najveći problem koji su on i njegova žena imali bio je gdje će prenoćiti. Njegova jedina briga bila je osnovana sumnja da je ostao bez Rolaidsa{17}.

Policajac se sagne i otvori lijeva stražnja vrata. "Narode, molim izađite iz automobila", reče on.

Oni skliznu sa sjedišta, Peter prvi. Stajali su na žarkom svjetlu, nesigurno pogledavali u muškarca u kaki uniformi i Sam Browne opasaču i usiljenom šeširu.

"Otići ćemo do uličnog ulaza zgrade općine", reče policajac. "To je lijevo kad dođete do pločnika. A meni izgledate kao Židovi. I to oboje. Imate te velike nosove koji su karakteristični za židovsko obličje."

"Gospodine - " zausti Mary.

"Ne", reče on. "Krenite. Skrenite ulijevo. Ne iskušavajte moje strpljenje."

Oni krenu. Njihovi koraci na svježem sloju crne smole činili su se jako glasni. Peter je neprestano mislio na plastičnog medvjedića na vozačkoj ploči policijskog automobila. Na njegovu klateću glavu i naslikane oči. Tko ga je dao policajcu? Najdraža nećaka? Kći? Policajac Usluško nije nosio vjenčani prsten, Peter je to primijetio dok je promatrao muškarčeve prste kako lupkaju po upravljaču, ali to ne znači da nikad nije bio oženjen. A pomisao da bi žena udana za ovog čovjeka zatražila rastavu, Peteru se nije činila nimalo neobičnom.

Negdje iznad njega začuje se jednolični zvuk riik-riik-riik. On pogleda niz ulicu i ugleda kako se na krovu pivnice, Bud's Suds, brzo vrti vjetrokaz. Bio je u obliku patuljka koji ispod jedne ruke drži ćup zlata, a na njegovu licu-vrtešci je lupeški osmijeh. Ta je vjetrulja proizvodila onaj zvuk.

"Lijevo, blento", reče policajac. Nije zvučao nestrpljivo, nego malodušno. "Znaš li koja ti je lijeva strana? Zar vas, newyorške pedere prezbiterijance, ne uče lijeva-desna, jedan-dva?"

Peter skrene lijevo. On i Mary su još hodali bok uz bok, držali se za ruke. Stignu do tri kamene stube koje su vodile do modernih dvostrukih vrata od metaliziranog stakla. Sama zgrada je bila manje moderna. Bijelo obojeni natpis pričvršćen za ispranu ciglu objavljivao je da je riječ o OPĆINI GRADA DESPERATIONA. Ispod njega, na vratima, stajao je popis ureda i službi koje se mogu naći u zgradi: gradonačelnik, školski odbor, vatrogasci, policija, sanitarna služba, socijalna skrb, odjel za rudarstvo i ispitivanje uzoraka. U dnu desnog krila vrata pisalo je: MSHA PETKOM U 1 UZ PRETHODNU NAJAVU{18}.

Policajac zastane u podnožju stuba i čudno se zagleda u Jacksonove. Iako je bilo surovo vruće, vjerojatno trideset pet stupnjeva, nije se uopće znojio. Iza njihovih leđa, jednolično u toj tišini, dopirao je riik-riik-riik vjetrokaza.

"Ti si Peter", reče on.

"Da, Peter Jackson." On ovlaži usne.

Policajac svrne pogled. "A ti si Mary."

"Tako je."

"Pa gdje je Paul?" upita policajac i pogleda ih prijazno dok je zahrđali patuljak cvilio i vrtio se na krovu pivnice iza njih.

"Molim?" upita Peter. "Ne shvaćam."

"Kako se može pjevati 'Five Hundred Miles' ili 'Leavin' on a Jet Plane' bez Paula?" Policajac to upita, pa otvori desno krilo vrata.

Zapahne ih rashlađen zrak. Peter ga osjeti na licu i imao je tek toliko vremena da pomisli kako mu taj zrak godi, ugodan je i hladan, a tad Mary krikne. Njezine su se oči priviknule na tamu u zgradi prije njegovih, ali trenutak potom i on ugleda to što je ona vidjela. Djevojčica od otprilike šest godina ležala je u podnožju stuba, napola podbočena čelima posljednjih četiriju stepenica. Jedna joj je ruka bila prebačena preko glave. Počivala je na stubama dlana okrenutog prema gore. Njezina kosa boje slame bila je ispletena u dvije pletenice. Oči su joj bile otvorene a glava neprirodno nakrenuta. Peter nije morao dvaput razmisliti kome je pripadala ona lutka u podnožju stuba kamp-prikolice. ČETIRI SRETNA ŠALABAZALA, pisalo je na prednjem dijelu kamp-prikolice, ali je u naše doba takvo što očito bilo staromodno. Ni u to nije nimalo sumnjao.

"Bože!" srdačno će policajac. "Na nju sam potpuno zaboravio! Pa ne može se čovjek baš svega sjetiti, zar ne? Bez obzira na sav trud!"

Mary ponovno krikne, prstiju priljubljenih na dlanove, i tako stisnutih šaka pritisnutih o usta pokuša se sjuriti natrag niz stube.

"E nećeš, to ti je loša ideja", reče policajac. On je pograbi za rame i gurne kroz vrata, koja je držao otvorena.

Ona otetura preko malog predvorja, mlatarajući rukama u očajničkom pokušaju da održi ravnotežu, ne želeći pasti na mrtvo dijete u trapericama i pamučnoj majici s natpisom Moto-Kops 2000. Peter krene prema svojoj supruzi, ali ga policajac uhvati objema rukama, pomažući se stražnjicom da drži desno krilo vrata otvoreno. Prebaci ruku preko Peterovih ramena. Njegovo je lice izgledalo prostodušno i ljubazno. A ponajviše, ponajbolje, izgledalo je duševno zdravo - kao da su pobjedu odnijeli njegovi dobri anđeli, barem zasad.

Peter osjeti trenutak nade, tako da isprva nije povezao predmet koji mu je bio pritisnut o trbuh s policajčevim orijaškim revolverom. Pomisli na svog oca, koji ga je kadšto bockao prstom dijeleći mu savjete - pomagao se prstom da bi mu utuvio svoje aforizme u glavu – primjerice: Nitko nikad ne zatrudni ako dečko ne skine hlače, Petie.

Nije shvatio da je riječ o revolveru, a ne o policajčevoj glomaznoj kobasici od prsta, dok Mary nije vrisnula: "Ne! O, ne!"

"Nemojte - " zausti Peter.

"Svejedno mi je jesi li Židov ili Hindus", reče policajac, privijajući Petera uza se. Lijevom rukom druželjubivo stisne Peterovo rame dok je desnom otkočio svoj revolver kalibra 45. "U Desperationu nam se živo fućka za to."

Povuče obarač najmanje triput. Možda i više, ali je Peter Jackson čuo samo tri pucnja. Prigušio ih je njegov trbuh, ali su svejedno bili glasni. Nevjerojatna mu vrućina oblije grudni koš a istodobno se sjuri i u njegove noge, i on začuje kako nešto vlažno kaplje na njegove cipele. Začuje Mary, još vrišti, ali taj zvuk kao da je dolazio iz velike daljine.

A sad ću se probuditi u krevetu, pomisli Peter kad su mu koljena klecnula a svijet počeo uzmicati, blještav poput poslijepodnevnog sunca na kromiranoj stijenci odmičućeg željezničkog vagona. Sad ću se -

I to je bilo sve. Njegova posljednja misao dok ga je tama zauvijek gutala nije zapravo bila misao, već slika: medvjedić na vozačkoj ploči pokraj policajčeva kompasa. Glavica mu se klati. Obojene oči zure. Oči se pretvore u rupe, tama sune iz njih, i više ga nije bilo.

Drugo poglavlje

Ralph Carver bio je negdje duboko u tami i nije želio izroniti. Osjećao je da ga očekuje tjelesni bol - možda mamurluk, i to zaista spektakularan ako ga glava boli čak i u snu - ali ne samo to. Još nešto. Nešto u vezi s

(Kirsten)

današnjim jutrom. Nešto u vezi s

(Kirsten)

njihovim praznicima. Napio se, zaključi, pretvorio kamp-prikolicu u kuću strave, Ellie sigurno pizdi na njega, no čak ni to nije bilo dovoljno da objasni zašto se tako užasno osjeća…

Vrisak. Netko vrišti. Ali u daljini.

Ralph pokuša zaroniti još dublje u tamu, ali ga neke ruke pograbe za rame i prodrmaju. Svaki put kad bi ga ruke prodrmale, kroz njegovu bi ubogu mamurnu glavu sijevnula čudovišna munja bola.

"Ralph! Ralph, probudi se! Moraš se probuditi!"

Ellie ga drmusa. Kasni li na posao? Kako bi mogao kasniti na posao? Pa na praznicima su.

Tad pucnji, zapanjujuće glasni, prodru u tamu poput snopa snažne svjetlosti. Tri, pa zatim stanka, pa četvrti.

Njegove se vjeđe naglo podignu i on se uspravi kao našpranjen u sjedeći položaj, nemajući na trenutak pojma gdje je ili što se događa, znajući jedino da ga glava užasno boli i kao da je veličine napuhane lutke na paradi robne kuće Macy's na Dan zahvalnosti. Jedna strana lica pokrivena mu je nečim ljepljivim poput pekmeza ili javorova sirupa. Ellen ga gleda, jednim okom razrogačenim i prestravljenim, a drugo joj je propalo u natečenom čvoru plavocrnog mesa.

Vrištanje. Negdje. Neka žena. Ispod njih. Možda -

On pokuša ustati, ali koljena nikako da mu se učvrste. On padne ničice s kreveta na kojem je sjedio

(samo što to nije bio krevet nego ležaj)

i dočeka se na ruke i koljena. Svježa munja bola sijevne mu kroz glavu i na trenutak mu se učini da će mu lubanja puknuti poput ljuske od jajeta. Tad se kroz slijepljene pramenove kose zagleda u svoje ruke. Obje su prošarane krvlju, lijeva prilično crvenija od desne. Dok ih tako gleda, iznenadno sjećanje

(Kirsten oh Isuse Ellie uhvati je)

bukne u njegovoj glavi poput otrovnog vatrometa i sad on krikne, krikne u svoje krvlju umrljane ruke, krikne kad ono zbog čeg je pokušavao još dublje zakopati glavu u pijesak padne u njegove misli poput kamena u jezero. Kirsten je pala niza stube - Ne. Gurnuta.

Onaj manijak koji ih je ovamo doveo, gurnuo je njegovu sedmogodišnju kćer niza stube. Ellie je posegnula za njom, a luđak je udario njegovu ženu po oku i srušio je. Ali je Ellie pala na stube a Kirsten se skotrljala niz njih, razrogačenih očiju, ispunjenih zgranutim iznenađenjem. Ralphu se činilo da ona ne zna što se događa, pa ako postoji nešto čime bi si mogao olakšati bol, olakšat će si time da se sve dogodilo prebrzo da bi ona nešto shvatila, a tad je udarila, prekobicnula se kao da izvodi zvijezdu, noge su joj najprije poletjele prema gore pa prema natrag, a tad se začuo taj zvuk, taj užasni zvuk kao da se grana lomi pod teretom leda, i odjednom se sve oko nje promijenilo, primijetio je tu promjenu prije no što se zaustavila u podnožju stuba, kao da to dolje nije djevojčica nego punjena lutka, glave punjene slamom.

Ne misli na to, ne misli na to, da se nisi usudio misliti na to. Samo što je morao. Način na koji je prizemljila… način na koji je ležala u podnožju stuba glave nakrenute na jednu stranu…

On ugleda kako mu svježa krv kapa na lijevu ruku. Očito nešto nije u redu s tom stranom njegove glave. Što se dogodilo? Je li policajac udario i njega, možda drškom tog čudovišnog oružja koje je nosio o boku? Možda, ali se tog dijela uglavnom nije sjećao. Sjećao se stravičnog salta koji je izvela, kako je otklizala niz ostatak stuba i kako se smirila u podnožju, glave naherene na taj način, i to je bilo sve. Isuse, zar to nije dovoljno?

"Ralph?" Ellie ga je potezala i hripavo soptala. "Ralph, ustani! Molim te, ustani!"

"Tata! Tata, probudi se!" To je bio David, negdje podalje. "Dobro mu je, mama? Ponovno krvari, zar ne?"

"Ne… ne, on - "

"Da, krvari, vidim odavde. Tata, dobro si?"

"Da", reče on. Gurne jednu nogu poda se, rukom napipa ležaj, uhvati se za nj i teturajući osovi na noge. Lijevo mu je oko bilo zamagljeno od krvi. Vjeđa kao da mu je bila umočena u gips. On obriše oko zapešćem, pa žmirne kad ponovno sijevne bol - dio iznad njegova lijeva oka bio je poput batom istučena mesa. On se pokuša okrenuti prema zvuku sinovljeva glasa, ali zaglavinja. Kao da je u čamcu. Ravnoteža mu je bila potpuno poremećena, pa čak kad se prestao okretati, zbog nečeg u njegovoj glavi imao je osjećaj da se još okreće, vrti i ljulja, okolo-naokolo. Ellie ga zgrabi, podupre i pomogne mu da počne hodati prema naprijed.

"Mrtva je, zar ne?" upita Ralph. Njegov zagrcnut glas izađe iz grla obložena ustajalom krvi. Nije mogao povjerovati u to što je njegov glas izrekao, ali zaključi da će s vremenom moći. To je bilo najgore.

S vremenom će moći.

"Kirsten je mrtva."

"Mislim da jest, da." Ovog put Ellie posrne. "Ralph, molim te, uhvati se za rešetke. Srušit ćeš me."

Bili su u zatvorskoj ćeliji. Ispred njega, malo izvan njegova dohvata, bila su vrata s rešetkama. Rešetke su bile obojene bijelo, a na nekim mjestima boja se osušila i skrutnula u debele brazde. Ralph zaglavinja jedan korak i grčevito se uhvati za njih. Ugleda pisaći stol, nasred četvorine poda, poput kulise scenografije neke minimalističke drame. Na njemu je bilo papira, dvocijevka i stelja debelih zelenih patrona. Staromodni drveni uredski stolac s kotačićima u udubini za koljena, a na sjedalu izblijedjeli plavi jastuk. Na stropu svjetiljka ograđena žičanom mrežicom. Mrtve muhe u svjetiljci stvarale su glomazne, skaradne sjene. S tri strane ove prostorije nalazile su se zatvorske ćelije. Ona srednja, vjerojatno hladnjača za pijance, bila je prostrana i prazna. Ralph i Ellie Carver bili su u manjoj. Druga mala ćelija njima zdesna bila je prazna. Preko puta bile su još dvije ćelije veličine ugrađenih ormara. U jednoj je bio njihov jedanaestogodišnji sin David, i sjedokos muškarac. Ralph nije vidio više ništa od tog čovjeka, jer je sjedio na svom ležaju glave spuštene na ruke. Kad ispod njih ponovno vrisne ona žena, David se okrene u tom smjeru, gdje su se kroz otvorena vrata vidjele stube

(Kirsten, Kirsten pada, čulo se kvrc kad joj je puknuo vrat)

koje su se spuštale do razine ceste, ali sjedokosi muškarac ne promijeni položaj ni za centimetar.

Ellie stane pokraj njega i uhvati ga rukom oko struka. Ralph se odvaži i pusti rešetke jednom rukom kako bi uhvatio Ellienu. Sad se na stubama začuju mukli udarci koji su se primicali i zvuk koškanja. Nekoga se dovodilo da im se pridruži, ali se nije lako predavala.

"Moramo mu pomoći!" Vrištala je. "Moramo pomoći Peteru! Moramo - "

Prekine usred rečenice kad je gurnu u sobu. Ona preleti preko nje neobičnom, baletnom gracioznošću, posrćući na vrhovima prstiju, u bijelim tenisicima poput baletnih papučica, raširenih ruku, kose koja leprša iza nje, odjevena u traperice i izblijedjelu plavu košulju. Sudari se sa stolom, bedrima kresne o njegov rub tako jako da ga je gurnula prema stolcu, a tad, s druge strane prostorije, stojeći iza rešetki, David zakrešti na nju poput ptice. Skakutao je na prstima, graktao divljim, uspaničenim glasom kojeg Ralph dotad nije čuo, a nije ni naslutio.

"Puška, gospođo!" drekne David. "Uzmite pušku, ustrijelite ga, ubijte ga, gospođo, ustrijelite!"

Sjedokosi čovjek naposljetku podigne pogled. Njegovo je lice bilo staro i potamnjelo od pustinjskog sunca; zbog dubokih kesica ispod vodnjikavih očiju pijandure sličio je krvoločnom psu.

"Uzmite je!" zahripa starac. "Zaboga, ženo!"

Žena u trapericama i radničkoj košulji pogleda u smjeru dječakova glasa, pa preko ramena prema stubama i topotu teških koraka.

"Uzmite je!" Ellie se priključi sa svog mjesta pokraj Ralpha. "Ubio je našu kćer, ubit će i sve nas, uzmite je!"

Žena u trapericama i radničkoj košulji sune rukom prema sačmarici.

Do Nevade, sve je bilo u redu.

Krenuli su kao četiri sretna šalabazala iz Ohija, odredište jezero Tahoe. Ondje će Ellie Carver i njezina djeca deset dana plivati, šetati i obilaziti znamenitosti, a Ralph Carver će kockati - polako, s užitkom i silno koncentrirano. To je trebao biti njihov četvrti boravak u Nevadi, drugi na jezeru Tahoe, i Ralph će se i dalje pridržavati svog zlatnog kockarskog pravila: prekinut će ili kad (a) izgubi tisuću dolara ili (b) dobije deset tisuća. Na njihova prethodna tri izleta nije postigao ni jednu od tih graničnih vrijednosti. Jednom se vratio u Columbus s netaknutih pet stotina dolara uloga, jednom s dvije stotine, a prošle ih je godine vratio kući s više od tri tisuće dolara u unutarnjem lijevom džepu svoje safari jakne koja mu donosi sreću. Tad su odsjedali u Hiltonima i Sheratonima umjesto u kampovima za kamp-prikolice, a stariji Carveri ševili su se svake bogovetne noći. Ralph je to smatrao priličnim uspjehom za četrdesetogodišnjake.

"Vjerojatno ti je dosta kockarnica", rekao je u veljači, kad su počeli planirati godišnji. "A da ovaj put odemo u Kaliforniju? Mexico?"

"Naravno, ondje ćemo svi lijepo dobiti proljev", odgovorila je Ellie. "Gledat ćemo u Tihi ocean između dvije špure do časa de caca ili kako to već ondje zovu."

"Što kažeš na Texas? Mogli bismo odvesti djecu da vide Alamo."

"Odveć vruće, odveć povijesno. Na Tahoeu će biti svježije, čak i u srpnju. Djeca ga obožavaju. I ja. A ako nećeš žicati lovu od mene kad potrošiš svoju - "

"Znaš da to nikad ne bih učinio", rekao je on, osupnut. No zapravo se osjećao samo malo osupnut. Njih su dvoje sjedili u kuhinji svoje obiteljske kuće u predgrađu Wentwortha, nedaleko od Columbusa, pokraj brončanog Frigidairea po kojem su bili rasuti samoljepivi magnetski držači za poruke, a na radnoj plohi ispred njih turističke brošure, nesvjesni da je kockanje već počelo i da će najprije izgubiti svoju kćer.

"Znaš što sam ti rekao - "

"'Početak ovisnosti, svršetak kockanja'", ponovila je ona. "Znam, sjećam se, vjerujem ti. Ti voliš Tahoe, ja volim Tahoe, djeca vole Tahoe, Tahoe je u redu."

I tako im je rezervirao mjesta, a danas - ako je još danas - bili su na Autocesti 50, takozvanoj najsamotnijoj cesti Amerike, na putu na zapad preko Nevade prema High Sierri. Kirsten se igrala s Melissom Sweetheart, svojom najdražom lutkom, Ellie je drijemala a David sjedio pokraj Ralpha, brade naslonjene na ruku i gledao kroz prozor. Prije tog je čitao Bibliju koju mu je darovao njegov novi kompa velečasni (Ralph se usrdno nadao da Martin nije peder - čovjek je oženjen, što je dobro, ali se nikad ne može biti siguran), ali je označio gdje je stao i spremio Bibliju u pretinac na konzoli. Ralph ponovno poželi upitati sina o čemu razmišlja, o čemu je riječ u Bibliji, ali to bi bilo kao da upitate telefonski stup što misli.

David (otrpio bi Davey, ali je mrzio kad bi ga se zvalo Dave) bio je čudno dijete, nimalo nalik svojim roditeljima. Nimalo nalik ni svojoj sestri, kad je već riječ o tome. To naglo zanimanje za religiju - što je Ellen nazvala "Davidovim drogiranjem Bogom" – bila je tek jedna od njegovih mušica. Vjerojatno će ga proći, no dotad je Ralphu bilo dovoljno to što mu David ne citira stihove iz Biblije na temu kocke, psovki ili nebrijanja vikendom. Pa on obožava tog malog, a ljubav se može razvući tako da obuhvati mnogo mušica. Smatrao je da je to jedna od stvari zbog kojih postoji ljubav.

Ralph je otvorio usta da upita Davida želi li se igrati "Dvadeset pitanja" - nakon što su jutros krenuli iz Elyja, nije bilo bog zna što za vidjeti i umirao je od dosade - kad osjeti kako mu je upravljač njegove kamp-prikolice odjedanput u rukama ognjecavio i on začuje kako se jednolično brundanje guma na cesti pretvorilo u lepetanje.

"Tata?" upita David. Zvučao je zabrinuto, ali ne i usplahireno. To je bilo dobro. "Sve u redu?"

"Drži se", reče on i nagazi na kočnicu. "Moglo bi biti napeto."

A sad, stojeći iza rešetki i promatrajući osupnutu ženu koja bi im mogla biti jedina nada da će preživjeti ovaj užas, pomisli: Nisam imao pojma, što znači napeto, zar ne?

Glava bi ga zaboljela kad bi vikao, ali ipak drekne, nesvjestan koliko zvuči poput svog sina: "Ustrijelite ga, gospođo, upucajte!" Ono čega se Mary Jackson prisjetila, zbog čega je posegnula za sačmaricom iako nikad u životu nije držala oružje u ruci - pušku ili revolver - bilo je kako je krupni policajac umiješao riječi: Ubit ću vas - u svoj govor o njihovim pravima.

A on je to ozbiljno mislio. O Bože, i te kako.

Ona se okrene na peti držeći sačmaricu u ruci. Krupni plavokosi policajac stajao je na vratima i gledao u nju svojim velikim sivim praznim očima.

"Pucajte, gospođo, pucajte!" drekne neki muškarac. Bio je u ćeliji desno od Mary, stajao pokraj žene čije je jedno oko bilo tako natučeno da je masnica pustila korijenje niz njezin obraz, kao da joj je netko pod kožu ubrizgao tintu. Muškarac je izgledao još gore; lijeva strana njegova lica bila je pokrivena zgrušanom, poluosušenom krvi.

Policajac se zaleti prema njoj. Njegove su čizme čegrtale po podu od tvrdog bjelogoričnog drveta. Mary uzmakne korak, odmakne se od njega, a bliže velikoj praznoj ćeliji u stražnjem dijelu prostorije. Dok se povlačila, palcem povuče obje udarne igle. Tad podigne sačmaricu na rame. Nije ga namjeravala upozoriti. Upravo joj je hladnokrvno ubio muža i nije ga imala namjeru upozoriti.

Ralph je nagazio na kočnice držeći pravac snagom ukočenih laktova. Dopuštao je volanu da se malo okreće u njegovim rukama, ali ne previše. Osjetio je kako vozilo pokušava vrludati. Ono što valja učiniti u slučaju da kamp-prikolici pri velikoj brzini pukne guma, rekli su mu, jest dopustiti joj da vrluda - barem malo. Iako - loše vijesti, narode - ovo ne izgleda kao da je pukla samo jedna guma.

On pogleda u retrovizor u Kirsten, koja se prestala igrati s Melissom Sweetheart i sad je privinula lutku na grudi. Kirstie je znala da se nešto događa, ali ne i što.

"Kirsten, sjedni!" vikne on. "I veži se!"

Samo što je tad već bilo gotovo. Pohrvao se s kamp-kućicom i sklonio je s ceste, ugasio motor i nadlanicom otro znoj s čela. Sve u svemu, nije loše to obavio. Nije čak ni prevrnuo vazu u kojoj je bilo pustinjsko cvijeće, koja je stajala na stolu u stražnjem dijelu vozila. Ellie i Kirstie su ga jutros ubrale iza motela u Elyju, dok su on i David utovarili prtljagu a zatim se odjavili iz motela.

"Dobar refleks, tata", reče David kao da se to samo po sebi razumije.

Ellie se uspravila i gledala oko sebe bunovno. "Piš-pauza?" upita ona. "Ralph, zašto smo ovako nagnuti?"

"Pukla nam je - "

On prekine usred rečenice kad je pogledao u vanjski retrovizor. Policijski automobil gario je prema njima, trepteća plava svjetla su žmigala. Automobil uz cvilež guma zakoči stotinjak metara iza njih i iz njega se iskotrlja najveća grdosija od policajca kojeg je Ralph ikad vidio. Ralph ugleda revolver u policajčevoj ruci i osjeti kako su mu živci zatreperili od adrenalina.

Policajac pomnjivo pogleda lijevo-desno, revolvera podignutog do visine ramena, cijevi uperene u vedro jutarnje nebo. A tad načini puni krug. Kad se ponovno okrenuo prema kamp-prikolici, pogleda ravno u vanjski retrovizor, kao da želi uhvatiti Ralphov pogled. Policajac podigne obje ruke iznad glave, naglo ih spusti, ponovno podigne i ponovno spusti. Pantomimu se nije moglo pogrešno protumačiti - Ostanite unutra, ostanite na mjestima.

"Ellie, zaključaj stražnja vrata." Ralph žestoko pritisne sklopku pokraj sebe. David, koji ga je promatrao, učini to isto na svojoj strani vozila a da mu se nije moralo reći.

"Što je?" Ellie ga pogleda nesigurno. "Što se događa?"

"Ne znam, ali iza nas je murjak i zbog nečeg je uzbuđen."

Stoji na mjestu gdje mi se probušila guma, pomisli on, pa se ispravi. Gume. Policajac se sagne i podigne nešto s ceste. Bila je to traka od žičane mreže po kojoj su iskrile zvjezdice svjetlosti kao što iskre šljokice na ženskim večernjim haljinama. On to odnese u svoj automobil, vukući traku za jedan kraj uz rub ceste, dok je u drugoj još držao revolver, na gotovs. Činilo se da pokušava istodobno gledati na sve strane.

Ellie zaključa stražnja pa glavna vrata, a zatim dođe u prednji dio.

"Što se dovraga događa?"

"Rekao sam ti, ne znam. Ali ne izgleda baš ohrabrujuće." On pokaže u svoj vanjski retrovizor.

Ellie se nagne, položi ruke malo poviše koljena i zagleda se zajedno s Ralphom kako je policajac bacio onaj žičasti predmet na suputničko sjedište, pa zaobišao automobil hodajući natraške do vozačke strane, držeći revolver sad objema rukama. Poslije će se Ralph sjetiti kako je brižljivo izrežiran bio taj kratki nijemi film. Kirstie priđe majci s leđa i počne lagano lupkati Melissom Sweetheart po majčinoj naprćenoj stražnjici.

"Guza, guza, guza, guza", pjevala je. "Mi volimo veliku mamin-guzu."

"Nemoj, Kirstie."

Inače bi Kirstie bile potrebne dvije ili tri molbe da prestane i okani se, ali nešto u majčinu glasu ponuka je da odmah odustane. Pogleda u brata, koji je napeto piljio u svoj retrovizor kao što su odrasli piljili u tatin. Ona mu priđe i pokuša sjesti u krilo. David je postavi na noge nježno, ali odlučno. "Ne sad, Slatkica."

"Ali što je? U čemu je fora?"

"Ništa, nije nikakva fora", reče David, ne skidajući očiju sa zrcala. Policajac uđe u automobil i doveze se do prikolice. Ponovno izađe, još izvučena revolvera, ali položena uz nogu, pa mu je cijev bila uperena u cestu. On ponovno pogleda lijevo-desno, pa priđe Ralphovu prozoru. Vozačko sjedište u prikolici puno je više no u automobilu, ali je policajac bio tako visok - najmanje metar devedeset osam - da je svejedno svisoka gledao u Ralpha koji je sjedio za upravljačem na svojem kormilarskom sjedištu.

Policajac zavrti slobodnom rukom. Ralph napola spusti prozor. "U čemu je problem, gospodine?"

"Koliko vas je?" upita policajac.

"Što - "

"Gospodine, koliko vas je?"

"Četvero", reče Ralph, i sad se doista počne bojati. "Moja supruga, moje dvoje djece i ja. Pukle su nam dvije gume - "

"Ne, gospodine, pukle su vam sve gume. Prešli ste preko komada cestovnog podmetača."

"Ja - "

"To je komad žičane mreže posut stotinama kratkih čavlića", reče policajac. "Kad god je moguće, služimo se njime da zaustavimo one koji se ne pridržavaju ograničenja brzine - to je puno djelotvornije od policijske potjere."

"Što je takva stvar radila na cesti?" ogorčeno upita Ellie.

Policajac reče: "Otvorit ću stražnja vrata svog automobila, ona najbliža vašoj prikolici. Kad to učinim, želim da izađete iz vašeg vozila i uđete u stražnji dio mojeg. I to brzo."

On iskrene vrat, ugleda Kirsten - sad se držala za majčinu nogu i oprezno zavirivala iza nje - i nasmiješi joj se. "Bok, curica." Kirstie mu uzvrati smiješak.

Policajac nakratko svrne pogled na Davida. Kimne glavom, a David ravnodušno kimne njemu.

"Tko je to tamo, gospodine?" upita David.

"Jedan zao čovjek", reče policajac. "To je sve što ti je potrebno zasad znati, sinko. Jedan jako zao čovjek. Tak!"

"Oprostite - " zausti Ralph.

"Gospodine, uz dužno poštovanje, osjećam se poput glinenog goluba na streljani. U blizini je jako opasan čovjek, vješto barata sačmaricom, a onaj komad cestovnog podmetača znak je da je u blizini. Daljni razgovor morat će pričekati dok ne poboljšamo naš položaj, shvaćate li?"

Tak? upita se Ralph. Je li to ime negativca?

"Da, ali - "

"Vi prvi, gospodine. Ponesite djevojčicu. Zatim dječak. Vaša supruga posljednja. Morat ćete se stisnuti, ali možete svi stati u automobil."

Ralph otkopča sigurnosni pojas i ustane. "Kamo idemo?" upita.

"Desperation. Rudarski gradić. Desetak kilometara odavde."

Ralph kimne glavom, podigne prozor, pa podigne Kirsten. Ona ga pogleda zabrinutim očima koje su bile na rubu suza.

"Tata, je li to Babarogač?" upita ona.

Babarogač je bio čudovište koje je jednog dana donijela iz škole. Ralph nije znao koje je dijete opisalo tog tajanstvenog žitelja ugrađenih ormara njegovoj osjetljivoj, sedmogodišnjoj kćeri, no da dozna koji je to dječak bio (zaključio je da je bio dječak, jer kao da bi dječake uvijek dopalo dužnost da hrane i skrbe za čudovišta s igrališta američkih škola), rado bi zadavio tog gada. Bila su potrebna dva mjeseca da se donekle ublaži Kirstien strah od Babarogača. A sad ovo.

"Ne, nije Babarogač", reče Ralph. "Vjerojatno samo poštar kojemu je danas loše krenulo."

"Tata, pa ti radiš na pošti", reče ona dok ju je nosio prema vratima na sredini prikolice.

"Aha", reče on, primijetivši da je Ellie stavila Davida ispred sebe i da hoda držeći ruke na njegovim ramenima. "To je vic, shvaćaš?"

"Kao kuc-kuc bez kucanja?"

"Aha", reče on ponovno. Pogleda kroz prozor kabine. Policajac je otvorio stražnja vrata policijskog automobila. Ralph je primijetio da će, kad otvori vrata prikolice, ona poklopiti vrata automobila i stvoriti zaštitni zid. To je bilo dobro.

Naravno. Osim ako taj pustinjski štakor kojeg ovaj tip traži nije iza nas. Blagi Bože, zašto nismo otišli u Atlantic City?

"Tata?"

To je bio David, njegov pametni no pomalo čudni sin koji je počeo odlaziti u crkvu prošle godine, nakon onog što se dogodilo njegovu prijatelju Brianu. Ne na vjeronauk, ne na sastanke vjerske mladeži, nego baš u crkvu. A nedjeljom poslije podne u župni dvor, na razgovore sa svojim novim prijateljem velečasnim. Koji će, kad smo već kod toga, umrijeti polaganom smrću bude li s Davidom razmjenjivao nešto drugo osim misli.

Prema Davidovim riječima ti su se sastanci sastojali isključivo od razgovora, a nakon onog s Brianom, Ralph je zaključio da je dječaku potrebno s nekim razgovarati. No više bi volio da je dječak svoja pitanja postavio majci i ocu umjesto nekom popu dotepencu, oženjenom doduše, ali ipak -

''Tata? Sve je u redu?"

"Da. U redu je." Nije znao je li u redu ili nije, nije zapravo znao s čime imaju posla, ali tako se djeci kaže, zar ne? Da, dobro je, sve u redu. Da je u zrakoplovu s Davidom, i da motori otkažu, obgrlio bi dječaka rukom i dok bi padali govorio mu da je sve u redu, do samog kraja.

On otvori vrata i ona udare u vrata policijskog automobila s unutarnje strane.

"Brzo, može li to malo življe", reče policajac, nervozno se ogledavajući.

Ralph siđe niza stube držeći Kirstie u pregibu lijevog lakta. Kad je sišao, njoj ispadne lutka.

"Melissa!" zavapi ona. "Pala mi je Melissa Sweetheart, tata digni je!"

"Ne! Ulazite u automobil, ulazite!" vikne policajac. "Ja ću uzeti lutku!"

Ralph se zavuče u automobil, stavi ruku na Kirstieno tjeme i pomogne joj se prignuti. David uđe za njim, a zatim Ellie. Stražnje sjedište automobila bilo je krcato papirima, a prednje ugnuto od silne policajčeve težine u obliku zvona. Čim je Ellie uvukla desnu nogu, policajac zalupi vratima i trkom zaobiđe automobil.

"'Lissa!" Kirstie zavapi iskreno patnički. "Zaboravio je 'Lissu!" Ellie ispruži ruku prema ručici kako bi otvorila vrata, sagnula se i dohvatila Melissu Sweetheart - sigurno je nikakav psihopat sa sačmaricom ne bi uspio skinuti u onih nekoliko sekundi koje bi joj bile potrebne da dohvati lutku - ali se okrene prema Ralphu. "Gdje su kvake?" upita ona.

Vozačka se vrata otvore i policajac se svali u sjedište poput bombe. Sjedište zahrska i pritisne Ralphova koljena. On žmirne, sretan da Kirstiene noge vise između njegovih. Iako Kirstie nije mirovala. Migoljila se i vrpoljila u njegovu krilu, pružala ruke prema mami.

"Moja lutka! Mama, moja lutka! Melissa!"

"Gospodine - " zausti Ellie.

"Nema vremena", reče policajac. "Ne može. Tak!" On polukružno okrene na cesti i krene prema istoku u oblaku prašine. Stražnji dio automobila nakratko se zanese poput repne peraje. Kad se umirio, Ralph pomisli kako se to sve brzo dogodilo - do prije desetak minuta bili su u svojoj kamp-prikolici, vozili se po cesti. Upravo se spremao upitati Davida hoće li se igrati "Dvadeset pitanja", ne zato što bi to osobito želio, nego zato što se dosađivao.

Sad se bez sumnje više nije dosađivao.

"Melissa Sweeeeeeetheart!" vrištala je Kirstie, a tad se rasplače.

"Smiri se, Slatkica", reče David. Bilo je to njegovo ime od milja za njegovu sestru. Poput toliko toga u vezi s Davidom, njegovi roditelji nisu znali što to znači i odakle mu. Ellie je smatrala da je to rima od "patkica", ali kad ga je jedne večeri upitala, David je samo slegnuo ramenima i nasmiješio se svojim dražesnim, naherenim smiješkom. "Ma ne, ona je samo slatkica", rekao je. "Slatkica i ništa više."

"Ali 'Lissa je u prljavoj staroj prašini", reče Kirstie, gledajući u svog brata suznim očima.

"Vratit ćemo se i uzeti je i oprati je", reče David.

"Obećaješ?"

"A-ha. Čak ću ti pomoći da joj opereš kosu."

"S Prellom?"

"A-ha." On je brzo cmokne u obraz.

"A što ako dođe onaj zločesti striček?" upita Kirstie. "Zločest kao Babarogač? A što ako on raščerupa Melissu Sweetheart?"

"Ne", reče policajac. "Čovjek kojeg mi tražimo ne čerupa lutke." U njegovu glasu Ralph ne zamijeti šaljivosti; zvučao je poput Joea Fridaya{19}. Samo činjenice molim, gospođo.

On nakratko uspori kad su prošli pokraj natpisa na kojem je pisalo DESPERATION, pa ubrza kad su skrenuli desno. Ralph se čvrsto držao, moleći se Bogu da tip zna što čini, da ih neće prevrnuti. Automobil kao da se malo odigao od zemlje, pa se ponovno spustio. Sad su išli prema jugu. Na obzoru se izdizao golemi zemljani nasip, njegov žutosmeđi obronak ispresijecan pukotinama i vijugavim rovovima kao crnim brazgotinama.

"Tko je on?" upita Ellie. "Tko je taj čovjek? I kako se dočepao toga čime vi zaustavljate jureće vozače? Tog kako-li-se-već-zove?"

"Cestovni podmetač, mama", reče David. On prijeđe prstom po žičanoj pregradi između prednjih i stražnjih sjedišta, lica napeta, zamišljena i zabrinuta. Na njemu više nije bilo ni tračka smiješka.

"Na isti način na koji je nabavio puške s kojima vitla i automobil koji vozi", reče čovjek za upravljačem. Prolazili su pokraj kampa Rattlesnake, koji je sad služio kao upravna zgrada Desperation Mining Corporation. Ispred njih bio je grozd poslovnih zgrada. Signalno je svjetlo žmirkalo narančastim svjetlom ispod stotina tisuća kilometara traper-plavog neba. "On je murjak. Reći ću vam nešto, Carverovi: kad se morate baktati s ludim policajcem, tad znate svog Boga."

"Kako nam znate prezime?" upita David. "Niste tatu zatražili dozvolu, pa kako znate kako se zovemo?"

"Vidio sam kad ti je tata otvorio vrata", reče policajac, gledajući u retrovizor. "Mala pločica iznad stola. BOŽE, BLAGOSLOVI NAŠ PUTUJUĆI DOM. CARVEROVI. Ljupko."

Nešto se u tome nije Ralphu sviđalo, ali zasad nije obraćao pozornost. Njegova je strepnja prerasla u zlu slutnju, jaku no ujedno i raspršenu, pa se pomalo osjećao kao da je pojeo nešto začinjeno otrovom. Kad bi podigao ruku, ona bi bila mirna, ali to nije mijenjalo činjenicu da mu se strah nije smanjio nego pojačao nakon što ih je policajac tako zastrašujuće ekspeditivno odvezao iz njihova unesrećena putujućeg doma. Nije to bio strah od kojeg bi ti se tresle ruke (to je suhi strah, pomisli on uz sićušnu i netipičnu primjesu humora), ali je bio i te kako stvaran.

"Policajac", glasno je razmišljao Ralph, misleći na film koji je posudio u videoteci u njegovoj ulici jedne ne tako davne subotnje večeri. Policajac manijak, tako se zvao. Reklamni redak iznad naslova glasio je: IMATE PRAVO ŠUTJETI. DOVIJEKA. Smiješno kako se kadšto zapamte takve koještarije. Samo što mu se u ovom trenutku to nije činilo nimalo smiješno.

"Da, policajac", odgovori njihov policajac. Zvučao je kao da se smješka.

Ma je li? upita se Ralph. A kako to smiješak zvuči?

Osjećao je da ga Ellie gleda napeto ljubopitljivo, ali se sad nije činio pogodan trenutak da joj uzvrati pogled. Nije znao što bi jedno drugom mogli pročitati u očima, a on nije bio siguran da to želi doznati.

No policajac se zaista bio smiješio. Bio je uvjeren u to.

A zašto bi se smiješio? Što je smiješno u poludjelom policajcu-manijaku, ili šest probušenih guma, ili četveročlanoj obitelji stiješnjenoj u vrućem policijskom automobilu bez ručica na stražnjim vratima, ili u tome da najdraža lutka moje kćeri leži potrbuške u prašini dvanaest kilometara iza njih? Što bi moglo biti imalo smiješno u tome?

Nije znao. Ali je policajac zvučao kao da se smješka.

"Prometni policajac rekli ste?" Ralph upita kad su se provezli ispod signalnog svjetla.

"Pogledaj, mama!" veselo će Kirsten, načas zaboravivši na Melissu Sweetheart. "Bicikli! Bicikli na ulici, okrenuti naopako! Vidiš, tamo! Smiješno, zar ne!"

"Da, dušo, vidim ih", reče Ellie. Nije baš zvučala kao da joj se prevrnuti bicikli čine za puknuti od smijeha kao njezinoj kćeri.

"Prometni? Ne, nisam to rekao." Gorostas za upravljačem još je zvučao kao da se smiješi. "Nije prometni policajac, nego redarstveni."

"Stvarno?" reče Ralph. "Hej! Pa koliko murjaka imate u ovako malom mjestašcu?"

"Pa, bila su još dva", reče policajac, a smiješak na njegovu licu postane još primjetljiviji "ali sam ih ubio."

On okrene glavu i pogleda kroz pregradu. Ipak se nije smiješio. Kesio se od uha do uha. Zubi su mu bili tako veliki da su više sličili na oruđe nego kosti. Vidjeli su mu se umnjaci. Iznad i ispod njih sterali su se hektari ružičastih desni.

"Sad sam ja jedini zakon zapadno od Pecosa." Ralph blene u njega otvorenih usta. Policajac se cerio i vozio okrenute glave. Vješto se zaustavi ispred zgrade općine ne pogledavši nijednom kuda vozi. "Carverovi", reče on ozbiljno kroz svoja iscerena usta "dobro došli u Desperation."

Sat vremena kasnije taj isti policajac pojurio je prema ženi u trapericama i košulji. Njegove kaubojske čizme začegrtale su po drvenom podu. Ispružio je ruku, ali se prestao kesiti i Ralph osjeti kako mu se grlo nadulo od zvjerskog likovanja, poput neke rugobe na opruzi. Policajac se svojski zaletio, ali je žena u trapericama uspjela - vjerojatno više pukom srećom nego svjesno - zadržati između njega i sebe stol i to je puno značilo. Ralph ugleda kako poteže udarne igle sačmarice koja je bila ležala na stolu, ugleda kako je podiže na rame kad je leđima udarila u rešetke najveće ćelije i kako svija prst oko dvostrukih obarača.

Krupni se policajac zaletio, ali mu to neće pomoći.

Ustrijelite ga, gospođo, pomisli Ralph. Ne da spasite nas, nego zato što mi je ubio kćer. Raznesite mu tu glavurdu.

Trenutak prije no što je Mary povukla obarače, policajac klekne s druge strane stola, glave pognute poput čovjeka koji se namjerava pomoliti. Dvostruka rika sačmarice odjekne gromoglasno u zatvorenom prostoru. Plamen lizne iz cijevi. Ralph začuje kako je njegova žena vrisnula - pobjedonosno, učini mu se. Ako je bilo tako, prerano se poveselila. Policajčev Smokey Bear šešir odleti mu s glave, ali sačma ode previsoko. Hitac pogodi stražnji zid prostorije, muklo se odbije od gipsom ožbukanog stepeništa s druge strane otvorenih vrata i pritom proizvede zvuk poput vjetrom nošene solike koja udara o prozorsko staklo. Udesno od vrata nalazila se oglasna ploča i Ralph ugleda kako su crne rupe poprskale papire pribodene na nju. Policajčev je šešir bila dronjasta razvalina koju je na okupu držala samo uska kožnata vrpca. U pušci je bila sačma, a ne metak. Da je pogodila policajca posred tijela, raznijelo bi ga. Ralphu bi gore od te pomisli.

Krupni policajac baci se svom težinom o stol i gurne ga preko sobe prema ćeliji za koju je Ralph zaključio da je hladnjača za pijance - prema ćeliji i ženi pritisnutoj o njezine rešetke. Stolac je bio ukliješten u otvoru za koljena. Njihao se naprijed-natrag, kotačići su cviljeli. Žena pokuša spustiti pušku između sebe i stolca prije no što stolac udari u nju, ali nije bila dovoljno brza. Naslon stolca zaleti se u njezine kukove, zdjelicu i trbuh i odbaci je natraške na rešetke.

Ona jaukne od bola i iznenađenja.

Krupni policajac raširi ruke poput Samsona koji se sprema srušiti hram i čvrsto uhvati bočne strane stola. Iako mu je u ušima još ječilo od praska sačmarice, Ralph začuje kako pucaju šavovi ispod pazuha gornjeg dijela kaki uniforme policajca-manijaka. Policajac povuče stol prema sebi.

"Baci je!" vikne. "Baci pušku, Mary!" Žena gurne stolac od sebe, podigne sačmaricu i ponovno povuče udarne igle. Grcala je od bola i napora. Kutom oka, Ralph ugleda kako je Ellie poklopila uši rukama kad je tamnokosa žena ovila prste oko okidača, no kad su se udarne igle spustile, začuje se tek suhi škljocaj. Ralph osjeti kako mu se grlo nadima od razočaranja gorkog poput žuči. Znao je po izgledu da ta sačmarica nije repetirka ili automatska, ali se ipak ponadao da će opaliti, zapravo je očekivao da će opaliti, kao da će Bog osobno ponovno napuniti sačmaricu i čudom je prometnuti u Winchesterku.

Policajac ponovno gurne stol. Da nije bilo stolca, shvati Ralph, žena bi bez problema upala u otvor za koljena. Ali je stolac bio ondje, on se ponovno zarije u njezin trbuh, presavine je i izbije iz nje hropac nadimajućeg želuca.

"Baci je, Mary, baci je!" vikne policajac.

Ali je ona ne baci. Kad je policajac ponovno povukao stol (Zašto je ne napadne? pomisli Ralph. Zar ne zna da je ta prokleta puška prazna?) a patrone se skotrljale sa stola po podu, ona je okrene i uhvati za cijevi-blizanke. Tad se nagne naprijed i zamahne kundakom preko stolne plohe kao palicom.

Policajac pokuša spustiti desno rame, ali ga kundak od kvrgave orahovine ipak dohvati posred ključne kosti. On zastenje. Ralph nije znao je li zastenjao od iznenađenja, bola ili zdvojnosti, ali taj zvuk izmami vrisak odobravanja s druge strane prostorije, gdje je David još stajao ruku omotanih oko rešetki ćelije u kojoj se nalazio. Lice mu je bilo blijedo i znojno, oči užegle. Onaj sjedokosi starac mu se pridružio.

Policajac još jednom povuče stol - udarac koji je zadobio po ramenu kao da nije primjetljivije umanjio njegovu sposobnost da to učini - i ponovno ga snažno odgurne, pa udari ženu stolcem i zabije je u rešetke. Ona ponovno krikne.

"Spusti je!" podvrisne policajac. Bio je to smiješan vrisak i na trenutak se Ralph ponada da je gad ipak povrijeđen. Tad shvati da se policajac smije. "Spusti je ili ću od tebe načiniti kašu, kunem ti se!"

Tamnokosa žena - Mary - ponovno podigne sačmaricu, ali ovaj put mlako. Jedan joj se kraj košulje izvukao iz traperica i Ralph ugleda žarkocrvene mrlje na bijeloj koži njezina struka i trbuha. Kad bi skinula košulju, znao je da bi vidio obris naslona stolca utetoviran sve do košarica njezina grudnjaka.

Ona je na trenutak držala pušku podignutu u zrak, drveni inkrustirani kundak je vibrirao, no tad je hitne u stranu. Ona zaklopara sve do ćelije u kojoj su bili David i onaj sjedokosi. David pogleda u sačmaricu.

"Ne diraj je, sinko", reče sjedokosi. "Prazna je, ostavi je se."

Policajac pogleda u Davida i sjedokosog. A tad, blistavog osmijeha, on pogleda u ženu leđima naslonjenu na rešetke hladnjače za pijance. Odmakne stol od nje, zaobiđe ga i nogom gurne stolac koji otplovi preko drvenog poda na cvilećim kotačićima i uz potmuli se udarac zaustavi kod prazne ćelije pokraj one u kojoj su bili Ralph i Ellie. Policajac rukom obgrli tamnokosu ženu. Pogleda je skoro nježno. Njezina je reakcija na to bila najsmrknutiji pogled koji je Ralph vidio u životu.

"Možeš li hodati?" upita je policajac. "Jesi li nešto slomila?"

"Zar je to važno?" Siktala je na nj. "Ubijte me ako to namjeravate, da svršimo s tim."

"Da te ubijem? Da te ubijem?" Izgledao je zapanjeno, izraz čovjeka koji u životu nije ubio ništa veće od ose. "Neću te ubiti, Mare!" On je nakratko privine na svoje grudi, pa pogleda u Ralpha i Ellie, Davida i sjedokosog. "Ma ne, Bože moj!" reče on. "Ne sad, baš kad je postalo zanimljivo."

Treće poglavlje

Vruć vjetar i jedva čujan zvuk pijeska koji ožbukava njegovu kožnu jaknu - tisuću dvije stotine dolara kod Barneysa u New Yorku. Ako je ikad neka kožna jakna zaslužila da je fotografira jedan od pedera iz časopisa Interview, ovo j e ta. Mislim da ćemo taj dio preskočiti, zar ne?

"Može, što se mene tiče", reče on. Skine kacigu i stavi je na sjedalo Harleya. Tad polako rukom protrlja lice, vruće poput vjetra i najmanje dvaput toliko opaljeno suncem. Pomisli kako se u životu nikad nije osjećao tako umorno ili tako izvan svog elementa.

Muškarac koji je nekoć bio na naslovnicama Peoplea, Timea i Premiere (kad se oženio za glumicu s onom hrpom smaragda), te na prvim stranicama The New York Timesa (kad je osvojio najprestižniju književnu nagradu za svoj roman Delight{20}) te na duplerici Inside Viewa (kad su ga uhitili jer je izmlatio svoju treću suprugu - onu prije glumice sa smaragdima), morao se pomokriti.

Približi se motociklom rubu Autoceste 50 koja vodi u smjeru zapada, sustavno mijenjajući brzine prema nižoj ukočenim lijevim stopalom i naposljetku se zaustavi na rubu asfalta. Dobro da je ovdje promet tako rijedak, jer se na području Great Basina ne smije parkirati motor uz rub ceste, premda si u svoje vrijeme ševio najpopularniju američku glumicu (iako je tad već bila stara koka) i premda su tvoje ime spominjali u vezi s Nobelovom nagradom za književnost.

Pokušaš li sparkirati motocikl ovdje, motor će ti se najprije nagnuti na stojne nožice a tad se prevaliti na bok. Zemlja uz rub ceste izgleda tvrda, ali je to tek privid za one koji se žele zavaravati - kao što se zavaravaju stanovite osobe koje bi mogao ponaosob imenovati, uključujući i onu za koju mu je potrebno zrcalo da bi je vidio. Uostalom, pokušajte podići tri stotine pedeset kilograma teškog Harleya-Davidsona kad vam ljosne na zemlju, osobito kad imate pedeset šest godina a nemate kondicije.

Pokušajte, molim.

Radije ne bih, pomisli on, pogledavši u Harley Softail crvene i bež boje, (gradski motocikl na kojeg bi svaki čistunac s gađenjem digao nos), osluškujući tik-tak motora u toj tišini. Jedini su zvukovi bili…

Znameniti književnik ukočeno zađe u pustinju. Njegova duga sijeda kosa trla se o ramena njegove motociklističke jakne, a čekinje mes-quite i kastileje kvrckale su o njegove kaubojske kožne navlake za hlače (isto kupljene u Barneysu). On se oprezno osvrne oko sebe, ali ništa nije dolazilo ni iz jednog smjera. Kilometar-dva zapadnije bilo je nešto parkirano pokraj ceste - kamion ili možda kamp-prikolica - no čak i da je u njoj bilo ljudi, sumnjao je da bi bez dalekozora mogli vidjeti kako velikan pušta vodu. A ako i vide, pa što? Bio je to trik koji većina ljudi zna.

On povuče zatvarač na rasporku - John Edward Marinville, čovjek kojeg je Harper's nazvao "piscem kakvim je Norman Mailer oduvijek želio biti", čovjek kojeg je Shelby Foote jednom nazvao "jedinim živućim američkim piscem kalibra Johna Steinbecka" - i izvadi svoje izvorno nalivpero. Trebao bi ispisati cijelu bačvu, ali se skoro minutu ništa ne dogodi; samo je stajao i držao svoj suhi pimpek u rukama.

Tada, napokon, mokraća izađe u luku pa tvrdo i prašnjavo lišće mesquite poprimi tamniju, sjajniju zelenu boju.

"Hvaljen Isus, slava tebi, Bože!" zagrmi on svojim blagoglasnim, uzdrhtalim glasom na način Jimmyja Swaggarta{21}. Njime bi uvijek polučio velik uspjeh na domjencima; Tom Wolfe se jednom tako glasno smijao dok je on govorio svojim evangelističkim glasom da je Johnny pomislio kako će čovjeku otkazati srce. "Voda u pustinji, to. To se traži! Halo Jula!" Kadšto bi pomislio da je ta inačica "aleluje", a ne njegov nezajažljiv apetit za cugu, droge i mlađe žene, izazvala onu slavnu glumicu da ga gurne u bazen kad je pijan došao na tiskovnu konferenciju u hotel Bel-Air… a potom da preseli svoje smaragde. Taj nemili slučaj nije predstavljao početak njegova zalaza, ali je označio trenutak kad je taj zalaz postalo nemoguće zataškavati - nije to više bio tek loš dan ili loša godina, bio je to loš život. Fotografija na kojoj se vere iz bazena u mokrom bijelom odijelu, a na licu mu širok pijani osmijeh, objavljena je u broju časopisa Esquire 's posvećenog "Sumnjivim veličinama", a nakon tog su se o njemu počeli pojavljivati više-manje redoviti prilozi u časopisu Spy. Zaključio je da je Spy groblje slonova na koje bivši zaslužni renomirani umjetnici odlaze umrijeti.

No danas poslije podne, dok tako stoji okrenut prema sjeveru i pušta vodu, a jako izduljena sjena mu pada nadesno, takve ga misli barem ne peku kako bi ga katkad pekle. Kao što bi ga uvijek pekle u New Yorku, gdje ga u posljednje vrijeme sve peče. Ovdje u pustinji, Shakespeareov stih o "slavi kao mjehuru sapunice" činio se ne samo otrcanim, nego i nevažnim. Nakon što si postao Elvis Presley književnosti - ostario, salast, još uvijek na zabavi dugo nakon što si trebao otići - to i nije tako loše.

On još jače raširi noge, malo sagnut u struku, i pusti penis kako bi promasirao donji dio leđa. Netko mu je rekao da to pomaže mlazu da potraje dulje i činilo mu se da je to istina, ali je znao da će se svejedno morati popišati prije Austina, idućoj nevadskoj hrpi sraćke na dugoj cesti do Kalifornije. Njegova prostata očito nije više što je nekad bila.

Kad bi u posljednje vrijeme razmišljao o svojoj prostati (a to je bilo često), zamišljao bi nešto nabuhlo s izdancima što sliči na zračenjem sprženi divovski mozak iz filma strave snimljenog pedesetih godina koji su prikazivali u autokinima. Trebao bi je dati pregledati, zna on to, i to ne izdvojeno nego kao dio sistematskog pregleda od A-Ž. Naravno da je tako, ali hej, još ne piša krv ili nešto slično, a usto -

No dobro. Boji se, to je taj usto. S njim ne valja još puno toga osim načina na koji se u posljednjih pet godina srozao njegov književni ugled, a to što je prestao piti tablete i alkohol nije donijelo poboljšanje kakvom se nadao. To što je prestao piti i uživati drogu na neki je način pogoršalo situaciju.

Nevolja s trezvenosti, otkrio je Johnny, je da se sjećaš svega čega bi se morao bojati. Bojao se da bi liječnik, kad bi gurnuo prst u donje predjele znamenitog književnika, mogao otkriti nešto više od prostate veličine otprilike "Mozga s planete Arous{22}; bojao se da bi liječnik otkrio prostatu crnu poput trule bundeve i kanceroznu poput… poput prostate Franka Zappe. A čak ako rak ne vreba u prostati, možda vreba negdje drugdje.

U plućnom krilu, zašto ne? Dvadeset je godina pušio dnevno dvije kutije Camel cigareta, idućih deset godina tri kutije Camel Lights, kao da će pušenje Camel Lights sve nekako dotjerati u red, pročistiti bronhije, dati novi sjaj njegovu dušniku, zguliti kreč s njegovih kukavnih alveola. Da ne bi. Skinuo se s cigareta ima već deset godina, i lakih i teških, ali je još hripao poput starog sipljivog konja najmanje do podneva, a kadšto bi ga kašalj probudio usred noći.

Ili želucu! Da, zašto ne ondje? Mekan, ružičast, bezazlen, savršeno mjesto da te snađe propast. Odrastao je u obitelji proždrljivih mesojeda u kojoj je srednje pečeno meso značilo da je kuhar snažno u njega puhnuo, a jako pečeno meso bio nepoznat pojam; obožavao je paprene umake i ljute papričice; nije vjerovao u voće i salate osim u slučaju tvrde stolice; tako je jeo čitavog života, još tako jede, i vjerojatno će tako nastaviti jesti dok ga ne natovare na bolnički krevet i počnu ga hraniti zdravom hranom kroz plastičnu cijev.

Mozgu? Moguće. Sasma moguće. Tumor ili možda (evo jedne posebice vesele misli) preuranjeni slučaj Alzheimerove bolesti.

Na gušterači? Taj je barem brz. Superbrza podvorba, nema čekanja.

Srčani napad? Ciroza? Moždani udar?

Kako to sve zvuči vjerojatno! Kako logično!

U mnogim intervjuima sebe je prikazivao kao čovjeka kojeg smrt gnjevi, ali je to bilo u skladu s ostalom kenjazom u stilu velikog frajera kakvu je prodavao tijekom karijere. Istina je bila da se užasavao smrti, a budući da je čitavog života mazio svoju maštu, vidio je kako mu se smrt primiče s četrdesetak strana… a noću kad ne bi mogao zaspati, znalo mu se dogoditi da je vidi kako se približava s četrdesetak strana odjedanput.

Zbog toga što odbija otići k liječniku, dati se pregledati, dopustiti im da zavire ispod poklopca njegova motora, nijedna od tih bolesti neće sporije napredovati ili ga sporije izjedati - ako ga je već počela izjedati - ali ako se drži podalje od liječnika i njihovih vražjih naprava, neće morati znati. Ne moraš se hrvati s čudovištem koje vreba ispod kreveta ili u nekom tamnom kutku ako ne upališ svjetlo u spavaćoj sobi. A ono što se čini da nijedan liječnik na svijetu ne zna jest da je za ljude poput Johnnyja Marinvillea, strahovati katkad bolje od znati. Osobito ako je taj čovjek sklon poželjeti dobrodošlicu svim postojećim bolestima. Uključujući i AIDS, pomisli on i dalje zureći preko pustinje.

Pokušao se paziti - a ionako se nije ševio često kao prije, to je bila bolna istina - i znao je da se posljednjih osam ili deset mjeseci doista pazio, jer su razdoblja gubitka pamćenja prestala otkad je prestao piti. No u godini koja je prethodila tome, četiri ili pet puta probudio se pokraj nekih njemu nepoznatih ženskih. Svaki bi put tad ustao i odmah otišao u kupaonicu provjeriti zahodsku školjku. Jednom je u njoj našao plutajući prezervativ, što znači da je tom prilikom vjerojatno sve bilo u redu. U ostalim slučajevima, ni traga kondoma. Dakako, možda su ga on ili njegova prijateljica (njegove druželjubimice, rječnikom tabloida) noću bacili u zahod i pustili vodu, ali se nije moglo pouzdano znati, zar ne? Ne kad dođeš do stadija gubitka pamćenja. A AIDS -

"To govno se zavuče i čeka", reče on, pa žmirne kad osobito žestok zapah vjetra finim zrncima lužnate prašine zaspe njegovo lice, vrat i viseći organ. Potonji je prestao biti koristan prije najmanje jednu minutu.

Johnny ga nakratko otrese, pa ga gurne u gaćice. "Braćo", reče dalekim, treperavim planinama svojim usrdnim glasom propovjednika koji u ljudima budi vjeru, "u Poslanici Efežanima, trećem poglavlju, devetom stihu kaže se: ma koliko hopsao i cupkao, posljednje dvije kapi u gaće ti idu. Tako je zapisano i tako je -{23}"

Upravo se okretao, zatvarao rasporak, govorio uglavnom da otjera crne misli (u posljednje se vrijeme okupljaju poput lešinara, te crne misli), no prestane činiti sve to.

Iza njegova motocikla sparkirao se policijski automobil. Njegova su se plava trepteća svjetla lijeno okretala na vrućem pustinjskom suncu.ßal:kan:do:wñl:õåd.ö:rg

Njegova prva supruga pružila je Johnnyju Marinvilleu njegovu možda posljednju priliku.

Ne njegovu posljednju priliku da objavi svoje radove, to ne. Radove će uspijevati objavljivati sve dok bude sposoban (a) stavljati riječi na papir i (b) slati ih svom agentu. Kad te prihvate kao bonafide književnog velikana, netko će biti presretan da ti nastavi objavljivati tekstove i nakon što se izrode u samoparodiju ili trabunjanje. Johnnyju se kadšto činilo da je najužasnije u američkim književničkim krugovima to kako te puste da se njišeš na vjetru i da se omča polako steže, dok oni svi stoje uokolo, na svojim govnarskim domjencima i čestitaju si na tome kako su ljubazni prema sirotom starom kako-se-ono-zove.

Ne, Terry mu nije pružila posljednju priliku da objavi djelo, nego vjerojatno posljednju priliku da napiše nešto zaista vrijedno, nešto po čemu će ponovno biti zapažen, i to po dobrome. A ujedno i nešto što bi se moglo prodavati kao alva… a dobro bi mu došao novac, u to nije bilo sumnje.

No najbolje od svega bilo je to što Terry nije imala blagog pojma što je zapravo rekla, a to je značilo da neće morati s njom dijeliti zaradu, bude li zarade. Neće je morati čak ni spomenuti na stranici sa zahvalama, ne bude li htio, ali će vjerojatno htjeti. Otrežnjenje je po mnogo čemu bilo užasno iskustvo, ali mu je pomoglo da se prisjeti čiji je dužnik.

Oženio se s Terry kad je imao dvadeset pet godina a ona dvadeset jednu, studentica treće godine na Vassaru. Nikad nije diplomirala. Bili su u braku skoro dvadeset godina i za to mu je vrijeme rodila troje djece, sad odrasle. Jedno od njih, Bronwyn, još razgovara s njim. Drugo dvoje… pa, ako im ikad dosadi kopati jamu pod njim a sami u nju padati, on im stoji na raspolaganju. On po prirodi nije osvetoljubiv.

Čini se da je Terry to znala. Nakon pet godina tijekom kojih su isključivo saobraćali putem odvjetnika, počeli su oprezan dijalog, kadšto pismima, češće telefonom. Ti su kontakti isprva bili pipkavi, jer su se oboje bojali zaostalih mina u razrušenom gradu njihovih osjećaja, ali su s vremenom postali redovitiji.

Terry je gajila za svog slavnog bivšeg supruga trpeljivo, podsmješljivo zanimanje što je njega pomalo mučilo - po njegovu mišljenju nije to bio odnos kakav bi bivša supruga trebala imati prema muškarcu koji je postao jedan od najspominjanijih pisaca svoje generacije. Ali je razgovarala s njim s neuvijenom ljubaznošću, što mu je godilo, poput hladne ruke na vrućem čelu.

Počeli su češće kontaktirati nakon što je on prestao piti (ali i dalje telefonom ili pismeno; kao da su oboje znali, i ne načinjući tu temu, da bi susret licem u lice previše opteretio tu krhku vezu koju su uspostavili), ali na neki način ti trezveni razgovori bili su još opasniji… u njima nije bilo predbacivanja, ali je bilo nagovještaja. Željela je da se ponovno uključi u rad kluba liječenih alkoholičara, rekla mu bez uvijanja da će se, ne učini li to, jednog dana ponovno propiti. A nakon pića slijede droge, reče ona, kao što nakon sumraka dolazi noć.

Johnny joj reče kako nema namjere provesti ostatak života sjedeći u crkvenim podrumima s klapom pijanaca, koji govore kako je divno spoznati moć veću od vlastita bića… prije no što se vrate u svoje stare automobile i odvezu u svoje uglavnom samačke domove nahraniti mačke.

"Ljudi u tim klubovima uglavnom su skršena duha, jer su shvatili da su život poklonili ispraznoj koncepciji i propalom idealu", reče on. "Vjeruj mi, bio sam tamo. Ili vjeruj Johnu Cheeveru, ako želiš. On je osobito dobro pisao o tome.{24}"

"John Cheever ne piše puno u posljednje vrijeme", odgovorila je Terry. "A mislim da znaš i zašto."

Terry može izluditi čovjeka, u to nema sumnje.

Ovu izvrsnu ideju dala mu je prije tri mjeseca, izbacila je onako uzgred u nevezanom razgovoru koji se vrtio oko toga što rade djeca, što radi ona i, naravno, što radi on. A to što je on radio početkom ove godine bilo je da se zlopatio nad prve dvije stotine stranica povijesnog romana o Jayu Gouldu. Naposljetku si je priznao istinu - da je riječ o podgrijanom Gore Vidalu - i bacio ih u smeće. Zapravo ih je ispekao. U napadu jada koji je odlučio zadržati potpuno za sebe, ubacio je diskete na kojima je pohranio tekst tog romana u mikrovalnu i sprašio im deset minuta najjačih mikrovalova. Smrad je bio nevjerojatan, čudovište koje je zarikavši grunulo iz kuhinje poput dikobraza, pa je morao kupiti novu mikrovalnu.

Sve je to ispričao Terry. Kad je dovršio priču, sjedne u svoj uredski stolac, slušalice pritisnute o uho, zatvorenih očiju, čekajući da mu ona kaže zašto tratiti vrijeme na ponovne odlaske u Klub liječenih alkoholičara, da mu je zapravo potreban dobar psihijatar, i to brzo. Umjesto toga ona mu reče da je diskete trebao staviti u mikrovalnu posudu, pa u pećnicu s dobrom ventilacijom. Znao je da se Terry šali - i da smatra kako barem dio šale ide njega - no njezino prihvaćanje toga kakav je on i njegovih postupaka ipak je bilo poput hladne ruke na grozničavu čelu. Nije dobio njezino odobravanje, ali odobravanje nije ni želio.

"Ma nikad nisi bio od velike koristi u kuhinji", reče ona i on se glasno nasmije njezinu činjeničnom tonu. "Pa što ćeš sad, Johnny? Imaš li kakvu ideju?"

"Ni najmanju."

"Trebao bi pisati esejistiku. Neko se vrijeme kloni romana."

"To je glupost, Terry. Ne mogu pisati esejistiku i ti to znaš."

"Ništa ja takvo ne znam", rekla je ona, govoreći oštrim 'ne gluparaj se' glasom kojim mu se u posljednje vrijeme više nitko nije obraćao, čak ni njegov agent. Što se Johnny više koprca i bacaka, Bili Harris postaje sve ogavnije udvoran. "U prve dvije godine našeg braka napisao si najmanje desetak eseja. I objavio ih. Za dobar novac. Life, Harper's, pa čak i dva u The New Yorkeru. Tebi je njih bilo lako zaboraviti; nisi ti išao u kupovinu i plaćao račune. Obožavala sam ta djelca."

"Oh. Takozvani 'Eseji iz srca Amerike'. Tako je. Nisam ih zaboravio, Terry, potisnuo sam ih iz sjećanja. Poslužili su da platim stanarinu kad se potrošila posljednja lova od Guggenheima; eto što su bili. Čak ih nikad nisu skupili i objavili kao knjigu."

"Ti nisi dopustio da ih se prikupi i objavi", odvrati ona. "Nisu se uklapali u tvoju blentavu ideju besmrtnosti."

Johnny isprati ovo šutnjom. Kadšto bi mrzio njezino pamćenje. Njezini tekstovi nisu bili vrijedni da u nj zamotaš sendvič, a njezini pismeni radovi za napredni kolegij kreativnog pisanja one godine kad ju je upoznao bili su čista strava, i otad nije objavila ništa složenije od pisma uredniku, ali je bila prvak u pohrani podataka. To joj mora priznati.

"Halo?"

"Da, slušam."

"Uvijek znam kad ti kažem nešto što ti se ne sviđa", reče ona veselo "jer je to jedini trenutak kad zatvoriš usta. Sav se snuždiš."

"Pa, slušam", ponovi on jedva i ponovno zašuti, nadajući se da će ona promijeniti temu. Nije, naravno.

"Napisao si tri ili četiri eseja jer te netko zamolio, ne sjećam se više tko - "

Čudo, pomislio je on. Ona se ne sjeća tko.

" - a uvjerena sam da bi se na tome zaustavio, samo što su se tad počeli raspitivati i drugi urednici. Mene to nije ni najmanje začudilo. Ti su eseji bili izvrsni."

Tad je zašutio ne zbog nezainteresiranosti ili neodobravanja nego stoga što se pokušavao prisjetiti, prisjetiti se jesu li eseji bili iole dobri. Terry se nije moglo vjerovati sto posto kad je riječ o takvim stvarima, ali se njezine zaključke nije moglo ni izbaciti iz sudnice ne saslušavši ih. Kao spisateljica bila je pripadnik škole "U svanuće ugledah pticu i srce mi zaigra", ali kao kritičarka bila je pravi zmaj i podilazila bi te jeza od toga kako bi znala prodrijeti u srce stvari, skoro telepatski. Jedna od stvari koje su ga privukle njoj (iako je vjerojatno pripomoglo to što je u to doba imala najljepše grudi u Americi) bio je nesrazmjer između onoga što je željela raditi - pisati beletristiku - i onoga što je mogla raditi - pisati kritičke osvrte britke poput dijamantne iglice.

A glede tih 'Eseja iz srca Amerike', jedini kojeg se jasno sjećao poslije svih tih godina bio je 'Smrt u drugoj smjeni'. U njemu je bila riječ o ocu i sinu koji su zajedno radili u nekoj pittsburškoj željezari. Oca je spopao srčani napad i umro je na sinovljevim rukama trećeg dana Johnnyjeva četverodnevnog boravka u tom gradu na državni trošak. Namjeravao se usredotočiti na potpuno drukčiji aspekt rada u željezari, ali je odmah i ne dvojeći promijenio kurs. Rezultat je bio kukavno sentimentalan tekst - to što je svaka riječ bila istinita nije ništa mijenjalo na stvari - ali i silno popularan tekst. Čovjek koji ga je pripremio za objavljivanje u Lifeu javio mu je poslije šest tjedana da je vezano uz taj članak stigao četvrti po veličini broj pisama čitatelja u povijesti tog časopisa.

Počne se prisjećati i ostalih tekstova - naslova, uglavnom - primjerice "Raspirivanje vatre" i "Poljubac na jezeru Šaranac". Užasni naslovi, ali… četvrti po veličini broj pisama.

Hmmmm.

Gdje bi mogli biti ti stari eseji? U zavičajnoj zbirci Marinville u Fordhamu? Moguće. Mogli bi čak biti i na tavanu u vikendici u Connecticutu. Ne bi mu bilo mrsko pregledati ih. Možda bi se mogli osuvremeniti… ili… ili…

Nešto ga počne grickati u malom mozgu. "Johnny, imaš li još svoj motor?"

"Ha?" Jedva ju je čuo.

"Tvoj motor. Tvoja mašina. Tvoj motocikl."

"Dakako", reče on. "Čuva se u onoj mehaničarskoj radionici u Westportu kojom smo se služili. Znaš na koju mislim."

"Gibbyjevu?"

"Da, Gibbyjevu. Sad je vlasnik netko drugi, ali je nekad bila Gibbyjeva mehaničarska radionica, tako je." U tom ga trenutku zaslijepi blistavo tkanje jedne uspomene: on i Terry, potpuno odjeveni, luđački se šlataju iza Gibbyjeve radionice jednog poslijepodneva godine… ma, odavno, neka ostane na tome. Terry je imala na sebi par pripijenih plavih kratkih hlačica. Sumnjao je da bi se njezinoj majci to svidjelo - dovraga, ne bi - ali je on smatrao da u takvim posljednjim modnim krikovima iz jeftinih robnih kuća izgleda kao Miss svijeta. Stražnjica joj je bila dobra i ništa više od toga, ali njezine noge… čovječe, te joj noge nisu sezale samo do brade nego do zvijezda i još dalje. Kako su se uopće obreli ondje, među odbačenim automobilskim gumama i zahrđalim autodijelovima, do bokova u suncokretima i pipajući se? Nije se mogao sjetiti, ali je pamtio raskošnu oblinu njezine dojke u svojoj ruci i to kako ga je potegnula za petljice od remena na njegovim trapericama kad je on zavikao u njezin vrat, i privukla ga bliže kako bi on svršio, nabreklo i silovito, priljubljen uz njezin čvrst i ravan trbuh.

On spusti ruku u krilo i ne iznenadi se stanjem koje ondje zatekne.

Narode, Frampton{25} je oživio.

"…novu seriju, ili možda i knjigu."

On odlučno vrati ruku na naslon stolca. "Ha? Što?"

"Zar osim pameti gubiš i sluh?"

"Ne. Samo sam se prisjećao kako sam jednom bio s tobom iza Gibbyjeve radionice. Hvatali smo se."

"Oh. U suncokretima, je li tako?"

"Tako je."

Nastane duga stanka u kojoj je ona možda razmišljala što bi još dodala o toj epizodi. Johnny se skoro nadao da će nešto reći. No umjesto toga, ona nastavi svoju prethodnu litaniju.

"Rekoh da bi možda trebao proputovati Amerikom na svom motoru prije no što ostariš toliko da nećeš moći nogama mijenjati brzine, ili se ponovno propiješ i komade tvog tijela sastružu s Black Hillsa."

"Jesi li luda? Nisam sjeo na motor tri godine, a i ne namjeravam. Terry, vid mi je u kurcu - "

"Nabavi si jače naočale - "

" - a ni refleksi nisu puno dalje. John Cheeyer je možda umro od alkohola, ali je John Gardner bez sumnje otišao na onaj svijet na motoru. Posvađao se sa stablom. Stablo je imalo jače dokaze. To se dogodilo na cesti u Pennsylvaniji. Po kojoj sam i ja vozio."

Terry nije slušala. Ona je bila jedna od rijetkih osoba kojoj nije bilo neugodno ne obazirati se na nj i prepustiti se vlastitim mislima. Vjerojatno je to bio drugi razlog zbog kojeg se razveo od nje. Nije volio da ga se ignorira, a posebice da to bude neka žena.

"Mogao bi proputovati zemlju na motoru i prikupiti materijal za novu seriju eseja", govorila je. Zvučala je i uzbuđeno i veselo. "Kad bi utrpao najbolje tekstove iz one prve serije - znaš, kao Prvi dio - imao bi pozamašnu knjigu. Srce Amerike, 1966-1996, eseji Johna Edwarda Marinvillea." Ona zahihoće. "Tko zna? Mogao bi dobiti još jednu povoljnu kritiku od Shelbyja Footea. Ta ti je najdraža, zar ne?" Pričeka njegov odgovor, a kad ga ne bude, ona reče halo, najprije veselo, a potom malko zabrinuto.

"Da", reče on. "Slušam." Odjednom mu je bilo drago što sjedi.

"Slušaj Terry, žurim. Imam sastanak."

"Nova prijateljica?"

"Pedikerka", reče on, misleći na Footea{26}. To je prezime bilo poput posljednjeg broja u kombinaciji za otvaranje bankovnog trezora.

Škljocaj i vrata se širom otvaraju.

"Pa, čuvaj se", reče ona. "I ozbiljno ti kažem, Johnny, razmisli o tome da ponovno počneš odlaziti na sastanke Kluba liječenih alkoholičara. Naškoditi ti ne može, zar ne?"

"Vjerojatno je tako", reče on, misleći na Shelbyja Footea, koji je jednom nazvao Johna Edwarda Marinvillea jedinim živućim piscem kalibra Johna Steinbecka i Terry je imala pravo - od sveg zlatnog grumenja hvale, taj mu je bio najmiliji.

"Tako je." Ona posuti. "Johnny, zaista si dobro? Jer zvučiš kao da nisi ondje."

"Sve u redu. Pozdravi mi djecu."

"Uvijek to učinim. Oni najčešće odgovore riječima koje je moja mama nazivala bekinim riječima, ali ja ih uvijek pozdravim. Bok." On spusti slušalicu ne gledajući u telefon, a nije ga pogledao ni kad je telefon pao s ruba radnog stola na pod. John Steinbeck je proputovao Ameriku sa svojim psom u kamp-kućici kućne izrade. Johnny je imao skoro nerabljeni Harley-Davidson od 1340 kubika tipa Softail u garaži u Connecticutu. Neće knjigu nazvati Srce Amerike. U tome se prevarila, ne samo zato što je to bio naziv filma s Jeffom Bridgesom snimljenim prije nekoliko godina. Ne Srce Amerike nego -

"Na putu s Harleyem", promrmlja on.

Bio je to glup naslov, smiješan naslov, kao iz parodija u časopisu Mad… no je li gori od eseja s naslovom 'Smrt u drugoj smjeni' ili 'Raspirivanje vatre'? Nije, pomisli on… i učini mu se da bi naslov mogao biti dobar, da bi se mogao uzdići iznad svojeg podrijetla - igre riječima. Uvijek je vjerovao svojoj intuiciji, a godinama nije osjetio ovako snažnu. Mogao bi proputovati Ameriku na svom crveno-bež Softailu, od Atlantika, gdje zapljuskuje obale

Connecticuta, do Pacifika, gdje zapljuskuje obalu Kalifornije. Knjiga eseja koja bi mogla nagnati kritičare da preoblikuju svoje mišljenje o njemu, knjiga eseja koja bi ga mogla vratiti i na liste najprodavanijih knjiga, ako… ako…

"Ako bi imala srca", reče on. Srce mu je snažno tuklo u grudima, no prvi put ga to ne prestraši. "Srca poput Blue Highways. Srca poput… poput Steinbecka."

Dok je sjedio tako u svom uredskom stolcu a telefon mu prodorno zvrjao pod nogama, Johnny Marinville je u mislima vidio ništa manje no spasenje. Izlaz.

Podignuo je telefon i nazvao svog agenta, prstima koji su prelijetali po tipkama.

"Bili", rekao je "ovdje Johnny. Sjedio sam za stolom i razmišljao o nekim esejima koje sam napisao kao mladić, i padne mi na um fantastična ideja. Isprva će ti se učiniti šašavom, ali me saslušaj do kraja…"

Dok se Johnny penjao po pješčanoj kosini prema cesti i pokušavao previše ne soptati, primijeti da je onaj tip koji stoji iza njegova Harleya i zapisuje broj njegove tablice najodvaljenija gromada od policajca koju je ikad vidio - najmanje metar devedeset pet i barem stotinu trideset pet kilograma žive vage.

"Dobar dan", reče Johnny. Spusti pogled na svoje hlače i ugleda tamnu točkicu na preponama svojih Levisica. Ma koliko hopsao i cupkao, pomisli on.

"Gospodine, jeste li svjesni da ste time što ste sparkirali vozilo na autocesti prekršili zakon?" upita policajac ne podigavši pogleda.

"Ne, ali teško da bi - "

- to moglo predstavljati problem na cesti pustoj kao što je Autocesta 50, tako je namjeravao dovršiti rečenicu i to bahatim tonom na način "Kako se usuđujete sumnjati u moju prosudbu?" kojim se godinama obraćao ljudima nižeg društvenog položaja i pružateljima usluga, no tad ugleda nešto što ga natjera da se predomisli. Na desnoj manšeti i rukavu policajčeve košulje bilo je krvi, prilično puno krvi, koja se sušila i pretvarala u kestenjastu caklinu. Vjerojatno je maločas odvukao neku crkotinu s ceste - najvjerojatnije običnog ili možda kanadskog jelena kojeg je udario jureći kamion. To bi objasnilo i krv i mrzovolju. Košulja je izgledala žalibože; toliko krvi ničim se neće dati oprati.

"Da, gospodine?" policajac upita strogo. Zapisao je broj tablice no sad počne ogledavati motocikl, skupljenih plavih obrva, škrto stisnutih usta. Kao da nije želio pogledati u vlasnika, kao da je znao da će ga to još više oneraspoložiti. "Nešto ste željeli reći?"

"Ništa", reče Johnny. Reče to neutralnim tonom, ni skrušenim, ali ni bahatim. Nije želio stati na žulj ovoj kladi koja je očito ustala na lijevu nogu.

I dalje ne podižući pogleda, notesa pridavljenog u jednoj ruci a pogleda strogo uprtog u Harleyevo stražnje svjetlo, policajac reče: "A i kazneni je prekršaj mokriti u vidokrugu autoceste. Jeste li to znali?"

"Nisam, oprostite", reče Johnny. U grudima osjeti golicave mjehuriće želje da prasne u smijeh, ali ih zatomi.

"Da znate da jest. Dakle, ovog ću vas puta pustiti…" On prvi put podigne pogled, pogleda u Johnnyja i oči mu se rašire."…samo s opomenom, ali…"

Glas mu zamre. Oči je sad razrogačio poput djeteta koje gleda cirkusku povorku kako stupa ulicom u vrtlogu klaunova i trombona. Johnny je poznavao taj pogled, iako ga nikad ne bi očekivao vidjeti ovdje, u nevadskom bespuću i na licu gorostasa policajca Hogara Strašnog koji izgleda kao da mu je raspon književnog ukusa od viceva u Playboyu do časopisa Oružje i streljivo.

Obožavatelj, pomisli on. Ovdje sam, usred pustoši između Elyja i Austina i nađem vatrenog obožavatelja.

Jedva čeka da ovo ispriča Steveu Amesu kad se večeras nađu u Austinu. Ma što, mogao bi ga danas poslije podne nazvati mobitelom… ako mobiteli ovdje rade. Kad bolje razmisli, vjerojatno ne rade. Baterija u njegovu mobitelu je puna, punio ju je čitavu prošlu noć, ali zapravo nije razgovarao sa Steveom pomoću te proklete sprave nakon odlaska iz Salt Lake Citvja. Iskreno govoreći, on nije uopće lud za mobitelima. Ne misli, doduše, da izazivaju rak, to je vjerojatno samo još jedan u nizu senzacionalističkih napisa da se ljudima utjera strah u kosti, ali…

"Vidi vraga!" promrmlja policajac. Njegova desna ruka, ona ispod krvlju umrljane manšete i rukava, podigne se do desnog obraza. Na trenutak je Johnnyju izgledao čudno, poput suca na utakmici američkog nogometa koji oponaša Jacka Bennyja{27}. "Ma vidi vraga!"

"U čemu je problem, gospodine?" upita Johnny. Teško je zadržavao smiješak. Jedno se s godinama nije promijenilo: obožavao je da ga se prepoznaje. Bože, kako je to obožavao.

"Vi ste… John Edward Marinville!" zine policajac u čudu, izgovorivši ime u jednom dahu, kao da Johnny zapravo ima samo jedno ime, poput Pelea ili Cantinflasa. Policajac se sad počne veselo smiješiti i Johnny pomisli, Oh gospodine policajče, kako imate velike zube. "Jeste, zar ne? Vi ste napisali Delight! I Song of the Hammer, dovraga! Stojim pokraj čovjeka koji je napisao Song of the Hammer!" A tad učini nešto što se Johnnyju iskreno smili; ispruži ruku i dotakne rukav njegove motociklističke jakne, kao da se želi uvjeriti da je čovjek koji je nosi stvaran. "Vidi ti vraga!"

"Da, ja sam Johnny Marinville", reče Johnny skromnim tonom koji je čuvao za ovakve prigode (isključivo takve prigode). "Iako vam moram reći da me nikad nije prepoznao netko tko me upravo gledao kako puštam vodu pokraj ceste."

"Ma, nema veze", reče policajac i dohvati Johnnyjevu ruku. Na trenutak, prije no što su se policajčevi prsti sklopili oko njegovih, Johnny primijeti da je i muškarčev dlan umrljan poluosušenom krvi; i linija života i linija ljubavi ocrtavale su se tamnocrvenom bojom jetre. Johnny pokuša zadržati smiješak dok su se rukovali i učini mu se da mu je to sasma dobro uspjelo, ali je bio svjestan da su mu kutovi usta otežali. Krv ostaje na meni, pomisli on. A neću je moći sprati prije Austina.

"Čovječe", govorio je policajac "vi ste mi jedan od najdražih pisaca! Hoću reći, Bože, Song of the Hammer… znam da se kritičarima nije svidjela, ali što oni znaju?"

"Ne puno", reče Johnny. Kad bi mu policajac barem pustio ruku, ali je policajac očito bio od ljudi koji se rukuju ne samo u znak pozdrava nego i umjesto točke i uskličnika. Johnny je osjetio zatomljenu snagu u policajčevu stisku; da je ljudeskara stisnula jako, njegov bi omiljeni pisac unosio svoj novi roman na tipkovnici lijevom rukom, barem prvih mjesec ili dva.

"Ne puno, imate pravo! Song ofthe Hammer je najbolja knjiga o Vijetnamu koju sam pročitao. Zaboravite Tima O'Briana, Roberta Stonea - "

"Pa, hvala vam, hvala lijepo."

Policajac najzad olabavi stisak i Johnny izbavi ruku. Htio ju je pogledati da vidi koliko je krvi na njoj, ali sad očito nije bio trenutak. Policajac ponovno zagura svoj zlostavljani notes u stražnji džep, piljeći svejednako u Johnnyja razrogačenim, usiljenim pogledom, zapravo pomalo uznemirujućim. Kao da je strahovao da će Johnny iščeznuti poput fatamorgane ako trepne.

"Što radite ovdje, gospodine Marinville? Hej! Mislio sam da živite na istoku!"

"Pa i živim, ali - "

"A i ovo nije prijevoz dostojan jednog… ovaj… ma, moram to reći: nacionalnog resursa. Znate li vi koliki je omjer vozača i prometnih nesreća za motocikle? Izračunat na temelju broja voznih sati? Znam vam to reći jer ja sam vuk, a dobivamo okružnicu svakog mjeseca od Ureda za sigurnost u prometu. Jedna nesreća na četiri stotine šezdeset vozača dnevno. Znam da ne zvuči loše, ali čekajte dok čujete omjer vozača i broja nesreća za putnička vozila: jedna na dvadeset sedam tisuća dnevno. To je prilična razlika. Da čovjeku za misliti, zar ne?"

"Da." Misleći pritom: Je li on to rekao da je vuk, jesam li dobro čuo?

"Ta je statistika prilično… prilično…" Prilično… što? Ma daj, Marinville, saberi se. Ako možeš provesti sat vremena s tebi nesklonom gadurom iz časopisa Ms. i ne popiti ni kapi, valjda ćeš znati i s ovim tipom. Samo pokušava pokazati koliko se brine za tebe, to je sve. "Prilično su dojmljive", dovrši.

"Pa što onda radite ovdje? I na tako nesigurnom prijevoznom sredstvu?"

"Prikupljam materijal." Johnny se uhvati kako mu se pogled spustio na policajčev od krvi skrutnut rukav, pa se prisili teškom ga mukom podignuti na policajčevo suncem opaljeno lice. Sumnjao je da bi ovakvog orijaša netko ometao u vršenju dužnosti; izgledao je kao da bi mogao pojesti čavle a ispljunuti žicu sječivih bridova, iako nije imao dobru kožu za ovakvo podneblje.

"Za novi roman?" Policajac se uzbudio. Johnny nakratko pogleda u čovjekova prsa, pogledom tražeći pločicu s imenom, ali je nije bilo. "Novu knjigu, recimo. Smijem li vas nešto upitati, gospodine?"

"Naravno. Ali ja bih vama trebao postavljati pitanja, imam ih milijardu. Nisam nikad mislio… ovdje u ovoj pustoši, a sretnem… vidi vraga!"

Johnny se nasmiješi. Ovdje je bilo toplije no u paklu i želio je krenuti prije no što mu se Steve zalijepi za dupe - mrzio je pogledati u retrovizor i ugledati taj veliki žuti kamion iza sebe, to bi mu nekako pokvarilo užitak - ali je bilo teško ne podleći muškarčevu prostodušnom ushitu, posebice kad je usmjeren na temu prema kojoj se Johnny osobno odnosio s poštovanjem, divljenjem i - da - strahopoštovanjem.

"Pa, s obzirom na to da ste očito dobro upoznati s mojim djelima, što mislite o knjizi eseja o životu u suvremenoj Americi?"

"Vašoj?"

"Mojoj. Neka vrsta putopisa s naslovom - " on duboko uzdahne "Na putu s Harleyem?"

Bio je spreman da će se policajac zbuniti ili prasnuti u smijeh kako se ljudi nasmiju vicu. No policajac ne učini ništa od tog. On ponovno spusti pogled na stražnje svjetlo Johnnyjeva motocikla, jednom rukom protrlja bradu (brada junaka iz stripa Bernieja Wrightsona, četvrtasta i s dubokom usjeklinom po sredini), namrštena čela, i duboko se zamisli. Johnny iskoristi taj trenutak da zirne kriomice u svoju ruku. Da, na njoj je bilo krvi, prilično.

Uglavnom na dlanu i razmazane po noktima. Bljak.

Tad policajac podigne pogled i zapanji Johnnyja rekavši točno ono o čemu je Johnny razmišljao posljednja dva dana jednolične pustinjske vožnje. "Moglo bi proći", reče on, "ali naslovnica bi morala biti fotografija. Vi, na svom mukotrpnom putu, ovdje. Ozbiljna fotografija, kako bi ljudi znali da se ne pokušavate narugati Johnu Steinbecku… ili samom sebi."

"Tako je!" klikne Johnny, jedva se suzdržavši da ne pljesne krupnog policajca po leđima. "To je velika opasnost, da ljudi pomisle kako je to nekakva… neobična šala. Naslovna bi ilustracija trebala odisati ozbiljnošću namjere… možda čak i stanovitom strogoćom… a kad bi se vidio samo motocikl? Fotografija motocikla, možda malko tonirana sepijom? Stoji nasred neke ceste u unutrašnjosti… ili možda ovdje u pustinji, na središnjoj crti Autoceste 50… sjena mu se izduljila…"

Bio je svjestan besmisla toga da raspravlja o ovoj temi ovdje, s grdosijom od policajca koji ga je namjeravao opomenuti zbog pišanja po kuglama od korova, ali to nije nagrizlo njegovo uzbuđenje.

I ponovno mu policajac reče točno ono što je želio čuti.

"Ne! Nikako. Morate biti vi na slici."

"Zapravo i ja tako mislim", reče Johnny. "Sjedim na motoru… možda sa spuštenom stojnom nožicom, nogu podignutih na oslonce za noge… opušteno, shvaćate, opušteno, ali…"

"…ali stvarno", reče policajac. Pogleda u Johnnyja, odbojnih sivih očiju, pa ponovno spusti pogled na motor. "Opušteno ali stvarno. Bez osmijeha. Da se niste drznuli nasmiješiti, gospodine Marinville."

"Bez smiješka", složi se Johnny i pomisli, Tip je veleum. "I pomalo zamišljen", reče policajac. "Gledate u daljinu. Kao da razmišljate o kilometrima koje ste - "

"Da, i kilometrima koje još moram prijeći." Johnny pogleda prema obzoru da osjeti kako će izgledati - stari ratnik gleda prema zapadu, poput Cormaca McCarthyja - i ponovno ugleda vozilo parkirano uz cestu kilometar-dva dalje. Još je dobro vidio na daljinu a pomaknula se i žarka sunčana svjetlost, pa je sad bio uvjeren da je riječ o kamp-prikolici. "Kilometrima u doslovnom i prenesenom značenju."

"Aha, i jednima i drugima", reče taj zapanjujući policajac. "Na put s Harleyem. Sviđa mi se. Ima muda. Dakako, ja bih pročitao bilo što vaše, gospodine Marinville. Romane, eseje, pjesme… ma što! I vaš popis rublja za praonicu."

"Hvala", reče Johnny, dirnut. "Drago mi je to čuti. Vjerojatno nikad nećete shvatiti koliko. Posljednja mi je godina bila teška. Puno sumnji. Propitivanje identiteta, životnog smisla."

"I ja znam nešto o tome", reče policajac. "Možda ne mislite tako, čovjek poput mene, ali znam. Da znate što sam ja danas već prebacio preko leđa… Gospodine Marinville, mogu li dobiti vaš autogram?"

"Naravno, sa zadovoljstvom", reče Johnny i izvadi notes iz stražnjeg džepa. Otvori ga i prelista stranice bilježaka, uputa, brojeva cesta, komadića zemljovida nacrtanih razmazanom mekanom olovkom (potonje je narisao Steve Ames, koji je brzo shvatio da njegov slavni klijent, iako još prilično vješt vozač motocikla, završi izgubljen i bijesan čak i u malim mjestima, ne pomogne li mu netko).

Naposljetku nađe praznu stranicu. "Gospodine, zove - "

Prekine ga dugi, drhtavi urlik od kojeg mu se sledi krv… ne samo zato što je to očito bilo glasanje zvijeri, nego i zato što je bilo blizu. Notes mu ispadne iz ruke i tako se munjevito okrene na peti da je zateturao. Uz južni rub ceste, ni pedeset metara od njih, stajalo je očerupano pseto tankih nogu i kržljavih, izgladnjelih slabina. Njegovo sivo krzno bilo je zamršeno od čičaka a na prednjoj je nozi imao ružnu crvenu krastu, ali je Johnny to jedva primjećivao. Ono što je prikovalo njegovu pozornost bila je njuška tog stvora, koja kao da se kesila, i njegove žute oči, koje su izgledale i glupe i lukave.

"Bože moj", promrmlja on. "Što je to? Je li to - "

"Kojot", reče policajac, izgovorivši tu riječ kao kujot. "Neki ih ljudi ovdje nazivaju pustinjskim vukovima."

A, to je rekao, pomisli Johnny. Da je vidio kojota, pustinjskog vuka. Pogrešno si razumio. Od te mu pomisli lakne iako dijelom mozga u to uopće nije povjerovao.

Policajac zakorakne prema kojotu, pa još jednom. Zastane, pa učini i treći korak. Kojot nije uzmicao, ali je počeo drhturiti. Urin špricne ispod njegove sažvakane slabine. Zapah vjetra razbije bijedan mlaz u kapi.

Kad je policajac zakoraknuo četvrti put, kojot podigne svoju očerupanu njušku i ponovno zatuli, dugim, lelekavim glasom od kojeg se Johnnyju naježi koža na rukama a mošnje mu se stisnu.

"Hej, nemojte ga izazivati", reče on policajcu. "To je tres jezivo."

Policajac se ogluši. Gledao je u kojota koji mu je sad uzvraćao užeglim pogledom žutih očiju.

"Tak", reče policajac. "Takahlah."

Vuk nastavi piljiti u njega, kao da je razumio taj nemušti jezik nalik indijanskom i Johnnyjeve ruke i dalje su se ježile. Vjetar se ponovno nadme, otpuše njegov ispušteni notes na neasfaltirani rub ceste, gdje se zaustavi uz stršeći komad kamena. Johnny to nije primijetio. U tom trenutku, njegov notes i autogram koji je namjeravao dati policajcu nisu mu bili ni na kraj pameti.

Ovo ide u knjigu, pomisli on. Sve što sam dosad vidio može na bubanj, ali ovo ide u knjigu. Jamčim glavom. Jamčim životom.

"Tak", ponovi policajac i oštro pljesne rukama. Kojot se okrene i otkasa, trčeći na tim tankim nogama brzinom kakvu Johnny nikad ne bi očekivao. Grmalj u kaki uniformi gledao je za kojotom dok se njegovo sivo krzno nije stopilo s prljavosivom pozadinom pustinje. Nije potrajalo dugo.

"Nisu li ružni?" reče policajac. "A u posljednje vrijeme više ih je nego krpelja na gunju. Ne vidi ih se ujutro ili rano poslije podne, kad je najtoplije, ali u kasno poslije podne… večer… predvečerje…" On zamaše glavom kao da želi reći što se tu može.

"Što ste mu to rekli?" upita Johnny. "Zapanjujuće. Je li to bilo na indijanskom? Neki indijanski dijalekt?"

Krupni se policajac nasmije. "Ne znam nijedan indijanski dijalekt", reče on. "Ma čak i ne poznam nijednog Indijanca. To je bilo samo tepanje, kao gu-gu, buci-buci."

"Ali slušao vas je!"

"Ne, samo me gledao", reče policajac i prilično narogušeno pogleda Johnnyja, kao da ga izaziva da se drzne proturječiti mu. "Zarobio sam mu oči, to je sve. Duplje njegovih očiju. Vjerojatno je većina priča o kroćenju zvijeri za malu djecu, ali kad je riječ o lukavcima poput pustinjskih vukova… ako im zarobite oči, nije važno što kažete. Ionako najčešće nisu opasni osim ako nisu bijesni. Samo ne smiju namirisati strah na vama. Ili krv."

Johnny ponovno pogleda policajčev desni rukav i upita se je li krv s njega dovabila kojota.

"A ne dao vam Bog da se ikad, ikad, suočite s njima kad su u čoporu. Posebice u čoporu sa snažnim vođom. Tad su neustrašivi. Pojurit će za kanadskim jelenom i ganjati ga dok mu srce ne otkaže. Kadšto iz čiste zabave." On posuti. "Ili čovjeka."

"Ma to", reče Johnny. "To je…" Nije mogao reći tres jezivo, već se time poslužio."…fascinantno."

"Jest, zar ne?" reče krupni policajac i nasmiješi se. "Pustinjski folklor. Evanđelje bespuća. Odzvuk pustoši."

Johnny zjane u njega, a usta mu se malo ovjese. Odjednom je njegov prijatelj policajac zvučao kao Paul Bowles{28} na dan loše karme. Pokušava te impresionirati, to je sve - trućanje s promocija knjiga samo bez promocije. Sve si to vidio i čuo već tisuću puta.

Možda. Ali mu to ipak nije potrebno u ovim okolnostima. Negdje u daljini vine se drugi urlik i zrak zatreperi od tog zvuka kao od vrućine. Nije to bio upravo odbjegli kojot, Johnny je bio uvjeren u to. Ovaj je urlik došao negdje s veće udaljenosti, vjerojatno kao odgovor na prvi.

"Hej! Minuta odmora!" uzvikne policajac. "Gospodine Marinville, a da to sklonite?"

"Ha?" Na trenutak, Johnnyju se učini da se policajčeve riječi odnose na njegove misli, kao da nije samo stručnjak za eliptičnu preuzetnost nego i za telepatiju, ali se gorostas okrene ponovno prema motociklu i upre prstom u lijevu kožnu torbu na boku motocikla. Johnny ugleda kako jedan rukav njegove nove kabanice - žarkonarančaste za sigurnu vožnju po lošem vremenu - visi iz nje poput jezika.

Kako to nisam vidio kad sam stao pomokriti se? upita se on. Kako mi je to promaklo? A usto, stao je na benzinskoj postaji Pretty Nice natočiti benzin, a nakon što je napunio Harleyeve rezervoare do vrha, otkopčao je tu torbu kako bi izvadio zemljovid Nevade. Provjerio je kilometražu odande do Austina, ponovno preklopio zemljovid i vratio ga u torbu. Tad ju je ponovno zakopčao. U to je bio siguran, no sad je torba bila otkopčana, u to nije bilo sumnje.

Cijelog je života bio intuitivan; intuicija, a ne planiranje, bila je izvor njegovih najboljih radova. Piće i droge otupjele su intuiciju, ali je nisu uništile i ona se oporavila - ne posvema, barem ne još, ali donekle - nakon što je prestao s ovisnostima. A sad, kad je ugledao kako mu se kabanica klati iz raskopčane torbe, u Johnnyjevoj se glavi oglase sirene. To je učinio policajac.

To je bilo potpuno besmisleno, no intuicija mu je govorila da je to ipak istina. Policajac je raskopčao torbu i malko izvukao kabanicu dok je Johnny bio sjeverno od ceste okrenut leđima i piškio. A većim dijelom razgovora policajac je namjerno stajao tako da Johnny nije mogao vidjeti vireću kabanicu. Tip nije bio ushićen zbog susreta sa svojim omiljenim autorom koliko se činilo. A možda nije bio nimalo ushićen. A ima i neki plan.

Kakav plan? A da mi kažeš? Kakav plan?

Johnny nije znao, ali mu se to nije sviđalo. A nije mu se posebice svidjela ni ona nastrana pizdarija s kojotom u stilu Yode.

"Pa?" upita policajac. Smiješio se i to je bilo još nešto što mu se nije moglo svidjeti. Nije to više bio blentavi, zaljubljeni smiješak jednog obožavatelja, ako je ikad bio; u njemu je bilo nečeg hladnog.

Možda i prezrivog.

"Stopa?"

"Hoćete li to srediti ili nećete? Tak!"

Srce mu poskoči. "Tak, što to znači?"

"Nisam ja rekao tak, nego vi. Vi ste rekli tak."

Policajac prekriži ruke na prsima i stane tako smiješeći mu se.

Rado bih se maknuo odavde, pomisli Johnny.

Da, to je otprilike sažetak situacije, zar ne? A ako to znači poslušati naredbe, neka bude. Taj mali međučin, koji je započeo kao ugodna komedija, naglo se pretvorio u ne tako ugodnu komediju… kao da je oblak zakrilio sunce i dotad vedar dan potamnio, smračio se.

A ako mi želi zlo? Očito je ispraznio skoro čitavu gajbu piva. Pa, odgovori samom sebi, prepostavimo da mi želi zlo. Što ćeš učiniti? Potužiti se ovdašnjim kojotima?

Njegova prenapeta mašta prikaže mu iznimno ogavan prizor: policajac kopa rupu u pustinji, dok u sjeni njegova automobila leži tijelo čovjeka koji je osvojio najprestižniju američku književnu nagradu i ševio najpoznatiju američku filmsku glumicu. On zbriše sliku dok je bila tek nešto više od skice, ne toliko iz straha, koliko temeljem neobične zaštitne oholosti. Pa, ljude poput njega se ne ubija. Ponekad si oduzmu život, ali ih se ne ubija, a osobito ih ne ubijaju obožavatelji-psihopate. To su bljezgarije iz šund literature.

Dakako, tu je slučaj Johna Lennona, ali -

On krene prema kožnoj torbi. Dok je prolazio pokraj policajca, osjeti policajčev miris. Na trenutak se Johnnyju živo, iako nejasno, ukaže njegov pijani, nasilni, luđački smiješni otac, koji kao da je uvijek mirisao baš poput ovog policajca: Old Spice na površini, znoj ispod losiona poslije brijanja, a ispod svega najobičnija razbojnička zloća, poput zemljanog poda u starom podrumu.

Kopče na obje torbe bile su otkopčane. Johnny podigne preklop s resicama, još osjećajući znoj i Old Spice. Policajac je stajao kod njegova desnog ramena. Johnny ispruži ruku prema visećem rukavu kabanice, pa zastane kad ugleda što leži na vrhu njegove hrpe zemljovida Američkog motorističkog saveza. Djelomice se zaprepastio, ali većim se dijelom nije nimalo iznenadio. Pogleda policajca. Policajac je gledao u torbu.

"O, Johnny", reče on žalosno. "Kakvo razočaranje. Tres si me razočarao."

On zavuče ruku i izvadi Baggie zapremine galona koja je ležala na hrpi zemljovida. Johnny je nije morao onjušiti da bi znao da u njoj nije mješavina duhana. Na prednjoj strani Baggie netko je, očito to smatrajući jako smiješnim, zalijepio okruglu žutu nasmiješenu naljepnicu.

"To nije moje", reče Johnny Marinville. Glas mu zazvuči umorno i daleko, poput poruke na prastaroj telefonskoj sekretarici. "To nije moje i vi znate da nije, zar ne? Jer ste je vi ondje stavili."

"Ma tko bi bio kriv nego policajci", reče krupni policajac "baš kao u tvojim komunjarsko-liberalnim knjigama, je li tako? Čovječe, nanjušio sam drogu čim si mi prišao. Zaudaraš po njoj! Tak!"

"Slušajte - " zausti Johnny.

"Ulazi u automobil, komunjaro! U automobil, pederu!"

Glas zgađen, a sive se oči valjaju od smijeha.

Ovo je šala, pomisli Johnny. Nekakva šašava neslana šala. A tad, negdje prema jugozapadu, začuje se još nekoliko urlika - ovaj put, koloplet urlika - a kad se policajčeve oči zavaljaju u tom smjeru i on se naceri, Johnny osjeti kako mu se u grlu nadima krik pa je morao čvrsto stisnuti usta da ga ondje zadrži. U izrazu policajčeva lica kad je pogledao prema zvuku nije bilo šale; bio je to pogled potpuno umobolnog čovjeka. A koji je usto tako jebeno krupan.

"Moja djeca pustinje!" reče policajac. "Can toi! Kakvu glazbu stvaraju!"

On se nasmije, pogleda u Baggie punu droge u svojoj krupnoj šaci, zamaše glavom pa se nasmije još glasnije. Johnny je stajao i motrio ga, a njegove uvjerenosti da ljude poput njega nikad ne ubijaju naglo je nestalo.

"Na put s Harleyem", reče policajac. "Znaš li kako je to glup naslov za knjigu? Kako je to glupa zamisao? A tako haračiti po književnom nasljeđu Johna Steinbecka… pisca kojemu nisi zaslužio ni pete polizati… to me ljuti."

I prije no što je Johnny shvatio što se događa, golema srebrna munja bola bljesne mu u glavi. Osjeti kako je zateturao natraške, lica poklopljenog rukama i kako mu kroz prste brizga krv, i kako je potom zalomio rukama i pomislio: Dobro sam, neću pasti, dobro sam, a zatim je ležao na boku na cesti i vrištao u plavu duplju neba. Nos pod njegovim prstima više nije stajao ravno; činilo se da leži na njegovu lijevom obrazu. Nosna pregrada iskrivila se od kokaina kojeg je uživao osamdesetih godina i sjeti se kako mu je liječnik rekao da bi to trebao srediti prije no što se zaleti u prometni znak ili otvorena vrata ili nešto slično i ona mu se rasprsne. Pa, nije se zaletio u vrata ili znak, i nije se baš rasprsnula, ali je bez sumnje prošla kroz brzu i korjenitu promjenu. Te su mu misli navirale na način koji se činio besprijekorno suvislim iako su mu usta nastavila ispuštati krikove.

"Zapravo, bjesnim", reče policajac i udari ga nogom visoko u lijevo bedro. Bol nadođe u obliku ploče koja zasiječe u nj poput kiseline i pretvori velike mišiće njegove noge u kamen. Johnny se valjao lijevo-desno, grčevito se držao za nogu umjesto za nos, guleći obraz po asfaltu Autoceste 50, vrišteći, sopćući, uvlačeći pijesak duboko u grlo i iskašljavajući ga hripavo kad je ponovno pokušao kriknuti.

"Iskreno govoreći, smuči mi se od bijesa", reče policajac i udari u Johnnyjevu stražnjicu, visoko gore kod križa. Bol je sad bila nepodnošljiva; sigurno će se onesvijestiti. Ali nije. Samo se uvijao i natraške puzao po isprekidanoj bijeloj crti, vrištao i krvario iz svog slomljenog nosa, iskašljavao pijesak dok su u daljini kojoti zavijali na zgusnute sjene koje su se pružale od udaljenih planina.

"Ustani", reče policajac. "Na noge, lord Jim."

"Ne mogu", zajeca Johnny Marinville, privukavši noge prsima i prekriživši ruke na trbuhu. Tog se obrambenog položaja mutno prisjećao s konvencije demokratske stranke u Chicagu 1968, pa čak i prije toga, s predavanja kojem je prisustvovao u Filadelfrji, prije prvih Freedom Rides{29} u Mississippiju. Namjeravao se pridružiti jednoj - ne samo iz plemenitih pobuda, bio je to materijal iz kojeg se rađa velika književnost - no nešto ga je spriječilo. Vjerojatno njegov pimpek, jer je ugledao podignutu suknju.

"Na noge, govno jedno. Sad si u mojoj kući, kući vuka i štipavca, nemoj to zaboraviti."

"Ne mogu, slomili ste si mi nogu, Isuse Kriste tako me jako boli - "

"Noga ti nije slomljena, a još ne znaš kako može boljeti. Ustaj."

"Ne mogu. Doista - "

Pucanj je bio zaglušujući, a čahura odskoči s površine ceste čudovišno zazujavši poput ose i Johnny se osovi na noge prije no što je provjerio je li mrtav. Stajao je s jednom nogom na voznom traku u smjeru istoka, a drugom na traku u smjeru zapada, i pijano se klatio naprijed-natrag. Donja polovica njegova lica bila je pokrivena krvlju. Pijesak se zalijepio za nju i oblikovao male kvačice i zareze na njegovim usnama, obrazima i bradi.

"Hej, frajeru, popiškio si se u gaće", reče policajac.

Johnny spusti pogled i uvjeri se da je tako. Ma koliko hopsao i cupkao, pomisli on. U lijevom mu je bedru kuckalo kao u kvarnom zubu. Stražnjica mu je još bila umrtvljena - poput smrznutog komada mesa. Trebao bi biti zahvalan, pomisli on, sve u svemu. Da ga je policajac udario malo više kad ga je drugi put dohvatio, mogao ga je paralizirati.

"Bijeda si od pisca i bijeda si od muškarca", reče policajac. U jednoj je ruci držao glomazni revolver. Pogleda u Baggie punu kanabisa koju je još držao u drugoj ruci i zgađeno zamaše glavom. "Znam to ne samo po onome što kažeš, nego i po ustima iz kojih te riječi izlaze. Zapravo, kad bih se predugo zagledao u tvoja mlohava i sladostrasna usta, ubio bih te na licu mjesta. Ne bih se mogao suzdržati."

Kojoti zatule u daljini, au-au-AUUUUUUUUU, poput nečeg što spada na tonski zapis nekog starog filma s Johnom Wayneom.

"Dovoljno ste učinili", reče Johnny muklim, prigušenim glasom.

"Još nisam", reče policajac i nasmiješi se. "Ali je nos početak. Zapravo si ljepši takav. Ne puno, ali malo jesi." On otvori stražnja vrata svog automobila. Kad je to učinio, Johnny se upita koliko traje ova mala komedija. Nije imao pojma, ali za to vrijeme nije prošao nijedan automobil ili kamion. Nijedan. "Ulazi, frajeru."

"Kamo me vodite?"

"Što misliš kamo bih odveo takvog razvratnog komunjarskog travoljubnog govnara kao što si ti? U dobri stari bajbuk. A sad ulazi u automobil."

I Johnny uđe u automobil. Pritom opipa desni gornji džep svoje motociklističke jakne. Mobitel je bio unutra.

Nije mogao sjediti na stražnjici, previše ga je boljelo, pa se nagne na desni bok, a jednom rukom labavo poklopi svoj nabrekli nos. Imao je osjećaj da mu je nos nešto živo i zloćudno, nešto što zariva duboke, otrovne žalce u njegovo meso, ali zasad je uspijevao na to ne misliti. Daj da mobitel radi, pomoli se, obraćajući se Bogu s kojim se sprdao većim dijelom svog stvaralačkog života, posljednji put u kratkoj priči s naslovom "Bogom dano vrijeme", objavljenoj u časopisu Harper's, koja je dobila uglavnom povoljne kritike. Bože, molim te, daj da taj prokleti telefon radi i molim te daj da Steve ne sjedi na ušima. A tad, shvativši da tim riječima trči pred rudo, on doda treći zahtjev: Molim te, pruži mi priliku da se uopće poslužim telefonom, može?

Kao da je uslišio taj dio njegove molitve, veliki policajac prođe pokraj vozačkih vrata svog automobila i ne pogledavši ga i ode do Johnnyjeva motocikla. Natakne Johnnyjevu kacigu na svoju glavu, pa prebaci nogu preko sjedala - bio je jako visok, pa je više zakoračio nego što je prebacio nogu - i trenutak potom Harleyev motor oživi uz prasak. Policajac zajaše sjedalo, otkopča remenje kacige. Kao da je zasjenio Harley svojom manje skladnom masom.

Četiri-pet puta okrene gas, turirajući motor kao da uživa u zvuku. Tad zaljulja Harleya u uspravan položaj, nogom podigne stojne nožice i stopalom prebaci mjenjač u prvu. Isprva se kretao oprezno i podsjetio Johnnyja na njega kad je izvezao motor iz garaže i provozao se njime po cesti prvi put poslije tri godine. Policajac se spusti s ceste. Služio se ručnom kočnicom i veslao stopalima, pomnjivo motreći na opasnosti i prepreke. Kad se spustio u pustinju, on ubrza, vješto mijenjajući brzine i pletući oko grmova kadulje.

Upadni u jazbinu pustinjske vjeverice, ti sadističko govno, pomisli Johnny, oprezno šmrčući kroz svoj začepljeni i natečeni nos. Udari u nešto tvrdo. Slupaj se i zapali.

"Ne gubi vrijeme na njega", promumlja Johnny pa palcem povuče i otkopča preklop desnog gornjeg džepa na svojoj jakni. Izvadi Motorolin mobitel (mobiteli su bili zamisao Billa Harrisa, možda jedina dobra zamisao koja je pala na um njegovu agentu u posljednje četiri godine) i podigne zaklopac. Zagleda se u ekran, zadrži dah, moleći se Bogu da se pojavi S i dvije oznake za jačinu signala. Daj Bože, molim te, pomisli on, dok mu se znoj cijedio niz obraze, a krv još prokišnjavala iz njegova otečenog, naherenog nosa. Moraju se pojaviti S i dvije oznake jačine signala i ništa drugo, u protivnom mi ova stvarca može poslužiti samo kao čepić.

Telefon zapiskuta. Na lijevoj strani ekrana pojavi se S, inicijal od "service" i jedna oznaka jačine signala.

Samo jedna.

"Ne, molim te", zastenje on. "Molim te, nemoj mi to raditi, samo još jednu, još jednu, molim te!"

On prodrma telefon od jada… i shvati da je zaboravio izvući antenu.

On je izvuče i druga se oznaka jačine signala pojavi iznad prve. Zatreperi, ugasi se, ponovno se pojavi, još treperava ali ondje.

"To!" šapne Johnny. Toool On trgne glavom i zagleda se kroz prozor. Njegove oči s podočnjacima od znoja zirnu kroz čupu duge sijede kose - u njoj je sad bilo krvi - poput očiju neke progonjene životinje koja viri iz svoje rupe u zemlji.

Policajac je zaustavio Softail tristotinjak metara podalje na zemlji pokrivenoj sipinom. Siđe s njega, odmakne se i pusti da se motocikl prevrne. Motor se ugasi. Čak i u ovakvu stanju, Johnny osjeti ujed gnjeva. Harley ga je provezao po cijeloj zemlji a da nije preskočio ni jedan otkucaj svog milog američkog motora, i zaboli ga kad ugleda kako se odnose prema njemu s takvim ravnodušnim nemarom.

"Ti jebeni luđaku", šapne on. Ušmrkne napola zgrušanu krv, ispljune želatinozni ugrušak na papirom prekriveni pod policijskog automobila i ponovno pogleda u telefon. U nizu tipaka na dnu, druga zdesna, bila je jedna na kojoj je pisalo NAME/MENU. Steve mu je programirao tu funkciju neposredno prije no što su krenuli na put. Johnny pritisne tipku i u uglu zaslona pojavi se ime njegova agenta: BILL. Ponovno je pritisne i pojavi se TERRY. Pritisne još jednom i pojavi se JACK - Jack Appleton, njegov urednik u FS&G-u{30}. Mili Bože, zašto je stavio sve te ljude prije Stevea Amesa? Steve je njegov pojas za spašavanje.

U pustinji, tri stotine metara niže, onaj luđak od policajca skinuo je kacigu i nogom počeo nabacivati pijesak po kotačima Johnnyjeva Harleya. S ove udaljenosti, izgledao je poput razmaženog djeteta koje se rita. Baš dobro. Ako namjerava zatrpati cijeli motor, Johnny će imati dovoljno vremena da obavi svoj telefonski razgovor… naravno, bude li telefon surađivao. ROAM light se palio i gasio i to je bio dobar znak, ali je druga oznaka za jačinu signala još žmirkala.

"Ma daj više", reče Johnny mobitelu u svojim drhtavim, krvlju zablaćenim rukama. "Molim te, dušo, može? Molim te." On ponovno pritisne tipku NAME/MENU i pojavi se STEVE. On spusti palac na tipku SEND i zgnječi je. Tad podigne telefon na uho, nagne se još više udesno, zirkajući iznad donjeg ruba prozora. Policajac je još nogom nabacivao pijesak po Harleyevu motoru. Telefon zazvoni u Johnnyjevu uhu, ali je znao da još nije dobio vezu. Sad se samo uključio u mrežu Roamer. Još je korak od Stevea Amesa. Dug korak.

"Daj, daj, daj…" Kap znoja spuzne mu u oko. On je obriše člankom prsta.

Telefon prestane zvoniti. Začuje se škljocaj. "Dobrodošli u Western Roamer Network!" reče veseli robotski glas. "Vaš se poziv prespaja! Hvala vam na strpljenju i želimo vam ugodan dan!"

"Odjebi s tim okašnjelim hippie lupetanjem, samo požuri", šapne Johnny.

Tišina u telefonu.

U pustinji, policajac se odmakne od motocikla i zagleda se u nj kao da pokušava zaključiti je li dovoljno učinio glede kamuflaže.

Na prljavom, papirom zagušenom stražnjem sjedištu policijskog automobila, Johnny Marinville počne plakati. Nije se mogao suzdržati. Na neki čudan način bilo je to kao da se ponovno popiškio u gaće, samo naglavce. "Ne", šapne on. "Ne, ne još, nisi još dogotovio, ne s ovako jakim vjetrom, još malo ga zatrpavaj, molim te, još malo."

Policajac je stajao i gledao u motocikl. Njegova sjena sad kao da se protezala kilometar preko pustinje. Johnny je provirivao iznad ruba prozora, od krvi slijepljena kosa pala mu je u oči a telefon je prignječio uz desno uho. Ispusti dug, drhtav uzdah olakšanja kad se policajac primaknuo i ponovno počeo nogom nabacivati pijesak, ovog ga puta zasipljući po Harleyevu upravljaču.

Telefon mu zazvoni u uhu i ovaj put zvuk je bio škripav i dalek.

Ako je signal prošao - a kvaliteta zvuka kao da je ukazivala da jest - to znači da upravo sad zvoni jedan drugi Motorolin telefon, na kontrolnoj ploči kamiona marke Ryder negdje između sedamdeset pet i tri stotine sedamdeset pet kilometara istočno od sadašnjeg položaja Johna Edwarda Marinvilla.

U pustinji, policajac je nastavio neumorno nogom nabacivati pijesak i zakopavati upravljač Johnnyjeva motora.

Telefon zazvoni dvaput… triput… četiri…

Telefon može zazvoniti još jednom, ili najviše dvaput, prije no što će se uključiti drugi robotski glas i reći mu da je korisnik kojeg naziva ili izvan područja prijama ili je izašao iz vozila. Johnny, koji je još plakao, zatvori oči. U bolnoj, crvenkastoj tami iza svojih vjeđa, on ugleda Ryderov kamion sparkiran ispred benzinske postaje i trgovine živežnim namirnicama zapadno od granice između Utaha i Nevade. Steve je unutra, kupuje kutiju svojih prokletih cigara i zafrkava se s prodavačicom, dok vani, na Ryderovoj kontrolnoj ploči, mobitel - Steveova polovica komunikacijske veze na kojoj je inzistirao Johnnyjev agent - zvoni u praznoj kabini.

Pet puta…

A tad, iz daljine, skoro izgubljen u krčanju, ali svejedno poput glasa anđela koji se sagnuo s nebesa, on začuje Steveov unjkav zapadnoteksaški otegnut govor: "Halo… ti… šefe?"

Veliki kamion na putu za istok projuri pokraj njega i zaljulja policijski automobil zapahom zraka. Johnny to jedva primijeti i ne pokuša signalizirati vozaču. Vjerojatno to ne bi bio učinio ni da mu pozornost nije bila usmjerena na telefon i Steveov utanjeni glas. Kamion je gario brzinom od najmanje stotinu deset kilometara na sat. Što bi vozač vidio u dvije desetinke sekunde koliko bi mu bilo potrebno da prođe pokraj parkiranog automobila, posebice kroz debeli sloj prašine na prozorima?

Uvuče zrak kroz nos i hrakne krv, ne obazirući se na bol, želeći što bolje pročistiti glas.

"Steve! Steve, u nevolji sam. U velikoj sam nevolji!"

U uhu začuje glasno krčanje i bio je siguran da je izgubio vezu sa Steveom, ali kad je prestalo krčati on začuje:"…šefe? Ponovite!"

"Steve, ovdje Johnny! Čuješ li me!"

"…čujem vas… Što…" Ponovno krčanje. Ono skoro potpuno zaguši iduću riječ, ali se Johnnyju učini da bi mogla glasiti "nevolja".

Čujem vas, o kakvoj je nevolji riječ?

Bože, ne daj da sam si to samo umislio. Molim te Bože.

Policajac ponovno prestane nabacivati pijesak. Odmakne se i još jednom kritički osmotri svoje djelo, pa se okrene i teškim korakom krene natrag prema cesti pognute glave, pa mu je rub šešira zaklanjao lice, ruku duboko zabijenih u džepove. U tom trenutku - a od tog ga obuzme užas - Johnny shvati da nema pojma što reći Steveu. Svu je pozornost usmjerio na to da uspostavi vezu, da se probije do Stevea snagom volje, bude li potrebno.

A što sad?

Nije točno znao gdje se nalazi, samo da -

"Zapadno sam od Elyja na Autocesti 50", reče on. U oči mu se scijedi još znoja i zapeče ga. "Nisam siguran koliko zapadno - najmanje šezdeset kilometara, vjerojatno i više. Malo dalje od mene sparkirana je jedna kamp-prikolica. Tu je jedan policajac… nije državni, nego gradski, mislim, ali ne znam iz kojeg grada… nisam vidio naziv na vratima… ne znam mu čak ni ime…" Govorio je sve brže kako se policajac primicao; uskoro će blebetati.

Smiri se, još je stotinu metara daleko, imaš puno vremena. Za ljubav Božju, učini ono za što si stvoren - učini ono za što te plaćaju, ono što činiš cijelog života. Komuniciraj, zaboga!

Ali to nikad nije morao činiti za život. Zaraditi, biti poznat u poželjnim krugovima, povremeno podići glas i riknuti poput pravog starog hrabrog lava, da, zbog tog je to činio, ali nikad doslovce za život. A podigne li policajac koji sad hoda teškim korakom pognute glave pogled i ugleda ga… on se skutrio, ali telefonska antena štrči, naravno, mora štrcati…

"Uzeo mi je motor, Steve. Oteo mi je motor i odvezao ga u pustinju. Pokrio ga pijeskom, ali s obzirom na jačinu vjetra… nalazi se u pustinji kilometar-dva istočno od spomenute kamp-prikolice i sjeverno od ceste. Mogao bi ga vidjeti, bude li još sunca." On proguta slinu.

"Nazovi policiju - državnu policiju. Reci im da me ščepao policajac plavokos i glomazan - tip je grmalj, jebote. Jesi li zapamtio?" Ni glasa iz telefona osim praznog muka i povremenog krčanja koje ga presijeca.

"Steve! Steve, čuješ li me?" Ne. Ne čuje.

Na ekranu telefona sad se vidjela samo jedna oznaka jačine - nikog nije bilo na drugom kraju telefona. Izgubio je vezu i toliko se usredotočio na ono što je govorio da nije imao pojma kad se to dogodilo i koliko je Steve čuo.

Johnny, jesi li siguran da si uopće uspostavio vezu s njim?

To je bio Terryn glas, glas koji je kadšto obožavao, a kadšto mrzio. Sad ga je mrzio. Mrzio, čini se, više od ikojeg glasa kojeg je čuo u životu. Mrzi ga čak i više zbog sažaljenja koje je čuo u njemu.

Jesi li siguran da nisi to sve zamislio?

"Ne, bio je na vezi, bio je, kurvin je sin bio na vezi", reče Johnny. Začuje preklinjanje u svom glasu, i to mu je bilo mrsko. "Bio je, gaduro. Barem nekoliko sekundi."

Policajac je sad bio udaljen pedeset metara. Johnny pritisne antenu lijevim zapešćem, zaklopi preklopac slušalice i pokuša ubaciti telefon natrag u džep. Zaklopac džepa bio je spušten. Telefon mu padne u krilo, pa odskoči na pod. On izbezumljeno rukama opipa po podu, isprva ne nađe ništa osim zgužvanih papira - uglavnom brošura kampanje protiv droga - i omota hamburgera obloženih prastarom masnoćom. Njegovi se prsti sklope oko nečeg uskog - ne onog što je tražio - no obuzme ga jeza čak i od letimičnog pogleda prije no što to odbaci ustranu. Bio je to plastični držač za kosu kakve nose curice.

Pusti sad to, nemaš vremena razmišljati o tome što je dijete radilo na stražnjem sjedištu njegova automobila. Nađi svoj prokleti telefon, on će uskoro stići -

Da. Skoro. Čuo je škripu i grebenje čizama krupnog policajca glasnije i od vjetra, koji se sad pojačao toliko da bi zanjihao automobil kad bi se naduo.

Johnnyjeva ruka nađe gnijezdo plastičnih šalica za kavu a među njima svoj telefon. Pograbi ga, ubaci u džep jakne i pritisne zakovicu. Kad se ponovno uspravio, policajac je obilazio prednji dio automobila, prignut u struku kako bi mogao zaviriti kroz prednje staklo. Lice mu je bilo crvenije no ikad, na mjestima gotovo mjehurasto. Zapravo, na donjoj je usni imao mjehur, primijeti Johnny, a na desnoj sljepoočnici još jedan.

Dobro. To me nimalo ne žalosti.

Policajac otvori vozačka vrata, gurne glavu i zapilji se kroz žičanu pregradu između prednjeg i stražnjeg sjedišta. Njegove su se nosnice raširile dok je njuškao. Johnnyju se svaka od njih učini veličine otprilike kuglačke staze.

"Lord Jim, jesi li se pobljuvao u mom automobilu? Jer ako jesi, prvo što ćeš dobiti kad stignemo u grad bit će dobra, stara žlica."

"Nisam", reče Johnny. Osjećao je svježu krv kako mu curi niz grlo i glas mu se ponovno zamaglio. "Nadimao mi se želudac, ali nisam povratio." Zapravo mu je laknulo od policajčevih riječi. Prvo što ćeš dobiti kad stignemo u grad značilo je da ga ne namjerava izvući iz automobila, prosuti mu mozak i zakopati ga pokraj njegova motora.

Osim ako me ne pokušava uljuljkati. Smiriti me, olakšati si da učini… da učini… što god.

"Bojiš se?" raspitivao se policajac, još nagnut u automobil i zagledan kroz žičanu pregradu. "Reci mi istinu, lord Jimmy, prepoznat ću laž. Tak!"

"Dabome da se bojim."

"Dabome" je ispalo kao "aome", kao da je jako prehlađen.

"Dobro." On se svali za upravljač, skine šešir, pogleda ga. "Ne pristaje mi", reče. "Pjevaljka je upropastila onog koji mi je pristajao. A nije ni otpjevala 'Leavin on a Jet Plane', jebi ga."

"Šteta", reče Johnny, nemajući pojma o čemu to policajac govori.

"Usne koje lažu najbolje da šute", reče policajac i baci šešir koji nije bio njegov na suvozačko sjedište. Šešir prizemlji na žbun nečeg žičanog posutog šiljcima. Vozačko sjedište, ugnuto od policajčeve težine, spusti se na Johnnyjevo lijevo koljeno i prikliješti ga. "Podignite se!" drekne Johnny. "Gnječite mi nogu! Podignite se i dajte da je izvučem! Isuse, lomite mi kosti!"

Policajac ne odgovori i pritisak na Johnnyjevu već izmučenu lijevu nogu se pojača. On je zgrabi objema rukama, teškom je mukom oslobodi pritiska uleknutog naslona sjedišta i siknuvši uvuče zrak. Od tog mu se napora krv slije niz grlo i zaista mu se počne nadimati želudac.

"Huljo!" vrisne Johnny. Ta mu riječ iskoči iz usta u crvenkastoj izmaglici napada kašlja prije no što se uspio svladati. No policajac kao da to nije primijetio. Sjedio je spuštene glave i lagano lupkao po upravljaču. Dah mu je hripao u grlu i na trenutak se Johnny upita ruga li se tip njemu. Čisto sumnja u to. Nadam se da je astma, pomisli on. A i nadam se da će te ugušiti.

"Slušajte", reče on, ne dopuštajući ni tračak tog osjećaja da mu se uvuče u glas "potrebno mi je nešto za moj bos… nos. Užasno me boli. Može i aspirin. Imate li aspirin?"

Policajac ne reče ništa. Nastavi lupkati po upravljaču pognute glave, i to je bilo sve.

Johnny otvori usta da kaže još nešto, ali ih ponovno zatvori. U redu, užasno ga boli, najgori bol koji pamti, jači i od onog kad mu se 1989. pokrenuo žučni kamenac, ali svejedno ne želi umrijeti. A nešto u policajčevu držanju - kao da je negdje daleko u svojoj glavi i da donosi neku važnu odluku - ukazivalo je da bi smrt mogla biti blizu.

Pa je tako šutio i čekao.

Nit vremena se otegla. Sjene planina zgusnule su se i zbile, ali su kojoti umuknuli. Policajac je sjedio pognute glave, prstima lupkao po upravljaču s obje strane, naizgled nešto promišljao, ne podigavši pogled kad je prema istoku prošao još jedan kamion a prema zapadu jedan automobil koji se zanjihao prema sredini ceste kako bi u širokom luku zaobišao parkirani policijski automobil upaljenih treptećih svjetala koja su otkucavala okretaje na krovu.

Tad podigne nešto što je ležalo pokraj njega na prednjem sjedištu: starinsku pušku dvocijevku s dva okidača. Policajac se pomnjivo zagleda u nju.

"Vjerojatno ta žena uopće nije bila pjevaljka", reče on "ali je dala sve od sebe da me ubije, u to nema sumnje. Ovime."

Johnny ne reče ništa, samo je čekao. U grudima, srce mu je tuklo polako ali glasno.

"Nikad nisi napisao zaista roman s dušom", reče mu policajac. Izreče to polako, brižljivo izgovarajući svaku riječ. "To je tvoj veliki nepriznati neuspjeh, a to je i u biti tvog drskog, razmaženog ponašanja. Ne zanima te tvoja duhovna priroda. Rugaš se Bogu koji te stvorio i time gušiš svoju pneumu a veličaš prah koji je tvoj sarx. Razumiješ li me?"

Johnny otvori usta, pa ih zatvori. Zboriti ili ne zboriti, pitanje je sad. Policajac razriješi tu dvojbu umjesto njega. Ne podigavši pogled s upravljača, ne okrznuvši pogledom retrovizor, on položi dvocijevku na desno rame i uperi je kroz žičanu mrežu. Johnny se nagonski pomakne, sklizne ulijevo, pokušavajući se ukloniti tim bezdanim crnim rupama.

Pa iako policajac još nije podigao pogled, otvori dvocijevke pratili su ga točno poput radarom navođenog servomotora.

Možda ima zrcalo u krilu, pomisli Johnny, a zatim: Ali što bi mu to pomoglo? Ne bi vidio ništa osim krova ovog jebenog auta. Što se dovraga događa?

"Odgovori mi", reče policajac, glasom mračnim i natmurenim, i dalje pognute glave. Ruka koja nije držala pušku nastavi lupkati po upravljaču. Novi zapuh vjetra zabuba po automobilu, te sipkim rasprhom pijeska i lužnate prašine zaspe prozor. "Odgovori mi sad. Neću čekati. Ne moram čekati. Uvijek će naići netko drugi. Dakle… razumiješ li što sam ti upravo rekao?"

"Da", reče Johnny drhtavim glasom. "Pneuma je stara gnostička riječ za duha. Sarx je tijelo. Rekli ste, ispravite me ako griješim - " Samo ne puškom, molim te, nemoj me ispravljati puškom " - da sam zanemario svoj duh u korist tijela. A mogli bi biti u pravu. I to vrlo lako."

On se ponovno pomakne udesno. Otvori cijevi puške precizno su slijedili njegove pokrete, iako se mogao zakleti da opruge stražnjeg sjedala nisu ni pisnule pod njim i da ga policajac ne može vidjeti osim ako se ne služi monitorom ili nečim sličnim.

"Nemoj mi se dodvoravati", umorno će policajac. "Zbog tog će te snaći još gori usud."

"Ja…" On obliže usne. "Oprostite. Nisam mislio - "

"Sarx nije tijelo; soma je tijelo. Sarx je meso. Tijelo je načinjeno od mesa - kao što se kaže da je riječ otjelovljena rođenjem Isusa Krista - no tijelo je više od mesa koje ga čini. Cjelina je više od njezinih dijelova. Zar je to tako teško shvatiti intelektualcu poput tebe?" A dvocijevka se miče i miče. Prati ga poput automatskog pilota.

"Ja…ja nikad…"

"Nisam o tome razmišljao na taj način? Nemoj, molim te. Čak i duhovni naivac poput tebe mora shvatiti da piletina nije pile. Pneuma… soma… i s-s-s - "

Grlo mu se stisne i sad je udisao na mahove, pokušavajući govoriti kao kad netko pokušava završiti misao prije no što kihne. On brzo odloži pušku na sjedište, duboko udahne (prignječeno sjedište zaškripi, spusti se i skoro ponovno prikliješti Johnnyjevo lijevo koljeno), pa grune. No ono što je izašlo iz njegovih usta i nosa nije bila sluz već krv i nekakva crvena pokožica koja je sličila najlonskoj mrežici. Ta tvar - sirovo tkivo iz policajčeva grla i sinusa - udari o prednje staklo, upravljač, kontrolnu ploču. Smrad je bio užasan, vonj gnjilog mesa.

Johnny poklopi lice rukama i vrisne. Nije se moglo ne vrisnuti. On osjeti kako mu očne jabučice pulsiraju u dupljama, osjeti grmljavinu adrenalina u krvnim žilama kad je nastupila šok-reakcija.

"Bože, ništa gore od ljetne prehlade, zar ne?" policajac upita svojim turobnim, zamišljenim glasom. Nakašlje se i ispljune ugrušak veličine divlje jabuke na ploču s instrumentima. Ugrušak na trenutak ostane visjeti na mjestu, a zatim polako spuzne po policijskom radiju poput ogavnog puža, ostavljajući za sobom krvav trag. Nakratko se zakvači za dno radija, pa bućne na otirač.

Johnny zatvori oči iza svojih ruku i zastenje.

"To je bio sarx", reče policajac i upali motor. "Mogao bi to zapamtiti. Rekao bih 'za tvoju iduću knjigu', ali mi se čini da iduće knjige neće biti, zar ne, gospodine Marinville?"

Johnny ne odgovori, samo je držao ruke na licu i zatvorene oči. Palo mu je na um da je lako vjerojatno da se ništa od ovog ne događa, da je u negdje u ludnici i da mu se priviđaju ružne stvari. No njegov pametniji, dublji dio mozga znao je da to nije istina. Vonj onoga što je ovaj čovjek iskihnuo -

Umire, sigurno umire, to je zaraza i unutarnje krvarenje, bolestan je, njegovo mentalno oboljenje samo je jedan od simptoma nečeg drugog, nekakve radijacije, ili možda bjesnoće, ili… ili…

Policajac okrene Caprice polukružno, u smjeru istoka. Johnny još malo zadrži ruke na licu, pokušavajući se pribrati, pa ih spusti i otvori oči. Zbog onog što ugleda kroz desni prozor razjapi usta. Kojoti su se poredali uz cestu u razmacima od petnaest metara poput počasne straže - šutljivi, žutooki, isplaženih jezika. Činilo se da se kese.

On se okrene i pogleda kroz drugi prozor, i ondje ih ugleda još, sjede u prašini, na žarkom suncu kasnog poslijepodneva, i promatraju prolazak policijskog automobila. Je li i to simptom?, upita samog sebe. To što vidiš vani, je li i to simptom? Ako je tako, kako to da ga vidim?

On pogleda kroz stražnji prozor automobila. Ugleda kako se kojoti okreću i odlaze kasajući u pustinju čim oni prođu.

"Naučit ćeš, lord Jim", reče policajac i Johnny se ponovno okrene prema njemu. Ugleda sive oči kako pilje iz retrovizora. Jedno je oko bilo prevučeno krvlju. "Prije no što ti dođe smrtna ura, mislim da ćeš razumjeti puno više no sad."

Ispred njih, uz cestu, stajao je putokaz, strelica okrenuta prema nekakvom gradiću ili nečem takvom. Policajac uključi žmigavac, iako nije bilo nikog tko bi ga vidio.

"Vodim te u učionicu", reče krupni policajac. "Škola uskoro počinje." On skrene udesno, automobil se podigne na dva kotača pa se spusti. Zaputi se prema jugu, prema ispucanom bedemu površinskog rudokopa i gradu koji se skutrio u njegovu podnožju.

Četvrto poglavlje

Steve Ames nije se pridržavao Pet zapovijedi - zapravo, samo one posljednje na spisku.

Tih Pet zapovijedi nije mu prije mjesec dana dao Bog, nego Bili Harris. Sjedili su u uredu Jacka Appletona. Appleton je posljednjih deset godina bio urednik Johnnyja Marinvillea. Bio je nazočan predaji zapovijedi, ali nije sudjelovao u tom dijelu razgovora do njegova svršetka - samo je sjedio zavaljen u svom uredskom stolcu, a prekrasno njegovane nokte raširio je na reverima svog sakoa. Znameniti književnik otišao je prije petnaest minuta, nosom parajući nebo dok se njegova pastuhovska sijeda kosa vijorila za njim, jer da je obećao naći se s nekim u nekoj umjetničkoj galeriji u Sohou.

"Sve te zapovijedi su zabrane i ne očekujem da će ti ih biti teško upamtiti", rekao je Harris. Bio je on gojazna bačvica i vjerojatno u njem nije bilo zloće, ali sve što bi izgovorio zazvučalo bi poput proglasa nemoćnog kralja. "Slušaš li?"

"Slušam", potvrdio je Steve.

"Prvo, ne pij s njim. Njegov motor već neko vrijeme ne ide na alkohol - on tvrdi pet godina - ali je prestao odlaziti na sastanke kluba liječenih alkoholičara, a to nije dobar znak. Usto, Johnny se lako sklizne sa sjedišta tog motora, čak i kad odlazi u Klub liječenih alkoholičara. No ne voli piti sam, pa ako te zamoli da popiješ s njim nekoliko pića nakon napornog dana na starom Harleyu, reći ćeš ne. Počne li te zastrašivati, govoriti da je to dio tvog posla, svejedno ćeš mu reći ne."

"To mi neće teško pasti", rekao je Steve.

Harris se oglušio na to. Pripremio je govor i namjeravao ga se držati.

"Drugo, nećeš mu nabavljati droge. Ni jedan jedini joint. "Treće, nećeš mu nabavljati žene… a vjerojatno će te to tražiti, poglavito pojave li se neki izgledni komadi na promocijama koje sam mu organizirao na putu. Kao i s pićem i drogama, ako si sam nešto nabaci, to je drugo. Ali mu ne pomaži."

Steve je namjeravao reći Harrisu da nije svodnik, da ga je Harris zamijenio s vlastitim ocem, no zaključio je da bi to bilo prilično nerazborito. Umjesto toga odluči se za šutnju.

"Četvrto, nećeš mu držati štangu. Počne li cugati ili se fiksati - a naročito ako imaš razloga povjerovati da je ponovno na kokainu - odmah mi se javi. Shvaćaš li? Odmah."

"Razumijem", odgovori Steve, a tako je i bilo, no to nije značilo da će nužno poslušati. Odlučio je da želi ovu gažu usprkos problemima koji su ga očekivali - djelomice baš zbog tih problema; život bez problema bila je prilično nezanimljiva postavka - ali to nije značilo da će prodati dušu da bi zadržao taj posao, osobito ne poslovnom čovjeku s trbušinom i glasom nikad odraslog djeteta koje je provelo prevelik dio svog života odrasle osobe pokušavajući se osvetiti za stvarna ili zamišljena poniženja koja je pretrpio na igralištu osnovne škole. Pa iako je i John Marinville bio pomalo pizdek, Steve mu to nije zamjerao.

No Harris… Harris je bio posve druga pjesma. Appleton se u tom trenutku nagnuo naprijed i učinio svoj jedini doprinos raspravi prije no što je Marinvilleov agent stigao do posljednje zapovijedi.

"Kako vam se čini Johnny?" upita Stevea. "Hoću reći, ima pedeset šest godina, i prešao je puno kilometara u onome u čemu je došao na svijet. Posebice osamdesetih godina. Triput je završio na hitnoj, dvaput u Connecticutu i jednom ovdje. Prva dva puta zbog prevelike doze droge. Ne pričam vam lovačke priče jer se o tome svemu - i to opširno - pisalo u novinama. Posljednji slučaj je možda bio pokušaj samoubojstva, a to jest neprovjerena priča. Molio bih da to zadržite za sebe."

Steve je kimnuo glavom.

"Dakle, što mislite?" upitao je Appleton. "Može li on prijeći zemlju od Connecticuta do Kalifornije vozeći bezmalo polutonski motocikl i usput održati dvadesetak književnih večeri i promocija? Želim znati što vi mislite, gospodine Ames, jer ja, iskreno rečeno, sumnjam."

On je očekivao da će se Harris u tom trenutku uplesti u razgovor i na sva usta hvaliti legendarnu snagu i čelična muda svog klijenta - Steve je poznavao poslovnjake, poznavao je i agente, a Harris je bio oboje - ali je Harris šutio i samo ga gledao. Možda ipak nije glup, pomislio je Steve. Možda mu je čak malko i stalo do ovog klijenta.

"Vi ga momci poznate puno bolje od mene", rekao je Steve. "Ma što! Ja sam ga upoznao tek prije dva tjedna, a nikad nisam pročitao nijednu od njegovih knjiga."

Harrisovo je lice poručivalo da ga to ni najmanje nije začudilo.

"Upravo je to razlog zbog kojeg vas pitam", odgovorio je Appleton. "Mi ga dugo poznajemo. Ja od 1985, kad je lumpao s probranim društvom u Klubu 54, a Bili od 1965. On je Jerry Garcia književnih krugova{31}."

"To nije pošteno od tebe", zlovoljno je rekao Harris.

Appleton slegne ramenima. "Nove oči jasnije vide, običavala je govoriti moja baka. Pa recite mi, gospodine Ames, mislite li da on to može?"

Steve je vidio da je pitanje ozbiljno, možda i presudno, pa porazmisli o njemu gotovo čitavu minutu. Druga dva muškarca sjedila su i to mu dopustila.

"Pa", reče najzad "ne znam hoće li na promocijama moći jesti isključivo sir i kloniti se vina, ali prijeći do Kalifornije na motoru? Da, vjerojatno. Izgleda prilično snažno. Puno bolje od Jerryja Garcije potkraj života, to je sigurno. Surađivao sam s puno rokera upola mlađih od njega koji ne izgledaju tako dobro." Appleton je izgledao sumnjičavo.

"No uglavnom tako sudim zbog izraza njegova lica. On želi to učiniti. Želi na cestu, malo provoda, zapisati nekoliko imena. I…" Steve se sjeti svog omiljenog filma, onog kojeg je gledao na videu otprilike svake godine: Hombre, s Paulom Newmanom i Richardom Booneom. Nasmiješio se malko. "A izgleda kao čovjek koji još ima puno zuba u glavi."

"Ah." Appletona to potpuno zbuni. Steve se nije tome jako iznenadio. Ako je Appletona priroda ikad obdarila zubima, pomisli Steve, vjerojatno su mu otupjeli do druge godine koledža u Exeteru ili Choateu, ili kojeg je već pohađao, da bi ondje nosio svoje sakoe i kravate.

Harris se nakašljao. "Ako smo to riješili, posljednja zapovijed -" Appleton zastenje. Harris nastavi gledati u Stevea, pretvarajući se da nije čuo.

"Peta i posljednja zapovijed", ponovio je on. "Ne primaj autostopere u svoj kamion. Ne primaj ni muško ni žensko, ali naročito ne žensko."

Što je vjerojatno bilo razlogom da Steve Ames nije ni trenutka oklijevao kad je ugledao tu djevojku pokraj ceste na izlazu iz Elyja - mršavku povinuta nosa i kose obojene u dvije različite boje.

Skrenuo je na rub ceste i zaustavio se.

Ona otvori vrata, ali ne uđe odmah u kabinu, nego ga samo pogleda krupnim plavim očima preko sjedišta po kojem su bili razbacani zemljovidi.

"Jesi li ti pristojan?" upita ona.

Steve razmisli, pa kimne glavom. "Aha, mislim da jesam", reče on. "Volim si priuštiti dvije-tri cigare dnevno, ali nikad nisam udario psa manjeg od sebe, a mami šaljem novce svakih šest tjedana."

"Nećeš me pokušati pričepiti ili nešto slično?"

"Ne", reče Steve, razgaljen. Sviđao mu se način na koji su njezine otvorene plave oči ostale uprte u njegovo lice. Izgledala je poput djeteta koje se zadubilo u strip-stranice u novinama. "Prilično se dobro obuzdavam što se tog tiče."

"A nisi ni pomahnitali serijski ubojica ili nešto slično?"

"Nisam, ali za Boga miloga, zar misliš da bih ti rekao da jesam?"

"Vjerojatno bih ti vidjela u očima", reče mu kržljava djevojka dvobojne kose, pa iako je zvučala prilično ozbiljno, lagano se smiješila. "Imam parapsihološku žicu. Ništa posebno, ali je tu, prijatelju. Zaista postoji."

Pokraj njih urlajući prođe hladnjača, tip je nalegao na trubu, iako se Steve stisnuo uz rub ceste, sve dok kusasti Ryder većim dijelom nije bio na neasfaltiranom pojasu uz cestu, a povrh toga je cesta bila prazna u oba smjera. No ni to nije Stevea jako iznenadilo. Stevea je iskustvo naučilo da neki tipovi jednostavno ne mogu skinuti ruke s automobilske trube ili svojih pimpeka. Uvijek natežu nešto od toga.

"Dosta tog upitnika, gospo. Želiš li da te povezem ili ne želiš? Moram se otkoturati dalje." No zapravo je bio bliže šefu no što bi se šefu možda svidjelo. Marinvilleu se sviđala pomisao da putuje sam po Americi, gospodin "Slobodan kao ptica, ima olovku, voli putovati", i Steve pomisli kako će upravo u tom stilu i napisati svoju knjigu. Lijepo - krasno, super. Ali i on, Steven Andrew Ames iz Lubbocka, ima zaduženje; pripaziti da Marinville neće morati pisati tu knjigu na spiritističkoj ploči umjesto na svom procesoru. Njegov plan kako postići taj cilj bio je krajnje jednostavan: drži se u blizini i ne dopusti da se neka situacija izmakne nadzoru osim ako zaista nema pomoći. Bio je stotinu kilometara iza njega umjesto dvije stotine, ali ono što šef ne zna neće ga smetati.

"Možeš proći", reče ona, uskoči u kabinu i zalupi vrata za sobom. "Pa, hvala ti mače", reče on. "Dirnut sam tvojim povjerenjem." On provjeri retrovizor, ne ugleda ništa osim dupeta grada Elyja i ponovno se vrati na cestu.

"Ne nazivaj me tako", reče ona. "To je seksistički."

"Mače je seksistički? Ma nemoj me zezati."

Utanjenim i ozbiljnim glasom fine curice ona reče: "Nemoj me zvati mače, a ja tebe neću zvati mačak."

On prasne u smijeh. Vjerojatno joj to neće biti drago, ali nije se mogao suzdržati. Grohot je pomalo sličan prdežu - kadšto uspiješ stisnuti dupe, ali puno puta ne uspiješ.

On je pogleda i primijeti da se i ona smješka - i skida svoj ruksak - znači da je vjerojatno sve u redu. Procijenio je odoka da je visoka oko metar šezdeset a mršava kao čačkalica - najviše pedeset kilograma, vjerojatnije četrdeset sedam. Bila je odjevena u bodi otrgnutih rukava. To je omogućavalo silno izdašan pogled na njezine grudi, naročito za djevojku koja se brine da neće nabasati na Teda Bundyja u kabini Rydera. Doduše, nije imala puno razloga brinuti glede toga; kad bi htjela, pomisli Steve, još bi mogla kupovati grudnjake na dječjem odjelu Wal-Marta. Na prednjoj strani majice, u središtu plavo-zelenog psihodeličnog eksplodiranog sunca, cerio se crnac s rastafarijanskom frizurom. Savijene oko njegove glave, poput svetokruga, bile su riječi: NEĆU ODUSTATI!

"Sigurno voliš Petera Tosha{32}", reče ona. "Sigurno ne zuriš u majicu zbog mojih sisa."

"Jednom sam radio s Peterom Toshom", odgovori on.

"Ma nisi valjda!"

"Jesam valjda", reče on. Pogleda u retrovizor i shvati da je Ely već iščeznuo. Jezivo, kako se to brzo dogodilo. Zaključi da bi i on, da je mlada autostopistica, postavio nekoliko pitanja prije no što bi navrat-nanos uskočio u nečiji automobil ili kamion. Možda ne bi pomoglo, ali je uvjeren da ne bi ni štetilo. Jer kad se nađeš u pustinji, sve ti se može dogoditi.

"Kad si radio s Peterom Toshom?"

"1980. ili '81." reče on. "Ne sjećam se točno. Madison Square Garden, pa u Forest Hillsu. Dylan je s njima svirao dodatak u Forest Hillsu. 'Blowin in the Wind', ako možeš povjerovati."

Ona ga je gledala s iskrenim čuđenjem - koliko je on vidio - nerazrijeđenim sumnjom. "Super! Što si bio, tehničko osoblje?"

"U to doba, aha. Poslije sam prešao u štimere gitara. A sad sam…" Da, početak je bio dobar, ali što je on zapravo sad? Nije štimer gitara, to je sigurno. Na stanovit je način ponovno degradiran u tehničko osoblje. A i honorarni psihijatar. A donekle i Mary Poppins, samo s dugom smeđom hippie kosom u kojoj su po sredini niknule sjedine. "Sad se bavim nečim drugim. Kako se zoveš?"

"Cynthia Smith", reče ona i pruži ruku.

On joj stisne ruku. Ruka joj je bila duga, laka poput perca u njegovoj, i nevjerojatno finih kostiju. Kao da se rukovao s pticom.

"Ja sam Steve Ames."

"Iz Texasa."

"Aha, Lubbocka. Vjerojatno si već negdje čula naglasak, ha?"

"Jednom ili dvaput." Njezin srčani osmijeh ozari joj čitavo lice. "You can take the boy out of Texas, but -{33}"

On joj se pridruži ostatak pjesme i oni se veselo nasmiju jedno drugom, već kao prijatelji - kako se ljudi znaju sprijateljiti, nakratko, kad se slučajno sretnu na američkim sporednim cestama koje prolaze kroz samotna mjesta.

Cynthija Smith očito je bila otkačena, ali je i Steve bio okorjeli otkačenjak - ne može se provesti puno godina u glazbenim krugovima a ne podleći otkačenjaštvu - pa mu to nije smetalo. Cynthia mu reče da ima dobrih razloga biti na oprezu s momcima; jedan joj je skoro odrapio lijevo uho, a drugi joj je ne tako davno slomio nos. "A onaj koji mi je sredio uho bio je tip koji mi se sviđao", doda ona. "Smeta me to s uhom. Moj nos, mislim da on ima karaktera, ali me smeta uho, bog bi ga znao zbog čega."

On pogleda u njezino uho. "Malo je plosnato na vrhu, pa što? Da ti stvarno smeta, mogla bi pustiti kosu i pokriti ga."

"Ni u ludilu", reče ona odlučno i prstima popravi kosu, nagne se nakratko udesno kako bi se mogla pogledati u zrcalo pričvršćeno na njezinoj strani kabine. Ona polovica njezine kose koja je bila okrenuta prema Steveu bila je zelena; ona druga-narančasta. "Moja prijateljica Gert kaže da izgledam kao sirotica Annie pristigla iz pakla. To je prevelika fora da bi se mijenjalo."

"Ne šišaš ljude, ha?"

Ona se nasmiješi, pogladi prednji dio svoje majice i progovori prilično uvjerljivim jamajkanskim naglaskom. "Idem svojim putem - baš ko Peter, čovječe!"

Ići svojim putem za Cynthiju Smith značilo je u sedamnaestoj godini otići od kuće i od više-manje neprekidnog prigovaranja njezinih roditelja. Kratko se zadržala na istočnoj obali ("Otišla sam kad sam shvatila da se dečki ševe sa mnom iz samilosti", reče ona kao da iznosi puku činjenicu), a tad se malo-pomalo doklatila do srednjeg zapada, gdje se donekle "skinula s droge" i upoznala zgodnog dečka na sastanku Kluba izliječenih ovisnika. Taj je zgodan dečko tvrdio da se potpuno riješio droge, ali je lagao. Bože moj, kako je taj lagao. Cynthia se ipak uselila k njemu, što je bila pogreška ("Za mene bi se moglo reći da nikad nisam imala mozga kad su muškarci u pitanju", reče ona Steveu jednakim činjeničnim glasom).

Onaj se zgodni dečko jedne večeri vrati kući do očiju pun tekućeg Methedrina, s očitom namjerom da od Cynthijina lijevog uha načini zalogu za obilježavanje stranica u knjizi. Otišla je u sklonište za žene, skinula se više nego donekle s droga, stanovito vrijeme čak i radila kao savjetnica nakon što su voditeljicu ubili, pa je izgledalo da bi se sklonište moglo zatvoriti.

"Tip koji je ubio Annu isti je onaj koji mi je slomio nos", reče ona. "Bio je zao. Richie - tip kojem je moje uho trebalo za čitanje - on je samo bio naprasit. Norman je bio zao. Manijakalno zao."

"Uhvatili su ga?"

Cynthia ozbiljno odmahne glavom. "Ne, ali nismo mogli dopustiti da K&S propadne samo stoga što je jedan tip poludio kad ga je žena napustila, pa smo podmetnule rame za spas kuće. I uspjele smo."

"K&S?"

"Kratica od 'Kćeri i sestre'. Ondje mi se vratila vjera u sebe." Gledala je kroz prozor u promičuću pustinju i zamišljeno trljala jagodicom palca po krivom hrptu svog nosa. "Na neki mi je način u tome pomogao čak i tip koji mi je ovo učinio."

"Norman."

"Aha, Norman Daniels, tako se zvao. Barem mu se ja i Gert - moja frendica, ona koja kaže da izgledam kao siroče Annie - nismo mu se pustile, shvaćaš{34}?"

"A-ha."

"Pa sam tako prošli mjesec naposljetku pisala svojima doma. A napisala sam na omotnicu i svoju adresu. Mislila sam da će njihov odgovor, ako ikad odgovore, biti pun gnjeva pravednika - naročito mog tate. Bio je svećenik. Sad je u mirovini, ali…"

"Vuk dlaku mijenja, ali ćud nikada", reče Steve.

Ona se nasmiješi. "Pa, i ja sam očekivala nešto slično, ali pismo koje sam primila bilo je prilično lijepo. Nazvala sam ih. Razgovarali smo. Moj tata je plakao." Ona to reče s natruhom čuđenja. "Hoću reći, on je plakao. Možeš li ti to povjerovati?"

"Hej, bio sam osam mjeseci na turneji s Black Sabbathima", reče Steve. "Nema što neću povjerovati. Znači, ideš kući, ha? Vraća se razmetno mače?" Ona ga pogleda. On joj se široko osmjehne.

"Oprosti."

"Aha, jako ti je žao. No, blizu si istine."

"A gdje je to tvoj dom?"

"Bakersfield. Kad smo već kod toga, dokle ti ideš?"

"Do San Francisca. Ali - "

Ona se veselo nasmiješi. "Šališ se? To je supač!"

"Ali ne mogu obećati da ću te povesti tako daleko. Zapravo, ne mogu ti sigurno obećati da ću te odvesti dalje od Austina - onog u Nevadi, ne u Texasu."

"Znam gdje je Austin, imam kartu", reče ona i sad ga pogleda kao u starijeg glupog brata, pogledom koji mu se svidi više od njezina uobičajenog prostodušnog pogleda dobro odgojene curice. Da, dražesna je… a kako bi joj bilo drago kad bi joj on to rekao!

"Povest ću te dokle budem mogao, ali ova je gaža malo neobična. Hoću reći, sve su gaže čudne na svoj način, šoubiznis je čudan po prirodi, a ovo jest šoubiznis… odnosno… no… hoću reći…"

On zašuti. Što zapravo hoće reći? Njegov angažman kao piščevo tehničko osoblje (neprikladan naziv, ne mora se biti pisac da bi se to shvatilo, ali je bio jedini kojeg se mogao sjetiti) bio je pri kraju, a još nije znao što bi mislio o tome, ili o Johnnyju Marinvilleu. Jedino što je pouzdano znao bilo je da znameniti književenik nije tražio Stevea da mu nabavi droge ili žene i da nikad nije zaudarao na viski kad bi otvorio vrata svoje hotelske sobe kad bi Steve pokucao na njih. Zasad je to bilo dovoljno. Poslije će razmišljati o tome kako to opisati u svojem izvješću.

"Kakva je to gaža?" upita ona. "Hoću reći, ovo mi ne izgleda kao kamion nekog rock benda. Zar si na turneji s nekim narodnjakom? Gordonom Lightfootom, ili nekim sličnim?"

Steve se nasmiješi. "Moglo bi se reći da je moj štićenik zaista pomalo narodnjak, samo što mu kao instrument služe usta a ne gitara ili usna harmonika. On - "

U tom trenutku mobitel na kontrolnoj ploči ispusti svoj piskavi, neobično unjkavi poklič: Hmiip! Hmiip! Steve ga brzo podigne s ploče, ali ga ne otvori odmah. Umjesto tog pogleda u djevojku.

"Ni riječi", reče joj kad je telefon treći put hmipnuo u njegovoj ruci. "Mogla bi me uvaliti u nevolje ako pisneš. U redu?" Hmiip! Hmiip!

Ona kimne glavom. Steve podigne poklopac i pritisne tipku SEND, jer se tako prihvaća poziv. Prvo što je primijetio kad je prislonio telefon na uho bilo je jako krčanje - začudio se da se veza uopće uspostavila.

"Halo, to si ti, šefe?"

U pozadini krčanja čula se dublja, ravnomjernija rika - zvuk prolazećeg kamiona, pomisli Steve - a zatim Marinvilleov glas. Steve je čuo usplahirenost u njegovu glasu čak i kroz krčanje, i od tog mu srce poskoči u višu brzinu. Već je čuo ljude govoriti tim tonom (dogodilo bi se to najmanje jednom na svakoj rock turneji) i on ga odmah prepozna. Na drugom kraju veze, na strani Johnnyja Marinvillea, nekakvo je govno upalo u ventilator.

"Steve! Steve, u… evolji… velikoj…"

On se zapilji u cestu koja je prolazila pravocrtno kroz pustinju i osjeti kako mu grašci znoja počinju izbijati na čelu. Sjeti se šefova bačvastog agenta, njegovih Božjih zapovijedi i njegova prijetećeg glasa, no tad odagna sve te misli. Posljednja osoba koja mu se sad trebala vrzmati po glavi je Bili Harris.

"Jeste li doživjeli prometnu nesreću? Je li to posrijedi? Što je, šefe? Ponovite!"

Krc, cik, krc.

"Johnny…uješ me?"

"Da, čujem vas!" Sad viče u telefon, iako zna da je to potpuno beskorisno, ali ipak to čini. Svjestan, gledajući je kutom oka, da ga djevojka promatra sve zabrinutije. "Što vam se dogodilo?"

Tako dugo nije bilo odgovora da je bio uvjeren kako je izgubio vezu s Marinvilleom. Odmaknuo je telefon od uha, kad se ponovno začuje šefov glas, nemoguće dalek, poput glasa iz drugog zviježđa.

"Zapadno… Ely… edes.

Ne, nije edes, pomisli Steve, ne edes, nego pedeset. 'Zapadno sam od Elyja, na Autocesti 50.' Možda je tako. Možda je to rekao. Nesreća. Sigurno. Zapeljao je motor u pustinju i sjedi ondje slomljene noge, krv mu se možda slijeva niz lice, a kad se vratim u New York njegovi će me momci razapeti, ako ni zbog čega a ono zato što neće moći razapeti njega -

"…isam siguran kako daleko… manje, možda više…kamp-prikolica pokraj ceste…alo više…"

Najjači udar krčanja, a zatim nešto o policajcima. Prometnim policajcima i gradskim policajcima.

"Što - " zausti djevojka na suvozačkom sjedištu.

"Pst! Ne sad!"

Iz telefona: "…moj motor… u pustinji… vjetar… kilometar-dva istočno od kamp-prikolice…"

I to je bilo sve. Steve je nekoliko puta viknuo Johnnyjevo ime u slušalicu, ali mu se vratio jedino tajac. Veza je bila prekinuta. Posluži se tipkom NAME/MENU da pozove J.M. na ekran, pa pritisne SEND. Snimljeni mu glas poželi dobrodošlicu u Western Roaming Network, nastane stanka, a zatim mu jedan drugi snimljeni glas reče da se njegov poziv ne može trenutačno umrežiti.

Glas mu počne nabrajati sve moguće razloge. Steve pritisne tipku END i spusti poklopac telefona. "Prokletstvo!"

"Koma, ha?" upita Cynthia. Ponovno je razrogačila oči, ali sad u njima nije bilo ničeg dražesnog. "Vidim ti na licu."

"Možda", reče on pa zamaše glavom, nestrpljiv sam sa sobom. Vjerojatno. "To je bio moj šef. Negdje je ispred nas na cesti. Rekao bih stotinu kilometara, ali bi moglo biti i stotinu pedeset. Vozi Harleya. On - "

"Veliki crveno-bež motocikl?" upita ona, odjednom uzbuđena. "Ima li dugu sijedu kosu, sličnu onoj Jerrvja Garcije?"

On kimne glavom.

"Vidjela sam ga jutros, puno istočnije odavde", reče ona. "Uzeo je benzin na odmorištu Pretty Nice. Znaš to mjesto, Pretty Nice?" On kimne glavom.

"Doručkovala sam i vidjela ga kroz prozor. Učinio mi se poznat. Kao da sam ga vidjela u Oprah ili možda Ricki Lake."

"On je pisac." Steve pogleda u brzinomjer, shvati da je natjerao kamion do stotke i zaključi da bi mogao još ubrzati. Kazaljka se uspuže do stotinu deset. S druge strane prozora, pustinja se počne brže vraćati unatrag. "Putuje kroz Ameriku, prikuplja materijal za knjigu. Održao je i nekoliko govora, ali uglavnom obilazi gradove, razgovara s ljudima i pravi bilješke. No, doživio je nesreću. Barem mislim da se tako dogodilo."

"Veza je bila nikakva, ha?"

"A-ha."

"Želiš li se zaustaviti? Da izađem? Jer, nema problema, ako to želiš."

On pozorno razmisli o tome - sad kad je početni šok izblijedio, mozak mu je hladno i pravilno otkucavao, kao uvijek u ovakvim situacijama. Ne, zaključi on, ne želi da ona izađe, nimalo. Iskrsnuo je problem, problem koji mora odmah početi rješavati, ali to ne znači da treba zaboraviti na budućnost. Appleton bi mogao pokazati razumijevanje čak ako će i Johnny Marinville i njegov Harley imati totalku, učinio mu se tipom čovjeka koji bi mogao (usprkos sakoima i kravatama) prihvatiti ideju da nešto može poći naopako. No Bili Harris Steveu se učinio čovjekom koji vjeruje u igru 'Prikuj magarca na stup srama' kad kola krenu nizbrdo… i pritom će se poslužiti najvećim čavlima.

Kao potencijalni magarac, Steve zaključi da ono što mu zaista treba jest svjedok - svjedok koji ga je danas prvi put vidio.

"Ne, rado bih da pođeš sa mnom. Ali bit ću iskren s tobom - ne znam što ćemo naći. Moglo bi biti krvi."

"Podnosim krv", reče ona. Ona nije komentirala njegovu brzu vožnju, no kad njihov unajmljeni kamion dostigne brzinu od stotinu trideset kilometara na sat i konstrukcija se počne tresti, ona se priveže pojasom. Steve prignječi papučicu gasa malo jače, a kad kamion ubrza do stotinu četrdeset, podrhtavanje se smiri. No svejedno je obje ruke omotao oko upravljača; vjetar se pojačavao, a pri tim brzinama malo jači zapah vjetra može vas lako otpuhati s ceste. A ako vam gume utonu u prašinu, crno vam se piše. Prevrtanje vam se piše. Njegov je šef još izloženiji udarima vjetra na svom motociklu, razmišljao je Steve.

Možda se upravo to dogodilo.

Ispričao je Cynthiji najosnovnije činjenice o svom poslu: rezervira hotele, određuje kojim će putem voziti, provjerava ozvučenje u dvoranama gdje mu šef treba održati govor, drži se postrani kako se ne bi umiješao u sliku koju njegov šef gradi o sebi - Johnny Marinville, vuk samotnjak intelektualaca, politički ispravan heroj kao iz filmova Sama Peckinpaha, pisac koji nije zaboravio kako pokazati zube i ostati hladne glave.

Kamion, reče joj Steve, je prazan osim dodatne opreme za motocikl i duge drvene rampe po kojoj Johnny može upeljati motocikl, pogorša li se vrijeme toliko da se neće moći voziti na motoru. Budući da je ovo bila sredina ljeta, to nije bilo vjerojatno, ali je postojao još jedan razlog za rampu i za pragove koje je Steve postavio na pod prikolice prije no što su krenuli na put. Taj razlog nijedan od njih nije spomenuo izrijekom, ali su ga obojica bili svjesni od trenutka kad su krenuli iz Westporta u Connecticutu - Johnny Marinville bi se jednog jutra mogao probuditi i shvatiti da nema želje nastaviti voziti se na Harleyu.

Ili snage.

"Čula sam za njega", reče Cynthia "ali nikad nisam pročitala nešto njegovo. Sviđaju mi se Dean Koontz i Danielle Steele, uglavnom. Čitam isključivo iz užitka. No Marinville ima lijep motor. A ima i divnu kosu. Rokersku kosu, znaš?"

Steve kimne glavom. Znao je. A znao je i Marinville.

"Doista si se zabrinuo zbog njega ili te brine što bi se tebi moglo dogoditi?"

Da mu je netko drugi postavio to pitanje, vjerojatno bi mu zamjerio, ali u Cynthyjinu tonu nije bilo kritičnog prizvuka. Samo znatiželje.

"Brine me oboje", reče on.

Ona kimne glavom. "Koliko smo odmakli?"

On pogleda na brojač kilometara. "Šezdeset osam kilometara nakon što sam izgubio vezu s njim."

"Ali ne znaš točno odakle je zvao."

"Ne."

"Misliš li da je razbio samo sebe ili još nekog?"

On je pogleda, iznenađeno. Mogućnost da je njegov šef razbio još nekog bila je točno ono čega se bojao, ali nikad to ne bi rekao naglas da ona nije to prva spomenula.

"Moguće da je još netko upleten", odgovori on nevoljko. "Spominjao je prometnu policiju i gradsku policiju. Možda 'Ne zovi prometnu policiju, zovi gradsku.' Nisam siguran."

Ona pokaže na njegov mobitel, koji je ponovno bio na vozačkoj ploči.

"Nema teorije", reče on. "Ne zovem nikakvu policiju dok ne vidim u što se uvalio."

"A ja obećajem da ovo neće biti u mojoj izjavi ako ti obećaš da me više nećeš zvati mače."

On se osmjehne, iako mu nije bilo do smijeha. "Vjerojatno je to dobra zamisao. Mogla bi reći - "

" - da ti je telefon prestao raditi", dovrši ona rečenicu. "Svi znaju kako su te stvarce mušičave."

"Dobra si ti cura, Cynthia."

"A ni ti nisi loš."

Pri brzini tek nešto manjoj od stotinu četrdeset kilometara, kilometri su se topili poput proljetnog snijega. Kad su bili devedeset kilometara zapadno od mjesta gdje je Steve izgubio vezu, počne usporavati nekoliko kilometara na svaki prijeđeni kilometar. Nijedno policijsko vozilo nije prošlo pokraj njih ni u jednom smjeru i njemu se učini da je to dobar znak. Reče to, a Cynthia sumnjičavo zavrti glavom.

"To je uvrnuto, eto što je to. Da se dogodila nesreća u kojoj je tvoj šef ili netko drugi stradao, zar ne misliš da bi dosad pokraj nas već prošlo nekoliko policijskih automobila? Ili vozilo hitne pomoći?"

"Pa, ako su stigli iz drugog smjera, sa zapada - "

"Prema mojoj karti, najbliži grad na toj strani je Austin, a on je puno dalje od nas nego što je Ely iza nas. Bilo što službeno - pritom mislim na bilo što sa sirenama - trebalo bi ići s istoka na zapad. Sustizati nas. Shvaćaš?"

"Mogla bi biti u pravu, da."

"Pa gdje su?"

"Ne znam."

"Ni ja."

"Pa, nastavi tražiti… dovraga, što ja znam što! Nešto neuobičajeno."

"Već to činim. Uspori malo."

On pogleda na sat. Bilo je petnaest minuta do šest. Sjenke su se razvukle preko pustinje, no dan je još bio svijetao i vruć. Ako je Marinville negdje ovdje, vidjet će ga.

Možeš se kladiti u to, pomisli on. Sjedit će uz rub ceste, vjerojatno smrskane glave, pola hlača otkinutih kad se stumbao na cesti i nekoliko puta prevrnuo. I po svoj prilici zapisivati kako je to kad padneš s motora. Hvala Bogu da nosi kacigu, barem to. Ako nije -

"Vidim nešto! Gore više!" Djevojčin je glas bio uzbuđen ali suzdržan. Lijevom je rukom zaklanjala oči od zapadajućeg sunca, a desnom nešto pokazivala. "Vidiš? Bi li to mogao… ah, jebi ga, nije. To je puno preveliko da bi bilo motocikl. Izgleda kao kamp-prikolica."

"Mislim da je odatle nazvao. Otprilike negdje odavde."

"Zašto to misliš?"

"Rekao je da je malo više njega nekakva kamp-prikolica - taj sam dio jasno čuo. Rekao je da je kilometar-dva istočno od nje, a mi smo sad otprilike tu pa - "

"Da, ne moraš mi reći, gledam, gledam."

On uspori kamion na pedeset kilometara, a zatim, kad su se približili kamp-prikolici, na brzinu hoda. Cynthia je spustila suvozački prozor i gurnula pola tijela kroza nj, pa se njezina majica podigla i otkrila njezina križa (njezina kržljava križa, pomisli Steve) i hrbat njezine kralježnice.

"Vidiš li išta?" upita je on. "Pod milim Bogom?"

"Ne. Nešto je zasvjetlucalo, ali daleko u pustinji - puno dalje no što bi otišao da se slupao. Ili da ga je vjetar pomeo s ceste."

"Vjerojatno sunčev odbljesak tinjca u stijenama."

"A-ha, moglo bi biti."

"Curo, nemoj pasti kroz taj prozor."

"Ništa mi neće biti", reče ona, a tad žmirne i stisne oči kad joj je vjetar, koji je postupno postajao sve zlovoljniji, bacio pijesak u lice. "Ako je ovo kamp-prikolica koju je spomenuo, već smo prošli mjesto s kojeg je nazvao."

Ona kimne glavom. "Aha, ali nastavi voziti. Ako je netko kod kuće, možda su ga vidli."

On frkne. " 'Možda su ga vidli.' To si naučila čitajući Deana Koontza i Danielle Steel?"

Ona se uvuče u kamion toliko da ga oholo pogleda… ali se njemu učini da su je njegove riječi zapekle u duši. "Oprosti", reče on. "Samo sam se zafrkavao."

"Je li?" reče ona hladno. "Reci mi nešto, gospodine Slavni teksaški nosaču opreme - jesi li ti pročitao nešto što je napisao tvoj šef?"

"Pa, dao mi je primjerak časopisa Harper's u kojem je bila njegova priča. 'Bogodano vrijeme', tako se zvala. To sam pročitao, o da. Svaku riječ."

"Jesi li razumio svaku riječ?"

"Ne. Slušaj, to što sam rekao bilo je bahato. Iskreno se ispričavam."

"U redu", reče ona ali njezin mu je ton dao znati da će biti na probi, barem neko vrijeme.

On zausti da kaže nešto što bi, posreći li mu se, moglo zazvučati smiješno, nešto što bi joj izmamilo smiješak (imala je lijep osmijeh), no tad pomnjivije pogleda onu kamp-prikolicu.

"Hej, što je sad pa to?" upita on, govoreći više sebi no djevojci.

"Što je što?" Ona okrene glavu da pogleda kroz prednje staklo dok se Steve zaustavio uz cestu, točno iza kamp-prikolice. Bila je srednje veličine, veća od Lassie ali manja od Godzilla koje je viđao nakon Colorada.

"Tip je sigurno prešao preko čavala na cesti, ili nečeg sličnog", reče Steve. "Gume izgledaju kao da su sve probušene."

"Aha. A zašto tvoje nisu?"

Dok se on dosjetio reći da možda ljudi iz prikolice imaju dovoljno razvijenu društvenu svijest i da su pokupili čavle, djevojka pankerske dvobojne kose već je izašla iz kabine i krenula prema prikolici, dovikujući halo.

Kad pogodi, mala ima smisla za teatralne oproštajne rečenice, kapa dolje, pomisli on i izađe na svoju stranu. Vjetar ga zapljusne po licu tako snažno da se zaljuljao na petama. A vjetar je bio i vruć, poput zraka koji puše iznad peći za spaljivanje smeća.

"Steve?" Njezin je glas bio drukčiji. Nestalo je njezine peckave izazovnosti, za koju je pomislio da je možda djevojčin način koketiranja. "Dođi. Ne sviđa mi se ovo."

Stajala je pokraj bočnih vrata kućice. Bila su nezaključana i lupkala naprijed-natrag na vjetru iako je ovo bila strana u zavjetrini, a stube spuštene. No ona nije gledala ni u vrata ni u stube. U podnožju stuba, napola zakopana u pijesku koji je vjetar nameo ispod kućice, bila je lutka plave kose u žarkoplavoj haljini. Ležala je licem prema dolje, ostavljena. Ni Steveu se taj prizor nije osobito sviđao. Lutke u čijoj blizini nema curica koje bi na njih pazile bile su uvijek nekako jezive, barem je takvo bilo njegovo mišljenje, a naći napuštenu lutku pokraj ceste, napola zakopanu u pješčani nanos -

On otvori nezaključana vrata i gurne glavu u kućicu. U njoj je bilo okrutno vruće, najmanje pedeset stupnjeva. "Halo? Ima li koga?"

Ali je znao da nema. Da su bili ovdje, vlasnici ove kućice imali bi upaljen motor zbog rashladnih uređaja.

"Ne moraš se truditi." Cynthia je podigla lutku i otresala pijesak iz njezine kose i pregiba na haljini. "Ovo nije lutka iz jeftine trgovine. Ne košta ni blago, ali je skupa. I netko se brinuo za nju. Pogledaj." Prstima podigne suknju kako bi on mogao vidjeti malu, urednu zakrpu zašivenu preko mjesta na kojem se haljina potrgala. Bila je skoro jednake boje kao i haljina. "Da je curica koja je vlasnica ove lutke u blizini, lutka ne bi bila izvan kućice i ležala u prašini, to ti mogu jamčiti. Pitanje je, zašto je nije ponijela sa sobom kad su ona i njezini otišli? Ili je barem vratila u prikolicu?" Ona otvori vrata, zastane oklijevajući, popne se stubu-dvije, ponovno zastane, okrene se i pogleda ga. "Dođi."

"Ne mogu. Moram naći šefa."

"Samo minutu, može? Ne želim ulaziti sama. Ovo mi sliči na ono s brodom Andrea Doria ili slično tome."

"Misliš Mary Celeste. Andrea Doria je potonuo."

"No dobro, pametnjakoviću, nema veze. Dođi, nećemo dugo. Usto…" Ustručavala se.

"Usto, moglo bi imati neke veze s mojim šefom? To misliš?"

Cynthia kimne glavom. "Nije to tako teško povezati. Hoću reći, oboje su nestali?"

No on nije želio to prihvatiti - činilo mu se to komplikacijom koju nije zaslužio. Ona ugleda nešto od tog na njegovu licu (možda i sve - glupa nije nimalo) i digne ruke.

"Jebi ga, pogledat ću sama." Cynthia uđe u prikolicu i dalje držeći lutku. Steve se na trenutak zamišljeno zagleda za njom, pa krene. Cynthia se osvrne i pogleda ga, pa odloži lutku na jednostavni drveni stolac. Potezala je svoju majicu na vratu i hladila se. "Vruće", reče ona. "Onako sluzavo." Ona ode u prikolicu. Steve ode na suprotnu stranu, u vozačku kabinu i pritom se sagne kako ne bi udario glavom. Na kontrolnoj ploči ispred suvozačkog sjedišta bila su tri svežnja sličica igrača bejzbola, uredno složenih po momčadima - Cleveland Indians, Cincinnati Reds, Pittsburgh Pirates. On ih pregleda; skoro polovica sličica bila je potpisana, a polovica potpisanih bile su s posvetom. U dnu sličice Alberta Bellea pisalo je sljedeće: 'Davidu - Samo tako, udaraču! Albert Belle.' A na drugoj, iz pittsburške hrpe: 'Pogledaj loptu prije no što zamahneš, Dave - tvoj prijatelj, Andy Van Slyke.'

"Ovdje je bio i dječak", dovikne Cynthia. "Osim ako se curica s lutkom u plavoj haljini nije igrala i s lutkama G.I. Joe, Judge Dredd i MotoKops. Jedan od ormarića pun je stripova."

"Aha, tu je i dječak", reče Steve i vrati Alberta Bellea i Andyja Van Slykea u njihove špilove. Ponio je samo one koji su mu stvarno važni, pomisli on i lagano se nasmiješi. One koje nije mogao podnijeti ostaviti kod kuće. "Zove se David." Neugodno iznenađena: "Odakle to znaš, dovraga?"

"Naučio sam to gledajući X-Files." On izvadi račun za plin iz svežnja papira zaguranog u držač za zemljovide na kontrolnoj ploči i izravna ga. Ime koje je pisalo na njemu bilo je Ralph Carver, a adresa negdje u Ohiju. Slova na kopirnom papiru razlila su se preko naziva grada, ali bi mogao biti Wentworth.

"To je vjerojatno sve što znaš o njemu, zar ne?" upita ona. "Prezime? Odakle je?"

"David Carver", reče on, a smiješak mu se razvuče u širok osmijeh. "Tata mu je Ralph Carver. Oni su iz Wentwortha u Ohiju. Lijep gradić. Prvi susjed Columbusu. Bio sam u Columbusu sa Southside Johnnyjem '86."

Ona mu priđe, držeći lutku privijenu na jednu od svojih dojki veličine otekline od ugriza komarca. Vani se vjetar ponovno naduo i zasuo kućicu pijeskom. Zazvučalo je poput romona.

"Izmišljaš!"

"Ne", reče on i pruži joj račun za plin. "Evo odakle mi prezime. A ime David pročitao sam s dječakovih bejzbolskih sličica. Ima nekoliko skupih potpisa, da znaš."

Ona podigne sličice, pogleda ih, pa ih vrati na mjesto i polako se okrene puni krug, ozbiljna lica sjajnog od znoja. I on se znojio, i to obilno. Osjećao je kako mu curi niz tijelo poput laganog, ljepljivog ulja. "Kamo su otišli?"

"U najbliži grad, po pomoć", reče on. "Vjerojatno ih je netko poveo. Sjećaš li se s karte koje je mjesto u blizini?"

"Ne. Postoji neki grad, čini mi se, ali se ne sjećam naziva. Ali ako su to učinili, zašto nisu zaključali prikolicu na odlasku? Sva im je krama ovdje." Ona mahne rukom prema stražnjem dijelu prikolice.

"Znaš li što je pokraj dvosjeda?"

"Ne."

"Ženina kutija za nakit: keramička žaba. Staviš prstenje i naušnice u žabina usta."

"To zvuči ukusno." Želio je izaći odavde, ne samo stoga što je bilo paklenski vruće ili zato što je morao ući u trag šefu. Želio je izaći i zato što je kamp-prikolica zaista bila poput Marry Celeste. Bilo je i te kako lako zamisliti vampire kako se skrivaju u ormarićima, vampire u bermudama i majicama kratkih rukava na kojima piše otprilike PREŽIVIO SAM AUTOCESTU 50, NAJSAMOTNIJU CESTU AMERIKE!

"Zapravo je dražesna", reče ona "ali nije to važno. U njoj su dva kompleta naušnica i prsten. Nije nešto bajoslovno skupo, ali nije ni bižuterija. Mislim da je oko prstena od turmalina. Pa zašto nisu - " Ona ugleda nešto u držaču za zemljovide, nešto što se otkrilo kad je on razbrljao zataknute papire, pa izvadi držač za novce u obliku znaka za dolar koji je izgledao kao da je načinjen od srebra. U njega su bile utaknute novčanice. Ona ih brzo jagodicom prsta prelista poput lepeze, pa odbaci držač za novce natrag među papire kao da je užaren. "Koliko?" upita on.

"Četrdesetak", reče ona. "Sam držač vjerojatno vrijedi tri ili četiri puta toliko. Znaš što, hodočasniče - ovo mi smrdi."

Novi zapah vjetra zaspe pijeskom sjevernu stranu kućice. Zapah je bio tako jak da se kućica malo zaljuljala na svojim ispušenim gumama. Njih dvoje se pogledaju, okrenuti jedno prema drugom licima umrljanima od znoja. Steve pogleda u lutkine prazne plave oči. Što se dogodilo ovdje, dušo? Što si vidjela?

On krene prema vratima.

"Vrijeme za policajce?" upita Cynthia.

"Uskoro. Najprije se želim pješice vratiti kilometar-dva da vidim hoću li ugledati neki trag mog šefa."

"Na ovom vjetru? Čovječe, to ti je stvarno glupo."

On se na trenutak zagleda u nju, ne rekavši ni riječi, a tad se progura pokraj nje i siđe niza stube.

Ona ga sustigne u podnožju stuba. "Hej, sad smo kvit. Ti si se rugao mojem pravopisu, a ja tvojem… nečemu."

"Intuiciji."

"Intuicija, tako to zoveš? No dobro. Reci da smo kvit, može? Reci aha. Molim te. Prestravila sam se, dupe mi žvaće gaće." On joj se nasmiješi, dirnut zdvojnošću na njezinu licu.

"U redu, može", reče on. "Kvit smo da ne možemo biti više kvit."

"Hoćeš da ja vozim kamion natrag? Mogu voziti kilometar mjereno brojačem kilometraže, a tebi prepuštam ciljnu ravninu."

"Možeš li ga okrenuti a da ne - " Kamion s prikolicom na čijem je boku pisalo KLEENEX MARAMICE BLAŽE, prohuji pokraj njih brzinom od stotinu kilometara na sat, prema istoku. Cynthia žmirne i zaštiti oči od letećeg pijeska rukom a la Kate Moss{35}. Steve je obgrli rukom oko kržljavih ramena i trenutak-dva je pridrži, " - a da ne zapneš?" dovrši on.

Ona ga ljutito pogleda i iskorači ispod njegove ruke.

"Naravno."

"Pa… neka bude dva kilometra, može? Da budemo sigurni."

"U redu." Ona krene prema kamionu, pa se okrene k njemu. "Upravo sam se sjetila naziva obližnjeg gradića", reče ona i pokaže prema istoku. "U onom smjeru, južno od ceste. Dražesno ime. Svidjet će ti se, Lubbočane."

"Da?"

"Desperation." Ona se veselo nasmiješi i popne u kabinu kamiona. On je polako hodao uz rub zapadnog voznog traka česte. Podigao je ruku u znak pozdrava ali nije pogledao kamion, za čijim je upravljačem sjedila Cynthia, kad se provaljao pokraj njega. "Nemam blagog pojma što zapravo tražiš!" dovikne mu ona.

Odvezla se prije no što je imao prilike odgovoriti. Baš dobro, jer ni on nije imao pojma. Tragove? Smiješna ideja, s obzirom na vjetar. Krv? Komadiće kroma ili stakla stražnjeg svjetla? Najvjerojatnije je tako. Bio je siguran samo u dvije stvari: da njegovi instinkti nisu samo tražili nego zahtijevali da on to učini i da mu iz glave nije izlazio ukočen pogled lutkinih azurnih očiju. Omiljena lutka neke curice… samo što je ta curica ostavila Alisu Plavohalju ležati licem u prašini uz cestu. Mama je ostavila svoj nakit. Tata je ostavio svoj držač novca, a sin David je ostavio svoje potpisane bejzbolske sličice. Zašto?

Ispred njega, Cynthia načini širok luk, pa okrene žarkožuti kamion ponovno prema zapadu. Učinila je to ekonomičnošću kojoj Steve nije bio siguran da je dorastao i samo je jednom morala prebaciti u rikverc. Ona izađe, krene prema njemu žustrim korakom, skoro i ne gledajući u zemlju, a on se, čak i tad, blago razljuti jer je ona našla ono što mu je njegov instinkt nalagao da potraži. "Hej!" reče ona.

Sagne se, podigne nešto i otrese pijesak.

On dotrči džogerskim korakom do mjesta na kojem je stajala. "Što? Što je to?"

"Knjižica", reče ona i pruži mu je. "Zaista je bio ovdje! Marinville, napisano štampanim slovima na koricama. Vidiš?"

On uzme mali notes listova povezanih žicom, svinutih korica, i brzo ga prelista. Upute, zemljovidi koje je Steve nacrtao i bilješke načrčkane šefovim razbacanim rukopisom, uglavnom o zakazanim književnim večerima. Ispod naslova St. Louis, Marinville je zapisao Patricia Franklin, crvenokosa, velike sise. Ne ZOVI JE PAT ILI PATTY! Naziv org. je PRIJATELJI OTVORENIH KNJIŽNICA. Bili kaže da je P.F. aktivna i u borbi za prava životinja. Vegetarijanka. Na posljednjoj ispisanoj stranici bila je našvrljana jedna jedina riječ još raskošnijom inačicom šefova rukopisa.

I to je bilo sve. Kao da je nekome počeo pisati posvetu, ali nije dovršio.

On pogleda u Cynthiju. Ona prekriži ruke ispod svog zakržljalog prsnog koša i počne trljati vrhove laktova.

"Brrr", reče ona. "Nemoguće je osjećati hladnoću ovdje, ali mi je ipak hladno. Ovo postaje sve jezivije."

"Kako to da ovo nije otpuhao vjetrić?"

"Puka sreća. Otpuhao ga je do velikog kamena, a tad je pijesak pokrio donju polovicu. Kao što se dogodilo s lutkom. Da ga je Johnny ispustio deset centimetara ulijevo ili udesno, sad bi već vjerojatno bio na pola puta do Mexica."

"Zašto misliš da mu je notes ispao iz ruke?"

"A ti tako ne misliš?" upita ona.

On zausti reći kako zapravo ništa ne misli, barem ne još, no tad zaboravi na to. U pustinji ugleda odbljesak, vjerojatno onaj isti koji je Cynthia vidjela dok su se približavali kamp-prikolici, samo što se sad nisu kretali, pa je odbljesak stajao na mjestu. A nisu to bili samo komadići tinjca u kamenju, u to se mogao kladiti. Prvi put se istinski, bolno prestraši. Potrči u pustinju, prema odbljesku, prije no što je postao svjestan svoje namjere.

"Hej, nemoj tako brzo!" uspaniči se ona. "Čekaj me!"

"Ne, ostani ovdje!" dovikne joj on.

Prvih stotinu metara protrči sprintom i to tako da je ona sunčana zvijezda bila ravno ispred njega (samo što se sad ta zvijezda počela širiti i poprimati oblik koji mu je bio jezivo poznat), a tad ga zapljusne val vrtoglavice i zaustavi ga. On se presavine i rukama čvrsto uhvati za noge iznad koljena, uvjeren da se svaka cigara koju je popušio posljednjih osamnaest godina vratila da mu se osveti. Kad je vrtoglavica malo minula a jastučasto čekićanje njegova bila počelo stišavati u njegovim ušima, on iza sebe začuje izrazito, iako istodobno i damsko, dahtanje. Okrene se i ugleda kako mu se Cynthia primiče kasom, znojeći se obilno, ali inače čila kao vila.

Jedino su joj malo splasnuli njezini živopisni uvojci.

"Gora si… od šmrklja… na vrhu nosa", zasopće on kad se ona zaustavila pokraj njega.

"Mislim da je to nešto najljepše što mi je ikoji muškarac rekao u životu. A da to uključiš u svoju knjigu haiku poezije, jebote? I nemoj doživjeti srčani napad. Koliko ti je zapravo godina?"

On se uspravi s naporom. "Prestar da bi me zanimale tvoje iznutrice, pile malo, i dobro mi je. Hvala ti na brizi." Na cesti prozuji automobil ne usporivši. Oni oboje podignu pogled. Ovdje je svaki automobil koji prođe bio važan događaj.

"Smijem li predložiti da prehodamo ostatak puta? Što god to bilo, neće nikamo."

"Znam što je", reče on i otkasa posljednjih dvadeset metara. Klekne ispred motocikla poput pripadnika nekog primitivnog plemena ispred kumira.

Šefov Harley bio je zakopan žurno i površno. Vjetar je već očistio jednu stranu upravljača i dio druge.

Djevojčina sjenka padne po njemu i on podigne pogled prema njoj, želeći reći nešto što će je uvjeriti da ga ovo nije potpuno sludilo, ali ne izusti ni riječi. Ionako nije bio siguran da bi ga ona čula. Oči je pokraj njega, ispruži ruke kao da mjeri, pa počne kopati malo udesno od upravljača. Prvo što je našla bila je šefova kaciga. Ona je otkopa, istrese iz nje pijesak i odloži u stranu. Tad brižljivo prstima pomete pijesak ispod mjesta na kojem je ležala kaciga.

Steve ju je promatrao. Nije bio siguran da bi ga noge držale kad bi odlučio ustati. Razmišljao je o pričama koje bi se povremeno mogle pročitati u novinama, priče o tijelima nađenima u šljunčarama i izvađenima iz uvijek popularnih plitkih grobova.

Duž izdubene kosine koju je ona iskopala, on ugleda žarki obojeni metal na pozadini sivosmeđeg pijeska. Boje su bile crvena i bež. A slova - HARL.

"To je taj", reče ona. Riječi su joj bile nerazgovijetne, jer je jednom rukom nesvjesno trljala usta. "To je onaj koji sam vidjela, da."

Steve pograbi upravljač i povuče. Ništa. Nije se iznenadio; bilo je to prilično mlitavo potezanje. On odjednom shvati nešto zanimljivo, na neki užasan način. Više se nije brinuo samo zbog šefa. Ne. Kao da se raspon njegovih briga proširio. A imao je i osjećaj, taj čudan osjećaj, kao da -

"Steve, moj simpatični novi prijatelju", reče Cynthia usiljenim glasićem, podigavši pogled s djelića spremišta za gorivo koji je otkopala "vjerojatno ćeš pomisliti da je ovo bljezgarija nad bljezgarijama, rečenica kakvu glupi komadi uvijek kažu u lošim filmovima, ali imam osjećaj da nas netko promatra."

"Ne mislim da si rekla glupost", reče on i rukom odbaci još malo pijeska sa spremnika. Nema krvi. Hvala Bogu. Što ne znači da krvi nema na nekom drugom mjestu na toj prokletoj stvarci. Ili da ispod nje nije zakopano tijelo. "I ja se tako osjećam."

"A da odemo odavde?" zamoli ona - skoro preklinjući. Rukom obriše znoj s čela. "Molim lijepo?"

On ustane i oni krenu natrag. Kad je ispružila ruku, on je rado prihvati.

"Bože, ala je jak taj osjećaj", reče ona. "A i tvoj?"

"Aha. Mislim da ne znači ništa osim da smo se vraški prestrašili, ali da - jak je. Kao da - "

U daljini se začuje arlaukanje, drhtavo. Cynthijin se stisak na Steveovoj ruci pojača toliko da je bio zahvalan što ona grize nokte. "Što je to?" zacvili ona. "Bože moj, što je to?"

"Kojot", reče on. "Baš kao u vesternima. Neće nam ništa. Popusti malo, Cynthia, boli me."

Ona olabavi stisak, ali ga ponovno stegne kao kliještima kad se začuje drugi urlik koji se omota lijeno oko prvog poput dobrog klapskog tenora koji hvata tercu.

"Nisu blizu", reče on. Sad je morao uložiti svjesni napor da se svlada i da ne izvuče svoju ruku iz njezine. Bila je puno snažnija no što je izgledala i boljelo ga je. "Kad ti kažem, curo, vjerojatno su u susjednom okrugu - opusti se."

Ona popusti stisak, ali kad je okrenula svoje sjajno lice prema njemu, bilo je skoro žalosno prestrašeno. "Dobro, nisu blizu, vjerojatno su u susjednom okrugu, možda se zapravo telefonski javljaju odnekud iza kalifornijske državne granice, ali ja ne volim stvari koje grizu. Bojim se stvari koje grizu. Da se vratimo u kamion?"

"Da."

Hodala je tako da se bokom češala o njegov, no kad se začuo treći urlik, nije mu stisnula ruku onako jako - ovaj je urlik očito dopro iz prilično velike udaljenosti i nitko ga nije odmah ponovio. Oni stignu do kamiona.

Cynthia uđe sa suvozačke strane, dobaci mu jedan brz, nervozan smiješak preko ramena dok se penjala u kabinu. Steve zaobiđe poklopac kamiona i shvati da se izgubio onaj osjećaj da ga netko promatra. Još se bojao, ali sad ponovno ponajprije za svog šefa - ako je John Edward Marinville mrtav, to će objaviti sav svjetski tisak, a Steve Ames će sigurno biti spomenut. I to ne u pozitivnom svjetlu. Steven Ames bit će osiguranje koje nije osiguralo, sigurnosna mreža koja nije bila na mjestu kad je veliki tatica pao s trapeza.

"Onaj osjećaj da nas netko promatra… vjerojatno zbog kojota", reče ona.

"Misliš?"

"Možda."

"Što sad?" upita Cynthia.

On duboko uzdahne i posegne za mobitelom. "Vrijeme za policiju", reče on i nazove 911.

Ono što začuje bilo je ono što je više-manje očekivao čuti: jedan od onih umreženih nasnimljenih glasova mobilne telefonije koji mu govori da mu je žao, ali da se poziv trenutačno ne može spojiti. Šefu je uspjelo - makar nakratko - ali je to bila iznimka. Steve zalupi poklopac slušalice bijesnim trzajem zapešća, baci telefon natrag na kontrolnu ploču i upali Ryderov motor. Zaprepasti se kad ugleda da je pustinja poprimila jasan ljubičast preljev. Sranje. Zadržali su se dulje u napuštenoj kamp-prikolici i na koljenima ispred šefova napola zakopanog motora no što je mislio.

"Ništa?" Gledala ga je sažalno.

"Ne. Nađimo taj grad koji si spomenula. Kako se ono zove?"

"Desperation. Istočno odavde."

On prebaci mjenjač u prvu. "Budi kormilarka, može?"

"Naravno", reče ona pa ga dotakne po ruci. "Naći ćemo pomoć. Čak i u tako malom gradu, mora biti barem jedan policajac."

On se odveze do napuštene kamp-prikolice prije no što se ponovno okrenuo prema istoku; vrata su još lupkala. Ni on ni ona nisu se sjetili zaključati ih. On zaustavi kamion, prebaci mjenjač u ler i otvori svoja vrata.

Cynthia ga ščepa za rame prije no što je uspio iskobeljati više od jedne noge iz vozila.

"Hej, kamo ćeš?" Ne bezglavo, ali ni sasvim spokojno.

"Polako, curo. Trenutak samo."

On izađe i zabravi vrata kamp-prikolice koja se zvala Šalabazalo, sudeći po kromiranom natpisu na boku. Tad se vrati do Rydera, čiji je motor radio u praznom hodu.

"Što si ti, jedan od A tipova{36}?" upita ona.

"Najčešće ne. Jednostavno mi se ne sviđa da to lupka na vjetru." On posuti, jedne noge na papuči kamiona, pa je pogleda, razmišljajući. Tad slegne ramenima. "Kao da gledam žaluzine na ukletoj kući."

"Dobro", reče ona, a tad se u daljini začuje još nekoliko urlika - možda južno od njih, možda i istočno, zbog vjetra je bilo teško pouzdano reći, no ovaj put zazvuči poput najmanje šest glasova. Ovaj put zazvuči poput čopora. Steve uđe u kabinu i zalupi vrata za sobom.

"Krenimo", reče on i ponovno prebaci mjenjač u prvu. "Okrenimo ovaj kamionček i nađimo nekog od zakona."

Peto poglavlje

David Carver je ugleda kad se žena u plavoj košulji i izblijedjelim trapericama naposljetku predala, zgrčila o rešetke hladnjače za pijance i zaštitnički pritisnula ruke na grudi dok je policajac odmaknuo stol kako bi je mogao zgrabiti.

Ne diraj je, rekao je sjedokosi kad je žena odbacila sačmaricu, a ona zakloparala po drvenom podu i zveknula o rešetke Davidove ćelije.

Ne diraj je, prazna je, ostavi je gdje je!

Učinio je što je taj čovjek rekao, ali je na podu ugledao još nešto kad je pogledao u pušku: jednu od patrona koja je pala sa stola. Ležala je na boku uz posljednju lijevu okomitu rešetku njegove ćelije. Debela zelena puščana patrona, možda jedna od desetak koje su se razletjele na sve strane kad je ovaj luđak od policajca počeo naguravati ovu ženu - Mary - stolom i stolcem kako bi je prisilio da baci sačmaricu.

Starac je bio u pravu, ne bi imalo smisla posegnuti za puškom. Čak kad bi uspio dosegnuti i patronu, ne bi bilo koristi od tog. Policajac je bio grmalj - visok kao profesionalni košarkaš, a širok kao profesionalni ragbijaš - a usto je bio i brz. Bacio bi se na Davida, koji nikad u životu nije imao u rukama pravu pušku, prije no što bi David shvatio u koji otvor treba gurnuti patronu. No ako dođe u priliku da podigne patronu… možda… tko zna?

"Možeš li hodati?" policajac je pitao ženu po imenu Mary. Njegov je ton bio nakaradno skrban. "Jesi li nešto slomila?"

"Kakve to ima veze?" Glas joj je drhtao, ali se Davidu učini da joj je drhtao od gnjeva, ne straha. "Ubijte me ako želite, da svršimo s tim."

David pogleda u starca koji je s njim bio u ćeliji, da vidi je li i on primijetio patronu. Nije, koliko je David mogao zaključiti, iako je sišao s ležaja i prišao rešetkama.

Umjesto da viče na ženu koja je dala sve od sebe da mu raznese glavu, ili da je povrijedi iz osvete, policajac je nakratko zagrli jednom rukom. Prijateljski zagrljaj. Na neki način, Davida ta naizgled iskrena gesta simpatije uznemiri više od sveg prethodnog nasilja. "Neću te ubiti, Mare!"

Policajac se ogleda, kao da pita preostala tri Carvera i sjedokosog muškarca mogu li oni vjerovati što ta luda gospođa govori. Njegove sjajne oči pogledaju u Davidove plave, i dječak neplanirano ustukne korak od rešetki. Odjednom klone od užasa. Osjeti se ranjivim. Kako se mogao osjetiti ranjivijim no što je već bio nije znao, ali je bilo tako.

Policajčeve su oči bile prazne - tako prazne kao da otvorenih očiju nije pri svijesti. To Davida podsjeti na njegova prijatelja Briana i njegovu upečatljivu posjetu Brianu u bolnici prošlog studenog. Ali to nije bilo isto, jer su policajčeve oči istodobno bile i nisu bile prazne. U njima je bilo nečeg, da, nečeg, no David nije znao čega, ni kako nešto istodobno može biti nešto i ništa. Jedino je znao da nikad nije vidio ništa slično.

Policajac ponovno pogleda u ženu po imenu Mary s izrazom pretjerane zapanjenosti.

"Bože moj, ali ne!" reče on. "Ne sad kad je postalo zanimljivo." On gurne ruku u desni prednji džep, izvadi snop ključeva, i izabere jedan koji je jedva sličio ključu - bio je četvrtast, a po sredini imao crnu prugu. Davidu je pomalo sličio na malu hotelsku ključ-karticu. On ga tutne u bravu velike ćelije i otvori je.

"Uskači, Mare", reče on. "Kao bubreg u loju, tako će ti biti." Ona se ne obazre na nj, već pogleda u Davidove roditelje, koji su stajali zajedno kod rešetki male ćelije nasuprot onoj koju je David dijelio sa sjedokosim gospodinom Šutkom.

"Ovaj je čovjek - ovaj manijak - ubio mog muža. Zagrlio…" Ona proguta slinu, iskrivi lice, a krupni je policajac dobroćudno pogleda, kao da je smiješkom bodri da nastavi: Van s tim, Mary, ispijani, osjećat ćeš se bolje.

"Zagrlio ga kao maločas mene i opalio u nj četiri puta."

"Ubio je našu curicu", reče joj Ellen Carver i zbog nečeg u njezinu glasu David doživi trenutak potpunog snoviđenja. Kao da su se njih dvije igrale igre "A moj tata…". Sad će žena po imenu Mary reći, ubio je našeg psa a zatim će njegova majka reći -

"To ne znamo ", reče Davidov otac. Izgledao je užasno, natečena i krvava lica, poput boksača teškaša koji je pregrmio dvanaest rundi lemanja. "Ne pouzdano." On pogleda policajca, s užasnom nadom na svom nabuhlom licu, ali se policajac ne obazre na nj. Zanimala ga je Mary.

"Dosta tog brbljanja", reče on. Zvučao je poput najljubaznijeg djedice na svijetu. "Uskači u sobu, Mary moja. U svoj zlatni kavez, moja plavooka papigice."

"Ili što? Ubit ćete me?"

"Već sam ti rekao da neću", reče on tim istim glasom ljubaznog djedice "ali nemoj zaboraviti na širom svijeta poznatu sudbinu goru od smrti." Glas mu se nije promijenio, ali je ona sad gledala u nj napregnuto, kao što koza privezana za kolac gleda u udava. "Mogu ti nanijeti bol, Mary", reče on. "Mogu ti nanijeti toliko boli da ćeš poželjeti da sam te ubio. Vjeruješ mi, zar ne?"

Ona još trenutak zadrži pogled na njemu, pa otrgne pogled - upravo je tako izgledalo Davidu s mjesta na kojem je stajao, šest metara dalje, da se otrgla, kao što se otrgne komad ljepljive vrpce s preklopa pisma ili paketa - i uđe u ćeliju. Lice joj je zadrhtalo kad je ušla, a zatim se raspalo kad je policajac zalupio rešetkasta vrata ćelije iza nje. Ona se baci na jedan od četiri ležaja u stražnjem dijelu ćelije, poklopi lice rukama i počne jecati. Policajac na trenutak ostane stajati zagledan u nju, pognute glave. David je imao vremena ponovno pogledati u patronu i pomisli da bi je mogao dosegnuti. Tad se krupni policajac trgne i strese, poput nekog tko se budi iz drijemeža i okrene se od ćelije u kojoj se nalazila uplakana žena. Prijeđe preko sobe do mjesta gdje je stajao David.

Onaj se sjedokosi brzo povuče od rešetki kad je policajac prišao, sve dok stražnjim dijelom koljena ne udari o rub ležaja i presavine se u sjedeći položaj. Tad ponovno rukama pokrije oči. Prije je to Davidu izgledalo kao pokret očaja, no sad mu se učini odjekom užasa koji je on osjetio kad se policajčev upiljeni pogled spustio na nj. Nije to bio očaj, nego nagonski pokret kojim se skriva onaj tko ne želi pogledati u nešto osim ako baš mora.

"Kako ide, Tome?" policajac upita muškarca na ležaju. "Kako se živi, starino?"

Gospodin Sjedokosi žacne se od zvuka tog glasa ne skinuvši ruku s očiju. Policajac se još malo zagleda u nj, pa ponovno svrne pogled na Davida. David shvati da ne može odvratiti pogled - sad su njegove oči bile zalijepljene. A bilo je tu još nečeg, zar ne? Osjećaj da je prozvan.

"Zabavljaš se, David?" upita krupni plavokosi policajac. Njegove oči kao da su se širile, pretvarale u sjajna siva jezera puna svjetla. "Popunjavaš li ovaj intermezzo, takt po takt?"

"Ja - " David zazvuči poput hrapavog groktaja. On obliže usne i pokuša ponovno. "Ne znam o čemu govorite."

"Zar? Pitam se. Jer vidim…" Podigne ruku do kuta usta, dodirne ih, pa ponovno spusti ruku. Izraz na njegovu licu kao da je bio izraz iskrene zbunjenosti. "Ne znam što vidim. Teško je to pitanje, da gospodine, jest. Tko si ti, dječače?"

David samo okrzne pogledom majku i oca jer nije mogao dugo gledati u to što je vidio na njihovim licima. Mislili su da će ga policajac ubiti, kao što je ubio Slatkicu i Maryna supruga.

Ponovno svrne pogled na policajca. "Ja sam David Carver", reče on. "Živim u Poplar Street 248, u Wentworthu u Ohiju."

"Da, uvjeren sam da je tako, ali mali Dave, tko te stvori? Zar zboriti ne znaš tko te stvori? Tak!"

Ne čita mi misli, pomisli David, ali mi se čini da bi mogao. Kad bi želio.

Odrasla bi se osoba prekorila zbog takve misli, rekla si da ne bude smiješna, da ne podlegne strahom izazvanoj paranoji. Upravo to on želi da povjeruješ - da čita misli, pomislio bi netko odrastao. Ali David nije bio muškarac, bio je jedanaestogodišnji dječak. I to ne običan jedanaestogodišnjak; ne od prošlog studenog. Otad su se dogodile krupne promjene. Mogao se jedino nadati da će mu one pomoći s ovime što sad vidi i doživljava.

Policajac ga je u međuvremenu gledao suženim, pozornim očima.

"Vjerojatno su me stvorili mama i tata", reče David. "Zar to ne ide tako?"

"Dječak koji je shvatio sve o rodama! Divno! A moje drugo pitanje, vojniče - zabavljaš li se?"

"Ubili ste moju sestru, pa ne postavljajte glupa pitanja."

"Sine, ne izazivaj ga!" vrisne njegov otac, kreštavim, prestrašenim glasom. Nije uopće zvučao poput njegova oca.

"Ma, nisam ja glup", reče policajac i unese se tim užasnim sivim upiljenim pogledom još bliže Davidu. Šarenice kao da su se micale, okretale se poput pirotehničkog vatrenog kola. Od pogleda na njih Davidu se smuči, dođe mu na povraćanje, ali nije mogao odvratiti pogleda. "Možda sam ovo ili ono, ali glup nisam. Znam ja puno tog, vojniče. Zaista. Znam puno tog."

"Ostavi ga na miru!" Davidova majka vrisne. David je nije vidio; policajac ju je potpuno zaklanjao svojim tijelom. "Zar nisi već dovoljno učinio našoj obitelji? Takneš li ga, ubit ću te!"

Policajac se ne obazre na to. Podigne kažiprste do donjih vjeđa i povuče ih nadolje, pa su mu se očne jabučice nakaradno iskolačile. "Davide, imam oči orla a to su oči koje vide istinu izdaleka. Bolje ti je da to povjeruješ. Oči orla, o da." Policajac nastavi zuriti kroz rešetke, i sad je izgledalo kao da je jedanaestogodišnji David Carver hipnotizirao njega.

"Ti si pravi, zar ne?" šane policajac. "Pravi si. Da, mislim da jesi." Misli što hoćeš, samo nemoj pomisliti na to kako ja mislim na onu patronu.

Policajčeve se oči malko rašire i jedan užasan trenutak David pomisli da je upravo to ono o čemu policajac razmišlja, da je uhvatio frekvenciju Davidova uma kao da je riječ o radiosignalu. Tad se vani začuje zavijanje kojota, dug, samotan zvuk, i policajac pogleda u tom smjeru. Nit između njih - možda telepatija, a možda samo kombinacija straha i očaranosti - prekine se.

Policajac se prigne podići sačmaricu. David zadrži dah, očekujući da će sigurno ugledati patronu kako leži na podu njemu zdesna, ali policajac ne pogleda onamo. Uspravi se i pritom podigne polugicu sa strane puške. Puška se prelomi, pa su cijevi ležale prebačene preko njegove ruke poput poslušne životinje.

"Nemoj mi otići, David", reče on povjerljivim glasom, kao muškarac muškarcu. "Imamo puno toga za razgovarati. To je razgovor koji s nestrpljenjem očekujem, vjeruj mi, ali sad imam posla."

On ode natrag do središta prostorije, pognute glave, kupeći pritom patrone. Prve dvije gurne u sačmaricu; ostale rastreseno nagura u džepove. David se više nije usudio čekati. Sagne se, provuče ruku između dvije rešetke na lijevoj strani ćelije i ščepa debeli zeleni valjak. Ubaci ga u džep traperica.

Žena po imenu Mary nije to vidjela; još je ležala na ležaju lica zarivenog u ruke i jecala. Ni njegovi roditelji nisu to vidjeli; stajali su uz rešetke svoje ćelije, rukama uhvatili jedno drugo oko struka, i užasnutom očaranošću gledali u muškarca u kaki uniformi. David se okrene; onaj stari gospodin Sjedokosi - Tom - još je držao ruke na licu, pa možda je i s te strane sve u redu. Samo što je David vidio da su vodnjikave oči starog Toma otvorene iza njegovih prstiju, pa možda i nije u redu. Ovako ili onako, sad je bilo prekasno povući se. Još okrenut prema čovjeku kojeg je policajac nazvao Tom, David podigne ruku okomito na usta kratkom kretnjom ušutkivanja. Stari Tom ne pokaže ničim da je to vidio; njegove oči, u vlastitom zatvoru, samo su nastavile zuriti između rešetki njegovih prstiju.

Policajac koji je ubio Slatkicu pokupi posljednju patronu s poda, zaviri ispod stola, podigne cijevi i oštrim pokretom zapešća zatvori pušku. David ga je napeto promatrao dok je policajac skupljao patrone, pokušavajući osjetiti broji li ih on. Činilo mu se da ih ne broji… barem do sad. A sad je policajac stao, okrenut leđima, pognute glave. Tad se okrene i zagrabi prema Davidovoj ćeliji. Dječakov se želudac pretvori u olovo.

Na trenutak je policajac stajao ondje i gledao u njega, kao da provaljuje u njega i David pomisli: Pokušava obiti moj mozak kao što bi provalnik pokušao obiti bravu.

"Razmišljaš o Bogu?" upita policajac. "Ne gubi vrijeme. U ovim krajevima, Božja zemlja prestaje kod Indian Springsa a čak i Gospod Belzebub ne kroči svojim kopitima puno sjevernije od Tonopaha. Mali moj, u Desperationu nema Boga. Ovdje postoji jedino can delach."

Činilo se da je to sve. Policajac tutne sačmaricu pod pazuho i izađe iz prostorije. U zatvoru zavlada nekoliko sekundi tišine, koju su narušavali jedino prigušeni jecaji žene po imenu Mary. David pogleda svoje roditelje a oni pogledaju u njega. Dok su tako stajali, obgrljeni, mogao je zamisliti kako su izgledali kao djeca, davno prije no što su se upoznali na Ohio Wesleyanu i to ga prestravi. Radije bi ih zatekao gole pri ševi. Želio je razbiti taj tajac, ali nije znao kako.

Tad policajac ponovno bane u prostoriju. Morao se sagnuti da ne udari glavom o dovratak. Cerio se kao luđak, pa podsjeti Davida na Garfielda, mačka iz stripa, kad bi Garfield izvodio svoje improvizirane vodviljske točke na ogradi stražnjeg dvorišta. Što je ovo, čini se, i bilo. Na zidu je visio stari telefon, u napuklom i blatnom bež plastičnom kućištu. Policajac brzim pokretom podigne slušalicu, prinese je uhu i vikne: "Posluga u sobu! Pošaljite mi sobu!" S treskom spusti slušalicu i svrne svoj umobolni Garfieldov iskeženi osmijeh na svoje zatvorenike. "Stari štos Jerryja Lewisa", reče.

"Američki kritičari ne razumiju Jerryja Lewisa, ali je zato u Francuskoj on prva liga. Glavna fora." Pogleda Davida.

"Ni u Francuskoj nema Boga, vojniče. Vjeruj moi na riječ. Samo Cinzano, puževi i žene koje se ne briju ispod ruke."

On ošine ostale svojim pogledom, a smiješak mu pritom zgasne. "Narode, morate mirovati", reče on. "Znam da me se bojite, i možda se s pravom bojite, ali ste zaključani s razlogom, vjerujte. Ovo je jedino sigurno mjesto kilometrima uokolo. Vani vladaju sile o kojima vam je bolje i ne razmišljati. A kad se večer spusti" - On ih pogleda i turobno zamaše glavom, kao da je ostatak prestrašan da bi se izgovorio naglas.

Lažeš, lažljivče, pomisli David… no tad kroz otvoreni prozor na stubištu doplovi još jedan urlik i on više nije bio siguran.

"U svakom slučaju", reče policajac "ovo su čvrste brave i ćelije. Sagradili su ih oni olovnih srdaca za rudare olovnih šaka i bijeg nije izlaz. Ako vam se to mota po glavi, piši kući propalo je. Poslušajte me. To je najbolje. Vjerujte mi, jest." I tad ga nestane, ovaj put stvarno - David je čuo njegove noge u čizmama kako bubnjaju niz stube i potresaju čitavu zgradu.

Dječak je trenutak stajao na mjestu, znajući što sad mora učiniti - svakako mora učiniti - ali oklijevajući to učiniti pred roditeljima. No nije bilo izbora, nije li tako? A imao je pravo glede policajca.

Grdosija mu nije čitala misli kao da su novine, ali je nešto naslutio - naslutio je ono s Bogom. Ali možda je to i dobro. Možda je bolje da policajac vidi Boga nego punu patronu.

On se okrene i načini dva spora koraka prema podnožju ležaja.

Pritom je osjećao težinu patrone u džepu. Ta je težina bila očita i nesumnjiva. Kao da je ondje imao skriven grumen zlata. Ne, opasnije od zlata. Možda grudu nečeg radioaktivnog. Na trenutak ostane stajati na mjestu, leđima okrenut prostoriji, a tad, vrlo polako, spusti se na koljena. Duboko udahne, uvukavši zrak dok mu se pluća nisu potpuno napunila zrakom, pa ga ponovno ispusti dugim nečujnim hukom. Sklopi ruke na gruboj deki i nježno spusti čelo na njih.

"David, što ti je?" vikne njegova majka. "David!"

"Ništa mu nije", reče njegov otac i David se lagano nasmiješi dok je sklapao oči.

"Kako to misliš, nije mu ništa?" drekne Ellie. "Pogledaj ga, pao je, pada u nesvijest! David!"

Njihovi su glasovi sad bili daleki, blijedjeli su, ali prije no što su se potpuno izgubili, začuje oca kako kaže: "Ne pada u nesvijest. Moli." Nema Boga u Desperationu? Epa to ćemo još vidjeti.

A tad se izgubi, ne misleći više što će pomisliti njegovi roditelji, ne brinući više je li ga možda stari gospodin Sjedokosi vidio kako podiže puščanu patronu i hoće li ga tužiti čudovišnom policajcu, ne tugujući više za milom Slatkicom, koja nikome nije nažao učinila u životu i nije zaslužila umrijeti kako je umrla. Zapravo, nije više baš ni bio u svojoj glavi. Sad je bio u tami, slijep ali ne i gluh, i u tami osluškivao svog Boga.

Poput većine duhovnih obraćenja, ono Davida Carvera bilo je dramatično jedino izvana; iznutra je bilo tiho, skoro obično. Vjerojatno i ne racionalno - stvari duha možda nikad nisu strogo racionalne - ali je posjedovalo jasnoću i logiku. A njegova autentičnost, barem za Davida, bila je neupitna. Našao je Boga, i to je bilo sve. A (što je smatrao važnijim), Bog je našao njega.

U studenom prošle godine, Davidova najboljeg prijatelja udario je automobil dok se vozio biciklom u školu. Brian Ross bio je odbačen sedam metara, u zid kuće. U neko drugo jutro David bi bio s njime, no baš tog jutra ostao je kod kuće bolestan, liječio se od ne naročito opasnog virusa. Telefon je zazvonio u pola devet a njegova majka ušla u njegovu sobu deset minuta potom, blijeda, tresla se.

"David, nešto se dogodilo Brianu. Molim te pokušaj se ne uzrujati previše." Nije se dalje sjećao razgovora, samo riječi ne očekuje se da će preživjeti.

On je predložio da sutra obiđu Briana u bolnici, nakon što je te večeri samoinicijativno nazvao bolnicu i provjerio je li mu prijatelj još živ.

"Dušo, shvaćam kako se osjećaš, ali to ti doista nije dobra zamisao", rekao mu je otac. To što se poslužio riječju "dušo", naziv od milja koji je odavno umirovljen zajedno s Davidovim plišanim igračkama, bio je znak koliko je Ralph Carver uzrujan. Bio je pogledao u Ellen, ali je ona samo stajala pokraj sudopera i nervozno žmikala kuhinjsku krpu u rukama. Očito s te strane neće biti pomoći. Ralph nije smatrao ni da je i on od velike pomoći, sam Bog zna, ali tko bi očekivao takav razgovor? Bože moj, pa dječaku je tek jedanaest godina, Ralph se još nije odvažio objasniti mu kako nastaju djeca, a kamoli kako umiru. Hvala Bogu da je Kirstie bila u drugoj sobi i gledala crtiće na televiziji.

"Ne", rekao je David. "To je dobra zamisao. Zapravo, to je jedina zamisao." On pomisli kako bi trebao dodati nešto herojski skromno poput Usto, Brian bi to učinio za mene, no odluči to ne učiniti. Zapravo, nije mislio da bi Brian to učinio za njega. No to nije ništa mijenjalo na stvari. Jer je on nejasno naslutio, čak i tad, prije tog što se dogodilo u Bear Street Woodsu, da ne ide zbog Briana, već zbog sebe.

Njegova se majka odvažila načiniti nekoliko krzmajućih koraka od svoje utvrde pokraj sudopera.

"David, imaš najmilije srce na svijetu… najljubaznije srce na svijetu… ali Brian… njega je… ovaj… odbacilo…"

"Ono što pokušava reći je da je glavom udario o cigleni zid", reče njegov otac. Ispružio je ruku preko stola i uhvatio sinovljevu. "Došlo je od teških oštećenja mozga. U komi je, ne daje znakove vitalnih funkcija. Znaš li što to znači?"

"Misle da se njegov mozak pretvorio u glavicu kupusa."

Ralph se lecnuo, pa kimnuo glavom. "On je u stanju u kojem bi najbolje bilo da se sve to brzo svrši. Kad bi ga otišao vidjeti, ne bi vidio prijatelja kojeg si poznavao, onog u čijoj si kući znao prespavati…"

Njegova je majka u tom trenutku otišla u blagovaonicu, pokupila zbunjenu Slatkicu u krilo i ponovno se rasplakala.

Davidov je otac pogledao za njom kao da bi joj se najradije pridružio, pa se ponovno okrene Davidu. "Najbolje da se Brija sjećaš kakav je bio kad si ga posljednji put vidio. Shvaćaš?"

"Da, ali ne mogu to učiniti. Moram ga vidjeti. Ako me ne želite odvesti, nema veze. Otići ću autobusom poslije škole."

Ralph je teško uzdahnuo. "Dovraga, mali, odvest ću te. A nećeš morati ni čekati do poslije škole. Samo te molim kao Boga da ništa ne kažeš - " On podigne bradu prema dnevnoj sobi.

"Slatkici? Ma neću." Nije dodao da je Slatkica već bila u njegovoj sobi i upitala ga što se dogodilo Brianu, i je li ga boljelo, i što David misli kako je to umrijeti, ideš li nekamo, i još stotinjak drugih pitanja. Lice joj je bilo tako ozbiljno, pozorno. Pretvorila se u oko i uho. No često je najbolje roditeljima ne reći sve. Stari su i to im uništava živce.

"Brianovi ti roditelji neće dopustiti", rekla je Ellie, vrativši se u sobu. "Godinama poznajem Marka i Debbie. Shrvani su bolom - dabome da jesu, da se to dogodilo tebi, ja bih sišla s uma - ali neće dopustiti da jedan mali dječak gleda… drugog malog dječaka koji umire."

"Nazvao sam ih nakon što sam nazvao bolnicu i upitao mogu li ga doći vidjeti", tiho će David. "Gospođa Ross je rekla da je to u redu."

Njegov ga je tata još držao za ruku. To je bilo u redu. Jako je volio mamu i tatu, i bilo mu je žao što im je to tako teško palo, no u njegovoj glavi nije bilo dvojbi glede toga što mora učiniti. Kao da ga je već tad vodila neka druga sila, vanjska. Kao što bi ruka starije, pametnije osobe vodila djetetovu ruku pomažući mu nacrtati psa ili kokoš ili snjegovića.

"Što je Debbie?" upita Ellen Carver zdvojnim glasom. "Koji joj je vrag, da mi je znati."

"Rekla je da joj je drago kad bih se došao oprostiti. Rekla je da će ovog vikenda isključiti uređaje za održavanje životnih funkcija, nakon što se dođu oprostiti njegovi djed i baka, i da joj je drago kad bih ja došao prije."

Sutradan, Ralph uzme slobodno poslijepodne i dođe po sina u školu. David je stajao na rubu pločnika a iz džepa košulje virila mu je školska propusnica na kojoj je pisalo ISPRIČNICA. Kad su stigli u bolnicu, povezli su se na peti kat, na odjel intenzivne skrbi, najsporijim dizalom na svijetu. Putem, David se pokušavao pripremiti za ono što će vidjeti.

Nemoj se šokirati, Davide, gospođa Ross je rekla preko telefona. Ne izgleda lijepo. Sigurni smo da ne osjeća bol - u predubokoj je komi za to - ali ne izgleda lijepo.

"Da uđem s tobom?" upitao je njegov otac pred vratima sobe u kojoj se nalazio Brian. David je odmahnuo glavom. Još je bio pod utjecajem osjećaja koji ga je više-manje preplavio kad mu je njegova blijeda majka priopćila vijest o nesreći: osjećaj kao da ga vodi netko iskusniji od njega, netko tko će biti hrabar umjesto njega ako ga hrabrost napusti.

Ušao je u sobu. Ondje su bili gospodin i gospođa Ross, sjedili su na crvenim plastičnim stolcima. U rukama su držali knjige koje nisu čitali. Brian je bio u krevetu pokraj prozora, okružen uređajima koji su se oglašavali pip-pip i odašiljali zelene crte koje su se valjale preko videoekrana. Lagani pokrivač bio je navučen do njegova struka. Iznad njega, tanka bijela bolnička spavaćica ležala je otvorena poput jeftinih krila anđela u školskoj predstavi s obje strane njegova prsnog koša. Ondje je bila sva sila gumenih sisaljki, a još ih je nekoliko bilo pričvršćeno za njegovu glavu, ispod goleme bijele kape od zavoja. Ispod te kape, niz Brianov lijevi obraz spuštala se duga posjekotina do njegovih usta, gdje je zavijala poput udice. Posjekotina je bila zašivena crnim koncem. Davidu je to izgledalo poput nečeg iz filmova o Frankensteinu, iz onih starih s Borisom Karloffom koje su prikazivali subotom navečer.

Ponekad, kad bi prespavao kod Briana, njih dvoje ne bi otišli dokasna na spavanje nego bi jeli kokice i gledali takve filmove. Obožavali su stara crno-bijela čudovišta.

Jednom, dok su gledali Mumiju, Brian se okrenuo Davidu i rekao: "Jebi ga, mumija nam je za petama, a da malo požurimo?" Glupost, ali u četvrt do jedan ujutro, jedanaestogodišnjacima se sve može učiniti smiješnim, i njih su se dvojica smijali poput đavolaka.

Brianove su oči gledale u njega s bolničkog kreveta. I kroz njega.

Bile su otvorene i prazne poput školskih učionica u kolovozu. Osjećajući se više no ikad kao da se ne kreće već kao da ga netko pokreće, David zakorači u čarobni krug uređaja. Primijeti sisaljke na Brianovim prsima i sljepoočnicama. Primijeti kako iz njih izlaze žice. Primijeti neobično iskrivljen kalup zavoja-kacige na lijevoj strani Brianove glave, kao da je oblik ispod nje korjenito promijenjen. David je pretpostavljao da je tako i bilo. Kad udariš o zid kuće od cigle, jedno od vas mora popustiti. U Brianovoj desnoj ruci bila je cjevčica, a jedna je virila iz njegova grudnog koša. Cjevčice su išle do plastičnih vrećica s tekućinom koje su visjele na motkama. U Brianovu je nosu bio plastični visuljak, a na zapešću flaster.

David pomisli, Ovo su uređaji koji ga održavaju na životu. A kad ih isključe, kad izvade igle -

Pri toj pomisli ispuni se nevjericom, pupoljcima čuđenja koji su zapravo samo bili čvrsto umotana bol.

On i Brian bi se špricali vodom iz slavine koja se nalazila ispred školske svečane dvorane kad god su mislili da ih nitko neće vidjeti. Vozili su bicikle po slavnoj Bear Street Woods, pretvarajući se da su komandosi. Razmjenjivali su knjige i stripove i bejzbolske sličice, a kadšto samo sjedili na Davidovu stražnjem trijemu, igrali se Brianovim Game-boyem ili čitali i pili limunadu koju bi spravila Davidova mama. Podigli bi ruke, pljesnuli se dlanovima i govorili si "zloćko". (Kadšto, kad bi bili sami, govorili bi si "mulac" i "šupčino".)

U drugom su se razredu uboli u prst pribadačom, protrljali prste jedan o drugi i proglasili se krvnom braćom. U kolovozu ove godine, prema slici iz knjige, napravili su, uz pomoć Marka Rossa, Parthenon od metalnih čepova. Tako je dobro ispao da ga je Mark držao u predsoblju u prizemlju i pokazivao gostima. Dogovorili su se da se prvog dana nove godine Parthenon od čepova preseli nekoliko ulica dalje u kuću Carverovih.

Dok je stajao u podnožju kreveta svog komatoznog prijatelja, Davidove su misli bile čvrsto usredotočene na taj Parthenon. Sagradili su ga - on, Brian, Brianov tata - u garaži Rossovih dok je kasetofon na polici iza njih unedogled reciklirao Rattle and Hum{37}. Koještarija zapravo, jer su to bili samo čepovi od boca, ali i veselje, jer je izgledalo upravo kako je trebalo, moglo se prepoznati što je. A i veselje, jer su ga načinili vlastitim rukama.

A Brianove će ruke uskoro podići i oprati mrtvozornik, koji će se poslužiti specijalnom četkicom i obratiti posebnu pozornost noktima. Nitko ne voli gledati u leš prljavih noktiju, zaključi David. A kad Brianove ruke budu čiste a on u mrtvačkom kovčegu koji će njegova obitelj odabrati za njega, mrtvozornik će ispreplesti njegove prste kao da je riječ o vezicama na tenisicama. A tako će i ostati, ispod zemlje. Uredno sklopljene, kako su morali držati ruke na klupama u drugom razredu. Te ruke više neće podizati građevine od metalnih čepova. Ti prsti više neće špricati vodom iz slavine. S njima dolje, u tamu.

Ta pomisao nije u njegov um i srce prizvala užas nego očaj, kao da je slika Brianovih isprepletenih prstiju u lijesu dokazala da ništa nije ničeg vrijedno, da činjenje nikad nije spriječilo umiranje, da čak ni djeca nisu pošteđena priča iz kuće strave koje bjesne iza humoristična pročelja od slatkiša u koje tvoji roditelji vjeruju i žele da i ti vjeruješ.

Ni gospodin ni gospođa Ross nisu mu se obratili dok je stajao pokraj kreveta i dječji brzopisno razmišljao o tim stvarima. A njihova je tišina godila Davidu; bili su mu dragi, prvenstveno gospodin Ross, koji je imao zanimljivu luckastu crtu. No nije došao ovamo vidjeti njih. Nisu oni bili spojeni na cjevčice za hranjenje i strojeve za disanje koje će odnijeti nakon što djed i baka dobiju priliku oprostiti se. Došao je vidjeti Briana.

David uhvati prijatelja za ruku. Bila je zapanjujuće hladna i mlitava, ali još živa. Osjećao se život u njoj, radi poput motora. On je nježno stisne i šapne: "Kako si, zloćko?"

Nije bilo odgovora osim zvuka uređaja koji je disao umjesto Briana sad kad mu je u mozgu pregorjela većina osigurača. Taj je uređaj bio uz uzglavlje i bio je najveći. S jedne je strane bila pričvršćena prozirna plastična cijev. U cijevi je bilo nešto slično bijeloj harmonici. Zvuk koji je proizvodio taj uređaj bio je tih - svi su uređaji bili tihi - ali ga je ipak ta harmonika uznemiravala. Ispuštala je dubok, izrazit zvuk svaki put kad bi se podigla. Soptaj. Kao da jedan dio Briana nije bio dovoljno duboko u komi da ne bi osjećao bol, nego je taj dio izvađen iz njegova tijela i zatočen u toj plastičnoj cijevi, gdje ga sad još više boli. Gdje ga gnječi namrtvo ta bijela harmonika.

A povrh toga su tu bile i oči.

David je osjećao kako one iznova privlače njegove oči. Nitko mu nije rekao da će Brianove oči biti otvorene; dotad nije ni znao da oči mogu biti otvorene kad si u nesvijesti. Debbie Ross mu je rekla neka se ne šokira, da Brian ne izgleda lijepo, ali mu nije rekla za taj upiljeni pogled punjenog losa. No možda je to bilo u redu; možda se čovjek nikad ne može posvema pripremiti za zaista užasne prizore, u bilo kojoj dobi.

Jedno Brianovo oko bilo je podliveno krvlju, a golema crna zjenica proždrla je sve osim tankog ruba smeđe boje. Drugo je oko bilo čisto i zjenica je izgledala normalno, no ništa drugo nije bilo normalno, jer u tim očima nije bilo ni traga njegovu prijatelju, nikakva. Dječak koji ga je nasmijao do suza rečenicom Jebi ga, mumija nam je za petama, a da malo požurimo? nije uopće bio ovdje… osim ako nije u onoj plastičnoj cijevi, na milost i nemilost bijele harmonike.

David bi svrnuo pogled - na zašivenu posjekotinu s udicom, na zavoj, na jedno voštano uho koje je vidio ispod zavoja - a tad bi mu pogled ponovno odlutao na Brianove otvorene, zureće oči i njihove rasparene zjenice. Privlačilo ga je to ništavih, nenazočnost, minulost tih očiju. Bilo je to nešto više od nepravde. Bilo je to… bilo je…

Zlo, šapne glas duboko u njegovoj glavi. Bio je to glas nenalik ičemu što je dotad čuo u svojoj glavi, potpuni neznanac, i kad se ruka Debbie Ross spustila na njegovo rame, morao je čvrsto stisnuti usta da ne bi vrisnuo.

"Čovjek koji je to učinio bio je pijan", reče ona promuklim, od suza prigušenim glasom. Svježe suze kotrljale su joj se niz obraze. "On kaže da se ničeg ne sjeća, da mu se pomračila svijest, a znaš li što je najužasnije, Davey? Vjerujem mu."

"Deb - " zausti gospodin Ross, ali se Brianova mama ogluši na to. "Kako Bog može dopustiti da se taj čovjek ne sjeća kako je udario mog sina automobilom?" Počne podizati glas. Ralph Carver zaviri iza odškrinutih vrata, preneražen, a sestra koja je vozila kolica niz hodnik stane kao ukopana. Pogleda u sobu 508 parom velikih plavih mili Bože očiju. "Kako Bog može biti tako milosrdan prema nekome tko zaslužuje da se svake noći do kraja života budi obliven hladnim znojem jer u snu vidi kako krv curi iz ranjene glave mog jadnog sina?"

Gospodin Ross obgrli je rukom oko ramena. S druge strane vrata, Ralph Carver povuče glavu poput kornjače koja se uvlači u oklop. David to primijeti. Možda je malo to zamjerio svom ocu. Ne sjeća se. Ono čega se sjeća jest kako je spustio pogled na Brianovo beskrvno, nepomično lice koje kao da je onaj zavoj deformirana oblika pritiskao - voštano uho, posjekotina čija je crvena usta držala skupljenima u poljubac ona crna nit, i te oči. Najviše se sjećao očiju. I Brianova je majka bila ondje, plakala i vrištala, a te se oči nisu nimalo promijenile.

Ali on jest ondje, David je pomislio odjednom, no i ta misao, kao puno toga što mu se dogodilo nakon što mu je majka rekla za Brianovu nesreću, ne učini mu se nečim što je dolazilo iz njega, nego kao da samo prolazi kroz njega… kao da su se njegov um i tijelo pretvorili u nekakvu cijev.

On jest ondje, znam da je. Još je ondje, poput nekog tko je zatrpan ispod odrona… ili urušenja…

Ustave Debbie Ross potpuno su popustile. Skoro da je tulila, tresla se u čvrstom stisku njezina supruga, pokušavala se istrgnuti. Gospodin Ross ju je nekako uspio ponovno okrenuti i odvesti prema crvenim stolcima, ali se činilo da se svojski mučio. Ona sestra žurno uđe i obgrli Debbie rukom oko struka. "Gospođo Ross, sjednite. Osjećat ćete se bolje."

"Kakav to Bog dopušta čovjeku da zaboravi da je ubio dječaka?" vrištala je Brianova majka. "Onaj koji želi da se taj muškarac narolja i ponovno to učini, eto kakav! Bog koji voli pijance a mrzi dječake!" Brian, koji gleda svojim odsutnim očima. Sluša majčinu propovijed voštanim uhom. Ne opaža. Nije ovdje. Ali…

Da, nešto šapne Davidu. Da, ovdje je. Jest. Negdje.

"Sestro, možete li dati mojoj ženi injekciju?" upitao je gospodin Ross. Tad ju je već na jedvite jade zadržavao da ponovno ne jurne preko sobe i pograbi Davida, svog sina, a možda i obojicu. Nešto u njezinoj glavi se razglavilo. Nešto što je imalo puno toga reći. "Pozvat ću doktora Burgoynea, ovdje je u hodniku." Ona požuri van.

Brianov se tata usiljeno nasmiješi Davidu. Znoj mu je curio niz obraze, a na čelu izbijao u zviježđu sitnih kapi. Oči su mu bile crvene, i Davidu se činilo da je već omršavio. David nije smatrao takvo što mogućim, ali je tako izgledalo. Gospodin Ross je sad jednu ruku držao oko ženina struka a drugom ju je čvrsto držao za rame.

"David, moraš ići", reče gospodin Ross. Pokušavao je ne grcati, ali je svejedno tiho grcao. "Nije nam… nije nam baš dobro."

Ali se nisam oprostio od njega, želio je reći David, a tad shvati da se niz obraze gospodina Rossa ne slijeva znoj nego suze. To ga pokrene. Tek kad je stigao do vrata, okrenuo se i vidio kako su se gospodin i gospođa Ross u njegovu zamućenom pogledu umnogostručili, shvatio je da će i on uskoro zaplakati.

"Smijem li se vratiti, gospodine Ross?" upita prepuklim, drhtavim glasom koji je jedva prepoznavao. "Sutra, možda?"

Gospođa Ross prestala se otimati. Ruke gospodina Rossa završile su čvrsto stegnute ispod njezinih grudi, a glava joj je bila pognuta tako da joj je kosa pala na lice. Rossovi podsjete Davida na kečerske mečeve koje su on i Bri kadšto gledali, i kako bi se katkad ti tipovi tako zagrlili. Jebi ga, mumija nam je za petama, David pomisli bez ikakva razloga.

Gospodin Ross odmahivao je glavom. "Bolje ne, Davey."

"Ali - "

"Ne, bolje ne. Znaš, liječnici kažu da nema nikakvih izgleda da će Brian… da će on…" Njegovo se lice počne mijenjati kako David nikad nije vidio da bi se lice neke odrasle osobe promijenilo - kao da se raspada iznutra.

Tek poslije, u Bear Street Woods, povezao je konce… donekle. Zapravo je bio svjedokom što se događa kad se netko tko nije dugo plakao - možda godinama - naposljetku više ne može suzdržati. Tako izgleda kad popusti ustava.

"Sine moj!" zavapio je gospodin Ross. "O, sine moj!" Pustio je suprugu i naslonio se na zid između dva crvena plastična stolca. Stajao je ondje trenutak, naslonjen, a tad se skvrči u koljenima. Spuzne niza zid dok nije sjeo na pod, ruku ispruženih prema krevetu, vlažnih obraza, bale su mu visjele iz nosnica, kosa štrčala, rub košulje virio iz hlača, nogavice povučene tako da mu se vidi rub čarapa. Sjedio je tako ondje i tulio.

Njegova žena klekne pokraj njega i zagrli ga najbolje što je mogla. U tom trenutku uđu liječnik i sestra, a David šmugne iz sobe, roneći suze, ali pokušavajući ne jecati. U bolnici je, neki ljudi pokušavaju ozdraviti.

Njegov je otac bio blijed kao i njegova majka kad mu je rekla za Briana, a kad je uhvatio Davida za ruku, koža mu je bila puno hladnija od Brianove.

"Žao mi je što si to morao vidjeti", reče mu otac dok su čekali najsporije dizalo na svijetu. Davidu se učinilo da je to bilo jedino čega se mogao sjetiti.

Na povratku kući, Ralph Carver je dvaput zaustio nešto reći, ali bi zašutio. Upalio je radio, našao postaju sa starim hitovima, pa smanjio ton kako bi upitao Davida hoće li sladoled ili nešto slično. David odmahne glavom i njegov otac pojača ton, glasnije no ikad.

Kad su stigli kući, David reče ocu da će malo igrati košarku na kolnom prilazu. Otac reče da je to u redu i požuri u kuću. Dok je David stajao iza pukotine u asfaltu koja mu je služila kao linija bacanja, začuje svoje roditelje iz kuhinje. Njihove je glasove nosila struja zraka kroz otvoreni prozor preko sudopera. Ona je htjela znati što se dogodilo, kako je David to podnio.

"Pa, došlo je do scene", reče njegov otac, kao da su Brianova koma i skora smrt dio neke drame. David se isključi. Onaj osjećaj da nije svoj ponovno ga obuzme, osjećaj da je malen, dio a ne cjelina, da netko drugi njime vlada.

Odjednom osjeti snažan poriv da ode u Bear Street Woods, do male čistine. Uska staza, po kojoj se može voziti biciklom ali samo u koloni jedan po jedan, vodila je do te čistine.

Ondje su, gore na vietkongovskoj promatračnici, dječaci prošle godine zapalili jednu cigaretu Debbie Ross i proglasili je užasnom, ondje su prelistali prvi primjerak Penthousea (Brian ga je spazio na vrhu kontejnera za smeće iza E-Z Stopa 24 u dnu svoje ulice), ovdje su sjedili i klatili nogama i vodili duge razgovore i sanjali svoje snove… uglavnom o tome kako će postati kraljevi škole West Wentworth kad budu u prvom razredu srednje škole.

Ovdje, na čistini do koje se stizalo po Ho Chi Minhovoj stazi, dječaci su uglavnom uživali u svom prijateljstvu i David je naglo osjetio poriv otići baš do te čistine. Posljednji put udari o tlo loptom kojom su on i Brian odigrali otprilike trilijun utakmica Horsea{38}, zgrči koljena i baci loptu. Sviš - suzica je samo prošla kroz mrežicu. Kad mu se lopta vratila, on je baci u travu. Starci su mu još bili u kuhinji, njihovi su glasovi još jednolično mrmorili kroz otvoreni prozor, ali David nije ni pomislio gurnuti glavu kroz prozor i reći im kamo ide. Mogli bi mu zabraniti.

Nije mu palo na um poći biciklom. Hodao je pješice, pognute glave, a školska mu je ispričnica još virila iz džepa košulje, iako je škola u to doba već završila. Veliki žuti školski autobusi kotrljali su se po svojim povratnim rutama; kričeća jata djece stupala su pokraj njega, mahala papirima i kutijama za ručak. David ih nije primjećivao. Misli su mu bile negdje drugdje.

Kasnije, velečasni Martin reći će mu za Božji "tihi glasić" i Davidu će se to učiniti poznatim, ali tad mu to nije sličilo ni glasu, ni misli, pa ni slutnji. Misao kojoj se njegov um navraćao bila je kako kad žeđaš, čitavo tijelo vapi za vodom i kako ćeš naposljetku leći i piti iz blatne barice ako ti je to jedino na raspolaganju.

Stigne do Bear Street pa do Ho Chi Minhove staze. Polako krene niz nju, još spuštene glave, pa je izgledao poput učenjaka koji se zamislio nad nekim silnim problemom. Ho Chi Minh staza nije bila Brianovo i njegovo vlasništvo, puno se djece svakodnevno služilo njome na putu u školu i iz škole, no tog toplog jesenskog poslijepodneva nikog nije bilo na njoj - kao da je bila ispražnjena specijalno za njega.

Na pola puta do čistine on spazi omot čokoladice Tri mušketira i podigne ga. Bila je to jedina čokoladica koju je Brian jeo - zvao ih je Tri muškića - i David je bio uvjeren da je Brian bacio ovaj omot pokraj staze dan-dva prije nesreće. Brian nije bio tip koji bi smetio okoliš; u normalnim okolnostima bi gurnuo omot u džep. Ali -

Ali možda ga je nešto nagnalo da ga baci. Nešto što je znalo da ću ja doći ovdje nakon što ga udari onaj automobil, odbaci ga a on razbije glavu o cigle, nešto što je znalo da ću ja to naći i sjetiti ga se. Reče si da je to glupost, potpuno kretenoidno, ali je možda najbedastije od svega bilo to što zapravo nije tako mislio. Vjerojatno bi zazvučalo blesavo da to kaže naglas, ali u njegovoj glavi, to se činilo potpuno logično.

Ne misleći na to što čini, David gurne crveno-srebrni omot u usta i poliže komadiće slatke čokolade s nutarnje strane omota. Učinio je to zatvorenih očiju, a suze se protisnu ispod njegovih vjeđa. Kad čokolade više nije bilo i kad je ostao samo okus vlažnog papira, on ispljune omot i krene dalje svojim putem.

Na istočnom rubu čistine stajao je hrast s dvije debele grane koje su se širile u obliku slova V sedam metara iznad zemlje. Dječaci se nisu usuđivali izazivati vraga i sagraditi kućicu u tom vabećem račvištu - netko bi mogao primijetiti i natjerati ih da je sruše - ali su jednog ljetnog dana prije godinu dana donijeli daske, čekiće i čavle i načinili platformu koja još stoji ondje.

David i Brian su znali da se srednjoškolci kadšto služe njome (nalazili bi opuške i limenke piva na od kiše i vjetra potamnjelim daskama, a jednom i hulahupke), ali nikad prije mraka, a to što su se velika djeca služila nečim što su oni načinili zapravo im je laskalo. Usto, najniži držači za ruke za koje se moralo uhvatiti da bi se popelo na stablo, bili su dovoljno visoko da bi obeshrabrili klince.

David se popne, vlažnih obraza, podbuhlih očiju, još s okusom čokolade i vlažnog papira u ustima, dok mu je u ušima odzvanjao soptaj onog nečeg sličnog harmonici. Osjećao je da će na platformi naći još neki Brianov trag, poput omota Tri muškića na stazi, ali nije bilo ničeg. Samo drvena ploča pribijena na stablo na kojoj je pisalo VIJETKONGOVSKA PROMATRAČNICA, koju su postavili nekoliko tjedana nakon što su dovršili plato.

Nadahnuće za to (kao i za ime koje su nadjenuli stazi) bio je neki stari film sa Schwarzeneggerom, čijeg se naziva David nije sjećao. Stalno je očekivao da će jednog dana doći ovdje i vidjeti da su velika djeca skinula ploču ili sprejem napisala na njoj nešto poput PUŠI KURAC, ali nitko to nije učinio. Po tome je zaključio da se i njima sviđa.

Povjetarac zašumi kroz drveće, hladeći vruću kožu. Da je riječ o nekom drugom danu i Brian bi dijelio taj vjetrić s njim. Sjedili bi klateći nogama, razgovarali, smijali se. David se ponovno rasplače.

Zašto sam ovdje?

Nije bilo odgovora.

Zašto sam došao? Je li me nešto nagnalo da dođem?

Nije bilo odgovora.

Ako ima nekog, neka odgovori, preklinjem vas!

Nije dugo bilo odgovora… a tad odgovor ipak stigne. Nije mu se učinilo kao da razgovara sam sa sobom pa si laže da bi se utješio. Kao i dok je stajao nad Brianom, misao koja mu padne na um ne učini mu se nimalo njegovom.

Da, rekao je taj glas. Ja sam ovdje.

Tko si ti?

Onaj koji jesam, reče glas i tad zašuti, kao da je to nešto objasnilo. David prekriži noge i sjedne poput jogista u lotus položaj nasred platforme i zatvori oči. Dlanovima se uhvati za koljena i otvori svoj um što je više mogao. Nije znao što bi još učinio. Tako je čekao neodređeno vrijeme, slušao udaljene glasove djece koja su se vraćala kućama, svjestan promičućih crveno-crnih oblika s unutarnje strane svojih vjeđa kako je povjetarac micao grane iznad njega a sunčane pjege klizile amo-tamo po njegovu licu.

Reci mi što želiš, on upita glas.

Nije bilo odgovora. Glas kao da ništa nije želio.

Reci mi onda što da učinim.

Od glasa ne bi odgovora.

Izdaleka, u daljini, on začuje zvuk vatrogasne sirene na Columbia Broadu. Bilo je pet sati. Sjedio je na platformi zatvorenih očiju najmanje sat vremena, a možda i dva. Mama i tata vjerojatno su primijetili da on više nije na kolnom prilazu, vidjeli su loptu u travi, zabrinuli se. Volio ih je i nije želio da se brinu zbog njega - na neki je način shvaćao da je Brianova skorašnja smrt i njih pogodila jednako teško kao i njega - ali se nije još mogao vratiti kući. Jer još nije završio s poslom.

Želiš li da molim? on upita glas. Pokušat ću ako želiš, samo ne znam kako - ne idemo u crkvu, a -

Glas prijeđe preko toga, ne ljutito, ne sa smiješkom, a ni nestrpljivo, ni sa čim što bi on mogao prozrijeti. Već moliš, reče.

Zašto da se molim?

Jebi ga, mumija nam je za petama, reče glas. Požurimo.

Ne znam što to znači.

Da znaš.

Ne, ne znam!

"Da znam", reče on, na rubu jauka. "Da znam, znači da tražim što se nitko od njih ne usudi tražiti, da molim za ono što se nitko od njih ne usudi moliti. Je li tako?" Nije bilo odgovora od glasa.

David otvori oči i dan ga zaspe paljbom kasne poslijepodnevne svjetlosti, crveno-zlatnog novembarskog žara. Noge su mu utrnule od koljena nadolje i osjećao se kao da se upravo probudio iz duboka sna. Jednostavna razgaljena dražest dana ga zapanji i na trenutak postane jako svjestan sebe kao dijela neke cjeline - stanice na živoj koži svijeta. Podigne ruke s koljena, okrene dlanove prema gore i ispruži ruke.

"Neka ozdravi", reče on. "Bože, neka ozdravi. Učiniš li to, ja ću učiniti nešto za tebe. Poslušat ću što želiš, i učinit ću to. Obećajem." Nije zatvorio oči nego je pomnjivo osluškivao, čekajući da vidi ima li glas još što reći.

Isprva se činilo da nema. On spusti ruke, počne ustajati, ali tad žmirne od eksplozije žmaraca i trnaca koja jurne uz njegove noge iz jastučića na njegovim stopalima. Od tog se čak i nasmije. Uhvati se za granu, i dok je to činio glas ipak prozbori. David osluhne, glave nagnute u stranu, još se držeći za granu, još osjećajući kako ga mišići mahnito svrbe, kako mu se krv vraća u njih. Tad kimne glavom. Ploča s natpisom VIJETKONGOVSKA PROMATRAČNICA bila je pribijena s tri čavla u deblo. Drvo se otad stisnulo i iskrivilo, pa su zahrđale glavice čavala virile iz ploče. David izvadi iz džepa košulje onu plavu propusnicu na kojoj je štampanim slovima pisalo ISPRIČNICA i natakne je na jednu od tih glavica. Kad je to učinio, stupao je u mjestu dok ga nije minulo ono škakljanje u nogama, a on osjetio dovoljno sigurnosti da pokuša sići sa stabla.

Krene kući. Jedva je nogom stupio na kolni prilaz, a njegovi su roditelji već nahrupili kroz kuhinjska vrata. Ellen Carver stajala je na trijemu, ruke podignute da si zakloni oči, dok se Ralph malne strčao do pločnika njemu ususret i zgrabio ga za ramena.

"Gdje si bio? Davide, gdje si dovraga bio?"

"Otišao sam u šetnju. U Bear Street Woods. Razmišljao sam o Brianu."

"E pa premrli smo od straha", reče njegova mama. Kirsten joj se pridruži na trijemu. Jela je Jell-O{39}, a ispod ruke zataknula svoju omiljenu lutku, Melissu Sweetheart. "Čak se i Kirstie zabrinula, zar ne?"

"Ne", reče Slatkica i nastavi jesti Jell-O.

"Dobro si?" upita njegov otac.

"Da."

"Sigurno?"

"Da."

On uđe u kuću u prolazu cimnuvši Slatkicu za pletenicu. Slatkica namršti nos, pa se nasmiješi.

"Večera je skoro gotova, idi se umij", reče Ellen.

Telefon zazvoni. Ona se ode javiti, pa oštro pozove Davida koji je krenuo u prizemnu kupaonicu oprati ruke, koje su zaista bile prilično prljave - ljepljive, vlažne, prljave od penjanja po stablu. On se okrene i ugleda kako je njegova majka ispružila ruku sa slušalicom, dok drugu nemirno tare o pregaču. Pokušavala je nešto reći, ali isprva nikakav zvuk ne izađe iz njezinih usta. Ona proguta slinu i pokuša ponovno.

"Debbie Ross, za tebe je. Plače. Mislim da je svršeno. Molim te kao Boga, budi ljubazan s njom."

David prijeđe preko sobe i uzme slušalicu. Onaj osjećaj da nije svoj ponovno ga obuzme. Bio je uvjeren da je njegova majka barem polovično u pravu: nešto jest svršeno.

"Halo?" reče on. "Gospođo Ross?"

Ona je tako lila suze da isprva nije mogla govoriti. Pokušala je, no to što se čulo kroz njezine jecaje bilo je samo uah-uah-uah. Iz daljine začuje gospodina Rossa kako kaže: "Prepusti to meni", ali gospođa Ross reče: "Ne, dobro sam." U Davidovu uhu zaječi truba njezina nosa - zazvučalo je poput gladne guske - a tad ona reče: "Brian se probudio."

"Ipak?" reče David. Zbog njezinih riječi osjetio je sreću kakvu dotad nije osjetio u životu…a s druge ga strane to nimalo nije iznenadilo. Je li mrtav? Ellen je usnama oblikovala pitanje. Jednu je ruku još držala duboko gurnutu u pregaču, okretala je amo-tamo.

"Ne", reče David i poklopi slušalicu rukom kako bi se obratio majci i ocu. Mogao je to učiniti jer je Debbie Ross ponovno plakala. Vjerojatno će se rasplakati svaki put kad to nekom kaže, barem neko vrijeme. Neće se moći suzdržati, jer se u srcu pomirila da ga je izgubila.

Je li mrtav? Ellen ponovi pitanje ustima.

"Ne!" reče joj on, pomalo razdražljivo - kao da je gluha. "Nije mrtav, živ je. Kaže da se probudio."

Njegova majka i otac zinuli su poput riba u akvariju. Slatkica prođe pokraj njih, još jedući Jell-O, lica okrenutog prema licu lutke koja je virila ispod njezina pazuha.

"Rekla sam ti da će tako biti", reče ona Melissi Sweetheart svojim strogim glasom koji ne trpi pogovora. "Nisam li ti rekla?"

"Probudio", Davidova je majka rekla zapanjenim, zamišljenim glasom. "Živ je."

"David, čuješ li me?" upita gospođa Ross.

"Da", reče on. "Tu sam."

"Dvadesetak minuta nakon što si ti otišao, EEG monitor počeo je pokazivati valove. Ja sam ih prva ugledala - Mark je bio u kafeteriji, kupovao sode - pa sam otišla u sobu za sestre. Nisu mi vjerovale." Ona se nasmije kroz suze. "Dabome, kako i bi? A kad sam najzad nagovorila nekog da dođe pogledati, pozvali su službu održavanja a ne liječnika, toliko su bili uvjereni da to nije moguće. Zapravo su promijenili monitor, jesi li ikad čuo nešto tako smiješno?"

"Ne", reče David. "Ludo."

Sad su mu oba roditelja nešto govorili usnama, a tata je lamatao rukama. Davidu je izgledao poput pacijenta umobolnice koji si je umislio da je voditelj televizijskog kviza. Dođe mu da se nasmije.

Nije se želio smijati dok razgovara na telefon, gospođa Ross ne bi razumjela, pa se stoga okrene prema zidu.

"Tek kad su vidjeli te iste visoke valove na novom monitoru - samo još jače - jedna je sestra pozvala doktora Waslewskog. On je neurolog. Prije no što je stigao liječnik, Brian je otvorio oči i pogledao u nas. Upitao me jesam li danas nahranila našu zlatnu ribicu. Rekoh da, ribica je dobro. Nisam uopće plakala. Bila sam previše zapanjena da bih plakala. Tad je rekao da ga boli glava i ponovno sklopio oči. Kad je ušao doktor Waslewski, Brian je izgledao kao da je još u komi, pa sam vidjela kako je liječnik pogledao sestru kao da kaže: 'Zašto me gnjavite s tim?' Shvaćaš?"

"Naravno", reče David.

"Ali kad je liječnik pljesnuo rukama pokraj Brianova uha, on je ponovno istog trenutka otvorio oči. Davey, trebao si vidjeti izraz lica tog Poljaka!" Ona se nasmije - prepukli, kvocavi smijeh luđakinje. "A tad… tad je Brian re-re-rekao da je žedan i zamolio dda mu daju malo vo-vo-vode."

Tad se potpuno slomi. Njezini su jecaji bili tako glasni da ga je skoro od njih zaboljelo uho. Tad se oni stišaju, a Brianov tata reče: "David? Još si tu?" Ni on nije zvučao potpuno pri sebi, ali nije tulio, što je bila ugodna promjena.

"Naravno."

"Brian se ne sjeća nesreće, ne sjeća se ničeg nakon što je u svojoj sobi napisao zadaću noć prije no što se to dogodilo, ali se sjeća kako se zove, gdje stanuje i kako se mi zovemo. Zna tko je naš predsjednik i može riješiti jednostavne matematičke operacije. Doktor Waslewski kaže da je čuo za takve slučajeve, ali da nije nijedan doživio. Nazvao je to 'kliničkim čudom'. Ne znam znači li to nešto ili je to nešto što je oduvijek želio reći, i nije me briga. Samo ti želim zahvaliti, David. I Debbie ti zahvaljuje. Od srca."

"Meni?" upita David. Neka ga je ruka potezala za rame, pokušavala ga okrenuti. On se nije dao. "Na čemu meni zahvaljujete?"

"Jer si nam vratio Briana. Razgovarao si s njim; valovi su se pojavili nakon što si ti otišao. Čuo te, Davey. Čuo te i vratio se."

"Nije to moje djelo", reče David. Okrene se. Njegova se obitelj nadvila nad njega sa svih strana, lica ushićenih od nade, čuđenja, pomutnje. Njegova je majka plakala. Kakav je to dan bio za suze! Činilo se da su samo Slatkici, koja je inače plakala kao kišna godina najmanje šest sati dnevno, bili svi na broju.

"Znam što znam", reče gospodin Ross. "Znam što znam, Davide." Morao je porazgovarati s roditeljima prije no što mu se od njihovih užeglih pogleda zapali košulja… no prije tog, mora doznati još nešto. "Kad se probudio i upitao za zlatnu ribicu? Kako dugo nakon što su se pojavili moždani valovi?"

"Pa, promijenili su monitor… to ti je rekla… a tad… ne znam…" Gospodin Ross zašuti na trenutak, a tad reče: "Znam. Sjećam se da se oglasila vatrogasna sirena u Columbus Broadu neposredno prije toga. Znači da je moralo biti nekoliko minuta poslije pet sati."

David je kimnuo glavom, neiznenađeno. Otprilike u vrijeme kad mu je glas u glavi rekao Već moliš.

"Mogu li ga doći posjetiti sutra?"

Gospodine Ross se tad nasmijao. "David, možeš ga doći posjetiti u ponoć ako želiš. Zašto ne? Doktor Waslewski kaže da ga ionako moramo buditi i postavljati mu glupa pitanja. Znam čega se boji - da će Brian ponovno pasti u komu - ali ja mislim da se to neće dogoditi, a ti?"

"Ni ja", reče David. "Bok, gospodine Ross."

Tad je spustio slušalicu i njegovi roditelji samo što ga nisu zaskočili. Kako se to dogodilo? pitali su. Kako se dogodilo i kakve veze misle da ti imaš s time?

David tad osjeti potrebu - zapanjujuće silnu - da skromno ponikne pogledom i reče: Pa, probudio se, to je zapravo sve što znam. Samo što… ovaj… Pošutio bi naizgled se ustručavajući, pa dodao:

Gospodin i gospođa Ross misle da je možda čuo moj glas i reagirao na nj, ali znate kako su bili uzrujani. Bilo bi dovoljno samo to da krene legenda; dio njega je to znao. I želio je to učiniti.

Dio njega je doista, upravo to želio učiniti.

U tome ga nije spriječio onaj neobičan nutarnji glas, već njegova misao, više naslućena nego domišljena: pripišeš li sebi zasluge, svemu je kraj.

Čemu je kraj?

Svemu važnom, odgovori glas intuicije. Svemu važnom.

"David, daj više reci", reče njegov otac i prodrma ga lagano za ramena. "Umiremo od znatiželje."

"Brian se probudio", reče on, brižljivo birajući riječi. "Može govoriti, sjeća se. Liječnik za mozak kaže da je to čudo. Gospodin i gospođa Ross misle da ja imam s time neke veze, da me čuo kako razgovaram s njim i da se vratio, ali uopće tako nije bilo. Držao sam ga za ruku i on nije bio tamo. Zamro je da nije mogao više zamrijeti. Zato sam plakao - ne zato što je njegove roditelje spopao napad, nego zato što je bio zamro. Ne znam što se dogodilo i nije me briga. Budan je, to mi je jedino važno."

"A to je jedino što ti treba biti važno, dušo", reče njegova majka i brzo ga i čvrsto zagrli.

"Gladan sam", reče on. "Što je za večeru?"

Sad je lebdio u tami, slijep ali ne i gluh, osluškivao neće li čuti glas, onaj tihi Božji glasić. Velečasni Martin je u posljednjih sedam mjeseci pozorno saslušao Davidovu priču ne jednom, već mnogo puta, a činilo se da mu je osobito drag Davidov opis toga kako se osjećao za razgovora s roditeljima nakon što je završio razgovor s gospodinom Rossom.

"Potpuno si bio u pravu", rekao je velečasni Martin. "Ono na kraju nisi čuo nečiji tuđi glas, posebice ne Božji… osim u smislu da nam Bog uvijek govori kroz našu savjest. Nevjernici, Davide, vjeruju da je savjest jedini cenzor, mjesto pohrane društvenih sankcija, ali je zapravo savjest nešto izvanjsko i često nas vodi dobrim rješenjima čak i u situacijama daleko izvan našeg razumijevanja. Shvaćaš?"

"Mislim da da."

"Nisi znao zašto nije u redu sebi pripisati u zaslugu oporavak tvog prijatelja, ali nisi ni morao. Sotona te iskušavao kao što je iskušavao Mojsija, ali si ti učinio što Mojsije nije ili nije mogao - najprije si shvatio, a potom odolio."

"A Mojsije? Što je on učinio?"

Velečasni Martin mu ispriča priču o tome kako je Mojsije, kad su Izraelci koje je izveo iz Egipta bili žedni, udario o stijenu Aronovim štapom i iz nje poteče voda. A kad su Izraelci upitali kome da zahvale, Mojsije reče neka zahvale njemu. Dok je pričao tu priču, velečasni Martin guckao je iz čajne šalice na kojoj je bilo napisano SRETAN, RADOSTAN I SLOBODAN, no to što je bilo u šalici Davidu baš nije mirisalo na čaj. Više je mirisalo na viski koji bi njegov tata kadšto pio dok bi gledao treći dnevnik.

"Tek jedan pogrešan koračić na dugom, hvale vrijednom životnom putu služenja Bogu", veselo reče velečasni Martin "ali mu zbog tog Bog nije dopuštao ulazak u Obećanu zemlju. Jošua ih je poveo preko rijeke Jordan - nezahvalne divljake kakvi su bili."

Ovaj se razgovor dogodio jedne nedjelje poslije podne u lipnju. Tad su se njih dvojica već prilično dugo poznavali i uživali u društvu onog drugog. David je stekao naviku jutarnjeg odlaska u crkvu, a nedjeljom poslije podne otišao bi u metodistički župni dvor i porazgovarao sat-dva s velečasnim Martinom u njegovoj radnoj sobi. David se veselio tim sastancima, a veselio im se i Gene Martin. Silno je zavolio to dijete, koje bi se u jednom trenutku činilo običnim dječakom, a u idućem puno starijim za svoje godine. A bilo je tu još nečeg: vjerovao je da je Davida Carvera prosvijetlila Božja milost i da ga ta milost možda još nije napustila.

Očarala ga je priča o Brianu Rossu i kako je to što se dogodilo Brianu potaknulo Davida, izrazitog primjerka vjerskog nepismenjaka s kraja dvadesetog stoljeća, da potraži odgovore… da potraži Boga. Rekao je supruzi da je David jedini iskreni obraćenik kojeg je vidio i da je to što se dogodilo Davidovu prijatelju bilo jedino moderno čudo za koje je ikad čuo, a u koje može povjerovati. Brian se lijepo oporavio osim što malo šepa, a liječnici kažu da bi se čak i to moglo izgubiti za godinu-dvije.

"Baš krasno", odgovorila je Stella Martin. "To će meni i djetetu biti utjeha kaže li tvoj mladi prijatelj nešto neprimjereno o tvojoj vjerskoj pouci, pa završiš na sudu, suočen s optužbama zbog pedofilije. Gene, moraš pripaziti - a lud si što piješ dok si s njim."

"Ne pijem dok sam s njim", odgovorio je velečasni Martin, odjednom našavši nešto zanimljivo s druge strane prozora. Naposljetku svrne pogled na svoju ženu. "A glede onog drugog, Bog je moj pastir."

Nastavio se viđati s Davidom nedjeljom poslije podne. Nije još navršio trideset godina i prvi je put otkrio užitke pisanja na potpuno praznoj ploči. Nije prestao miješati viski u čaj, dugogodišnja tradicija nedjeljnih poslijepodneva, ali bi vrata radne sobe ostavljao otvorena kad bi on i David bili zajedno. Za tih razgovora, uvijek je bio upaljen televizor, smanjenog tona i okrenut na programe koji su prikazivali razna nedjeljna sportska nadmetanja - nijemi nogomet kad je David prvi put došao velečasnom Martinu, pa nijema košarka, pa nijemi bejzbol.

Upravo je za jedne nijeme bejzbolske utakmice između momčadi Indiansa i Astrosa David sjedio i razmišljao o priči o Mojsiju i vodi iz stijene. Nakon nekog vremena podigne pogled s televizijskog ekrana i reče: "Bog ne oprašta lako, zar ne?"

"Da, tako je", reče velečasni Martin, pomalo iznenađenim glasom.

"Mora biti takav, jer je tako zahtjevan."

"Ali je i nemilosrdan - zar ne?"

Gene Martin nije oklijevao. "Da", reče on. "Bog je nemilosrdan. David, imam kokica - da ih ispečem?"

A sad je lebdio u tami, osluškivao glas okrutnog Boga velečasnog Martina, Boga koji je odrekao Mojsiju ulaz u Kanaan jer je Mojsije jedan jedini put proglasio Božje djelo svojim, Boga koji se poslužio njime kako bi spasio Briana Rossa, Boga koji je zatim ubio njegovu milu sestricu, a njih ostale predao u ruke lude ljudeskare koja je imala prazne oči komatoznog pacijenta.

Na tom mračnom mjestu gdje bi odlazio kad bi molio bilo je i drugih glasova; često bi ih čuo kad bi bio ondje - najčešće dalekih, poput muklih glasova koje se kadšto čuje u pozadini međugradskih poziva, a ponekad jasnijih. Danas je jedan glas bio iznimno zvonak.

Želiš li se moliti, moli se meni, reče taj glas. Zašto bi se molio Bogu koji ubija mlađe sestre? Nikad joj se više nećeš smijati, ili je škakljati dok ne počne cičati, ili je potezati za pletenice. Mrtva je, a ti i tvoji roditelji ste u zatvoru. Kad se onaj ludi policajac vrati, vjerojatno će ubiti i vas troje. A i ostale. Eto što je učinio taj tvoj Bog, a što zapravo i očekivati od Boga koji ubija mlađe sestre? On je lud kao i onaj policajac, kad bolje razmisliš o primjerima. A ti ipak klečiš pred njim. Ma daj Davide, vrijeme je za promjene. Sredi se. Moli se meni.

Ja barem nisam lud.

Nije ga pokolebao taj glas - barem ne jako. Čuo ga je i prije, vjerojatno prvi put omotanog u onu silnu želju da svojim roditeljima nekako da do znanja da je on prizvao Briana iz dubine kome. Čuo ga je izraženije, osobnije, u svojim svakodnevnim molitvama, i to ga je mučilo, no kad je ispričao velečasnom Martinu o tome kako se taj glas katkad ubaci kao da je netko podignuo drugi telefon, velečasni Martin se samo nasmijao.

"Kao i Bog, i Sotona je sklon obraćati nam se jasnije u našim molitvama i meditacijama", reče on. "Tad smo najprijemljiviji, u najbližem dodiru s našom pneumom."

"Pneuma? Što je to?"

"Duh. Onaj tvoj dio koji čezne ostvariti Bogom dani potencijal i biti vječan. Onaj dio za koji se Bog i Sotona stalno otimaju." Poučio je Davida kratku mantru za te prigode i David se sad posluži njome.

Providi u mene, budi u meni, ponavljao je u sebi. Čekao je da onaj drugi glas utihne, ali se morao ponovno izdignuti iznad boli. Vraćala se poput grčeva. Od pomisli na to što se dogodilo Slatkici zaboljelo bi ga duboko u duši. Da, zamjerao je Bogu što je dopustio onom umobolnom policajcu da je gurne niz stube. Ma što zamjerao - dovraga, mrzio ga.

Providi u mene, Bože. Budi u meni, Bože. Providi u mene, budi u meni.

Glas Sotone (ako je to bio on; David nije bio siguran) izblijedi i nakratko zavlada samo tama.

Reci mi što da činim, Bože. Reci mi što želiš. A ako je tvoja volja da svi ovdje umremo, pomozi mi da ne gubim vrijeme na gnjev ili strah ili histerično traženje objašnjenja.

U daljini, zavijanje kojota. A potom ništa.

On pričeka, pokušavajući ostati otvorene duše, pa ipak ne bješe ničeg. Naposljetku odustane i izgovori završne riječi molitve kojoj ga je poučio velečasni Martin, promrmlja ih u svoje čvrsto sklopljene ruke: "Bože, učini me korisnim sebi i pomozi mi da ne zaboravim da dok ne postanem koristan sebi ne mogu biti koristan drugima. Pomozi mi da ne zaboravim da si ti moj stvoritelj. Ja sam što si ti stvorio - kadšto palac na tvojoj ruci, kadšto jezik u tvojim ustima. Učini me posudom koja cijela služi tebi. Hvala. Amen."

Otvori oči. Kao i uvijek, najprije bi se zagledao u tamu u središtu svojih sklopljenih ruku, i kao uvijek, prvo na što bi ga to podsjetilo bilo je oko - rupa kao oko. Samo čije? Božje? Sotonino? Ili možda samo njegovo?

On ustane, polako se okrene, pogleda u roditelje. Oni su ga gledali: Ellie zapanjeno, Ralph ozbiljno.

"Hvala nebesima", reče njegova majka. Pruži mu priliku da odgovori, ali kad on to ne učini, ona upita: "Molio si? Bio si na koljenima skoro pola sata, mislila sam da si zaspao, zaista si molio?"

"Da."

"Činiš li to stalno ili je ovo nešto iznimno?"

"Činim to triput dnevno. Ujutro, navečer i jednom između. Ona srednja mi služi da se zahvalim na dobrim stvarima u mom životu i zatražim pomoć u onome što ne razumijem." On se nasmije blijedim, nervoznim smijehom. "A toga je uvijek puno."

"Je li to odnedavno ili to činiš otkad si počeo odlaziti u onu crkvu?" Još ga je gledala u nedoumici koja Davida dovede u nepriliku. Djelomice zbog masnice na njezinu oku - na mjestu gdje ju je policajac udario bujala joj je prilična šljiva - ali to nije bilo sve, pa čak ni uglavnom sve. Gledala ga je kao da ga nikad u životu nije vidjela.

"Čini to od Brianove nesreće", reče Ralph. On dotakne oteklinu iznad lijevog oka, žmirne, pa ponovno spusti ruku. Gledao je netremice u Davida kroz dvoje rešetke i izgledao u neprilici kao i David. "Jednom sam otišao na kat poljubiti te za laku noć - nekoliko dana prije no što su Briana otpustili iz bolnice - i ugledao sam te na koljenima u podnožju kreveta. Najprije sam pomislio da… ne znam, da činiš nešto drugo… a tad sam čuo nešto od onog što si govorio i shvatio sam."

David se nasmiješi, osjetivši kako mu se obrazi žare. To je bilo prilično glupo, s obzirom na okolnosti, ali je bilo tako.

"Sad to činim u sebi. Čak i ne mičem usnama. Dvojica su me dječaka jednog dana u školskoj čitaonici čuli kako mumljam u bradu i pomislili da mi nisu sve daske na broju."

"Možda tvoj otac razumije, ali ja ne", reče Ellen.

"Govorim s Bogom", reče on. Bilo mu je neugodno, ali ako se to jednom kaže jasno i glasno, možda neće biti potrebno ponavljati. "A to molitva jest, razgovor s Bogom. Isprva izgleda kao razgovor sa samim sobom, ali se tad promijeni."

"David, je li to nešto što si sam spoznao ili ti je to rekao tvoj novi nedjeljni prijatelj?"

"Nešto što sam sam spoznao."

"I odgovara li ti Bog?"

"Kadšto mi se učini da ga čujem", reče David. Gurne ruku u džep i vrhovima prstiju dodirne patronu. "A jednom znam da jesam. Zamolio sam ga da Brian ozdravi. Nakon što me tata odveo u bolnicu, otišao sam u Bear Street Woods i popeo se na platformu koju smo ja i Bri sagradili na jednom drvetu i zamolio Boga da se Brian oporavi. Rekao sam mu da sam njegov dužnik, učini li to. Shvaćaš?"

"Da, Davide, shvaćam. I je li došao po svoj dug? Taj tvoj Bog?"

"Još ne. Ali kad sam ustao da siđem sa stabla, Bog mi je rekao da nataknem svoju školsku ispričnicu na čavao koji viri iz kore. Kao da je želio da je predam njemu umjesto gospođi Hardy u školskom tajništvu. I još nešto. Želio je da doznam što više o njemu - što je on, što želi, što čini a što ne čini. Nisam to čuo baš izrijekom, ali sam čuo ime čovjeka kojem je želio da odem - velečasnom Martinu. Zato odlazim u metodističku crkvu, iako mislim da Bogu nije važan naziv tvrtke. Rekao mi je da počnem odlaziti u crkvu zbog srca i duha, a velečasnom Martinu zbog svog uma. U prvom trenutku nisam čak ni znao tko je velečasni Martin."

"Jesi", reče Ellen Carver. Progovori tihim, blagim glasom osobe koja je odjednom shvatila da osoba s kojom razgovara nije baš pri čistoj. "Gene Martin dolazi u našu kuću dvije-tri godine zaredom skupljati priloge za gladnu afričku djecu."

"Zar? Nisam ga vidio. Vjerojatno sam bio u školi kad bi došao."

"Lupetaš", reče njegova majka, sad tonom potpune uvjerenosti. "Došao bi oko Božića, što znači da nisi mogao biti u školi. Slušaj me, David. Jako pažljivo. Kad se dogodilo ono s Brianom, sigurno si… ovaj… ne znam… pomislio da ti je potrebna pomoć izvana. Pa je tvoja podsvijest izvukla na površinu jedino ime koje je znala. Bog kojeg si čuo u trenutku ucviljenosti bila je tvoja podsvijest koja je tražila odgovore." Ona se okrene Ralphu i raširi ruke. "Već je ono manijakalno čitanje Biblije bilo previše, ali ovo… zašto mi nisi rekao za to s molitvama?"

"Jer mi je izgledalo osobno." On slegne ramenima, ne pogledavši je u oči. "A nikome nije škodilo."

"O ne, molitva je super, bez nje vijci za gnječenje palčeva i španjolska čizma nikad vjerojatno ne bi bili izumljeni."

To je bio glas koji je David već čuo, praskavi glas svađalice kojim bi njegova majka počela govoriti kad bi se pokušavala suzdržati da posve ne izgubi vlast nad sobom. Bio je to način na koji bi se obraćala njemu i njegovu ocu dok je Brian bio u bolnici; nastavila je govoriti tim načinom tjedan dana nakon što je Brian došao k svijesti.

Davidov se otac okrene od nje, nabije ruke u džepove i pogleda nervozno u pod. To kao da ju je još jače razbjesnilo. Ponovno se naglo okrene prema Davidu, razglagoljenih usta, očiju sjajnih od novih suza.

"Kakvu je pogodbu sklopio s tobom taj tvoj predivni Bog? Nešto slično kao kad mijenjaš bejzbolske sličice sa svojim kompićima? Je li rekao: "Hej, mijenjat ću s tobom ovu super sličicu Briana Rossa iz '84. za ovu Kirstie Carver iz '88? Je li bilo tako? Ili - "

"Gospođo, on vam je sin i ne bih se željela miješati, ali da malo ohladite? Čini se da ste izgubili kćerkicu; ja sam izgubila muža. Svi smo imali težak dan."

Bila je to žena koja je pucala u policajca. Sjedila je na rubu ležaja. Crna joj je kosa visjela niz lice poput podrezanih krila, ali joj nije zaklanjala lice; izgledala je potreseno, užasnuto i umorno. Ponajviše umorno. David se nije mogao sjetiti da je ikad vidio tako izmučen par očiju.

Na trenutak pomisli da će se majčin gnjev sručiti na tamnokosu ženu. To ga ne bi iznenadilo; kadšto bi prštala na nepoznate ljude da bi joj se pušilo iz ušiju.

Sjeti se kako je jednom prigodom, kad mu je bilo otprilike šest godina, ispreskakala političkog kandidata koji je pecao glasove ispred obližnjeg supermarketa. Tip je napravio taktičku pogrešku pokušavši joj udijeliti letak dok je imala pune ruke vrećica s namirnicama i kasnila na sastanak. Okomila se na njega poput neke male, zubate životinje, upitala ga tko si on zamišlja da je, koga predstavlja, kakvo je njegovo stajalište glede trgovinskog deficita, je li ikad pušio marihuanu, je li pristaša jednake plaće za muškarce i žene za isto radno mjesto, podržava li pravo žena na izbor.

Glede tog potonjeg, tip je bio više nego jasan - podržava pravo žena na izbor, ponosno reče on Ellen Carver.

"Dobro, izvrsno, jer sad koristim to pravo na izbor da vam kažem NOSITE Ml SE S OČIJU, SVECA MU!" dreknula je i tip je tad podvio rep i umaknuo. David mu nije zamjerio. No zbog nečeg na licu tamnokose žene (Mary, pomisli on, zove se Mary) njegova se majka predomisli, ako joj je uopće bila namjera praskati.

Umjesto tog, ona se ponovno ustremi na Davida.

"Dakle - kaže li nešto Svevišnji kako da se ispetljamo iz ovog? Dovoljno si dugo bio na koljenima, sigurno je stigla nekakva poruka."

Ralph se okrene prema njoj. "Prestani ga gnjaviti!" zareži on. "Prestani! Misliš li da si jedina koju boli?"

Ona mu dobaci pogled koji je opasno bio na rubu prezira, pa ponovno pogleda u Davida. "Dakle?"

"Ne", reče on. "Nema poruke."

"Netko dolazi", oštro će Mary. Iza njezina ležaja nalazio se prozor. Ona stane na ležaj i pokuša virnuti van. "Jebi ga! Rešetke i mutno staklo sa žičanom mrežicom! Ali čujem ga, čujem!"

I David ga je čuo - približavao se motor. Naglo zaturira, brektao je punom parom. Zvuk poprati škripa guma. On pogleda u starca. Starac slegne ramenima i podigne ruke, dlanova okrenutih prema gore.

David začuje nešto slično bolnom uzviku, a zatim još jedan vrisak. Ljudski, ovaj put. Bilo bi ljepše misliti da je bila riječ o vrisku vjetra uhvaćenog u odvodnom jarku ili žlijebu, ali zaključi da je skoro sigurno bio ljudski.

"Koji je to vrag?" reče Ralph. "Isuse! Netko vrišti kao da ga deru! Što mislite, je li to policajac?"

"Nadam se, bogamu!" Mary drekne, još stojeći na ležaju i vireći kroz beskorisni prozor. "Nadam se da netko vadi pluća tom kurvinu sinu na živo!" Ona se okrene i pogleda ih. Oči su joj još bile umorne, ali su sad izgledale i mahnite. "Možda je stigla pomoć. Jeste li pomislili na to? Mogla bi biti pomoć!"

Onaj motor - ne preblizu, ali ni u kojem slučaju predaleko - zaturira. Gume ponovno zaškripe, zaškripe kao u filmovima i na televiziji, ali malokad u stvarnom životu. Tad se začuje nekakvo drobljenje. Drva, metala, možda i jednog i drugog. Kratko se oglasi automobilska truba, kao da ju je netko slučajno pritisnuo. Zatuli kojot, treperavo i beživotno. Pridruži mu se još jedan, pa još jedan i još jedan. Kao da su se rugali tamnokosoj ženi i njezinoj pomisli o pomoći. Motor se sad približavao, brundao na smirenoj razini malko iznad praznog hoda.

Muškarac sijede kose sjedio je u podnožju ležaja, dlanova ispruženih prstiju pritisnutih jedan o drugi između bedara. Progovori ne podižući pogleda s ruku.

"Nemojte se puno nadat." Glas mu zazvuči ispucalo i prašnjavo poput slanih ravnica na zapadu i sjeveru od njih. "To je samo on. Poznam mu zvuk motora."

"Da ne bih u to možda povjerovala", odreže Ellen Carver.

"Vjerujte što hoćete", reče starac. "Baš me briga. Bio sam u odboru koji je odobrio novce za novi policijski auto. To je bilo malo prije neg mi je istekao mandat a ja se povukao iz politike. Prošlog studenog otišao sam u Carson City s Collijem i Dickom i kupili smo auto na aukciji Odjela za borbu protiv narkotika. Baš taj auto. Gurnuo sam glavu pod haubu prije neg smo licitirali i vozio ga natrag pola puta mijenjajući brzinu od između stotke do sto sedamdeset. Poznam ga dobro. Naš je."

Kad se David okrenuo pogledati u starca, onaj tihi glasić - onaj kojeg je prvi put čuo u Brianovoj bolničkoj sobi - obrati mu se. Po običaju, njegovo oglašavanje dođe kao prilično iznenađenje i jedna riječ koju je izgovorio nije isprva imala smisla.

Sapun.

Začuje tu riječ razgovijetno kao što je čuo: Već moliš dok je sjedio u vijetkongovskoj promatračnici zatvorenih očiju.

Sapun.

On pogleda u lijevi stražnji ugao ćelije koju je dijelio sa starim g. Sjedokosim. Ondje je bila zahodska školjka bez daske. Pokraj nje prastari umivaonik posut mrljama boje hrđe. Pokraj desne slavine ležala je zelena kocka nečeg što je jedino mogao biti sapun Irish Spring.

Vani, zvuk motora policijskog automobila gradića Desperationa krupnjao je i primicao se. Malo dalje, zavijali su kojoti. Davidu je to zavijanje počelo zvučati poput smijeha umobolnika nakon što su čuvari dignuli sidro i otišli iz ludnice.

Carverovi su bili previše izvan sebe i previše usredotočeni na svog otmičara da bi primijetili mrtvog psa kako visi na znaku dobrodošlice, ali je John Marinville imao uvježbano oko. A istinu govoreći, psa bi sad bilo teško ne primijetiti. Nakon što su Carverovi prošli ovuda, našli su ga lešinari. Sjedili su na zemlji ispod trupla, najružnije ptice koje je Johnny ikad vidio: jedna je potezala vučjakov rep, druga glodala jednu od njegovih visećih nogu. Tijelo se njihalo naprijed-natrag na užetu omotanom oko njegova vrata. Johnny ispusti zvuk gađenja.

"Lešinari!" reče policajac. "Pravi su, zar ne?" Glas mu je postao jako mukao. Još je dvaput kihnuo na putu do grada, a drugi je put u krvi koja je špricnula iz njegovih usta bilo i zuba. Johnny nije znao što se to događa s njim, a i nije hajao; jedino je želio da se taj proces ubrza.

"Reći ću ti nešto o lešinarima", nastavi policajac. "Bude se da bi spavali i ne žure s buđenjem. Idući doznaju kamo moraju ići. Ne misliš li i ti tako, mon capitaine?"

Umobolni policajac citira poeziju. Kako sartreovski.

"Kako vi kažete, gospodine." Nije imao želje ponovno protusloviti policajcu, ako je ikako moguće; činilo se da tip prolazi kroz proces samouništenja i Johnny je želio biti svjedokom svršetka tog procesa. Zakotrljaju se pokraj mrtvog psa i ogavnih stvorova odrane kože koji su se njime hranili.

A što je s kojotima, Johnny? Čemu oni služe?

Ali si nije dopuštao razmišljati o kojotima, nanizanima duž obje strane ceste u pravilnim razmacima poput počasne straže, ili o tome kako bi se okrenuli poput zrakoplova na aeromitingu čim bi automobil prošao i otrčali u pustinju kao da im glave bukte a stražnjice im zahvaća -

"Prde, znaš", reče policajac svojim krvlju natopljenim glasom. "Lešinari prde."

"Nisam to znao."

"Da, jedine ptice koje to čine. Govorim ti to kako bi to mogao staviti u svoju knjigu. Šesnaesto poglavlje knjige Na put s Harleyem." Johnny pomisli kako radni naslov njegove knjige nikad nije zazvučao tako blesavo.

Sad su prolazili pokraj naselja kamp-prikolica. Johnny ugleda natpis ispred jedne prikolice nagrizene hrđom, dvostruko šire od ostalih, ulegnuta krova, na kojoj je pisalo:

SKOT SAM KOJI PUŠKU NOSI SOK CUGA
BIBLIJU ČITA PO CLINTONU PIŠA!
TKO ŠLJIVI PSA, ČUVAJ SE VLASNIKA!

Dobro došli u pakao country glazbe, pomisli Johnny.

Policijski se automobil provalja pokraj zgrade rudarske kompanije. Na parkiralištu Je bio popriličan broj automobila i kamioneta, što se Johnnyju učini neobičnim. Isteklo je radno vrijemo, i to poodavno. Zašto ti automobili nisu na kolnim prilazima svojih kuća ili u gradu, ispred točionice?

"Da, tako je", reče policajac. Podigne jednu ruku, kao da uokviruje sliku. "Mogu si zamisliti. Šesnaesto poglavlje: Prdeći lešinari Desperationa. Zvuči kao roman Edgara Ricea Burroughsa, zar ne? No Burroughs je bio bolji pisac od tebe, a znaš li zašto? Jer je bio nepretenciozno škrabalo. Imao je prioritete. Ispričaj priču, obavi posao, daj ljudima nešto u čemu mogu uživati a da se ne osjećaju glupima i nemoj da ti se ime povlači po tračerskim rubrikama."

"Kamo me vodite?" upita Johnny, pokušavajući pogoditi neutralni ton.

"Zatvor", reče grdosija policajac kroz zaštopan, balav nos. "Gdje će se sve što lažeš zlouporabiti protiv tebe za ludu."

Johnny se nagne naprijed, žmirnuvši od bola u leđima na mjestu gdje ga je policajac udario nogom.

"Potrebna vam je pomoć", reče on. Nastojao je govoriti neoptužujućim glasom, čak i blagim. "Znate li to, gospodine?"

"Tebi je potrebna pomoć!" odgovori policajac. "Duhovna, tjelesna i urednička. Tak! Ali pomoć ne stiže, dragi Johne. Pojeo si svoj posljednji književni ručak i pojebao svoju posljednju intelektualnu pičku. Sad si sam u pustinji i to će biti najduljih četrdeset dana i noći u čitavom tvom beskorisnom životu."

Te riječi odjeknu u Johnnyjevoj glavi poput zvonjave boležljivog zvona. Johnny na trenutak zatvori oči, pa ih ponovno otvori. Sad su bili u središtu grada, prolazili pokraj Gailina kozmetičkog salona s jedne strane, i željeznarije Prava vrijednost s druge. Na pločnicima nije bilo nikog - baš nikog. Nikad nije vidio gradić na zapadu Amerike koji bi vrvio od ljudi, ali je ovo bilo smiješno. Ni žive duše? Kad su prošli pokraj benzinske postaje Conoca, on ugleda čovjeka u uredu, kako se ljulja na stolcu nogu podignutih na stol, i to je bilo sve. Osim… malo dalje od njih…

Dvije životinje lijeno otkasaju preko, čini se, jedinog raskršća u gradu, krećući se poprečno ispod signalnog svjetla. Johnny se pokuša uvjeriti da je riječ o psima, ali to nisu bili psi. Bili su to kojoti.

Nije sve isključivo u policajcu, Johnny, nemoj misliti da jest. Ovdje se događa nešto nezdravo. Nešto jako nezdravo.

Kad su stigli do raskršća, policajac naglo zakoči. Johnny, koji nije to očekivao, poleti prema naprijed u žičanu pregradu između prednjih i stražnjih sjedišta. Udari u nju nosom i urlikne od neočekivanog bola.

Policajac se ne obazre na nj. "Billy Rancourt!" vikne on, razdragano. "Prokletstvo, pa to je Billy Rancourt! Baš sam se pitao kamo se djenuo? Pijan u podrumu Broken Drum, kladim se da je ondje bio! Premda bi to značilo bacati dolare u vjetar! Ništarija Billy, vrag nek me odnese ako to nije on!"

"Moj bos!" zavapi Johnny. Ponovno je počeo krvariti i ponovno je zatrubio poput brodske sirene. "Kriste, to boli!"

"Kuš, pekmezavac", reče policajac. "Bože, kakva si maza." On se malo odveze natraške, pa okrene automobil tako da je na raskršću bio okrenut prema zapadu. Spusti prozor i gurne glavu kroza nj. Njegov je zatiljak sad bio boje stare cigle, pun plikova od sunca, ispresijecan pukotinama. Neke od njih bile su ispunjene žarkim linijama krvi.

"Billy!" drekne policajac. "Hej, Billy Rancourt! Hej, stara rago!"

Zapadna strana Desperationa izgledala je poput stambene četvrti - prašnjava i malodušna, ali ipak za dlaku-dvije iznad naselja kamp-prikolica. Kroz svoje suzne oči, Johnny ugleda muškarca u trapericama i kaubojskom šeširu kako stoji nasred ulice. Gledao je u dva bicikla koja su stajala okrenuta naopačke, a kotači im stršili u zrak. Bila su tri, ali se najmanji - mali ženski bicikl ružičaste boje slatkiša - prevrnuo od ojačalog vjetra. Kotači druga dva bicikla mahnito su se vrtjeli.

Čovjek podigne pogled, ugleda policijski automobil, nesigurno mahne rukom, pa krene prema njima. Policajac uvuče svoju krupnu četvrtastu glavu u automobil. Okrene se i pogleda Johnnyja, koji je odmah shvatio da onaj čovjek sigurno nije dobro pogledao u ovog predstavnika zakona, jer da jest, već bi trčao u drugom smjeru.

Policajčeva su usta poprimila utonuli, nemoćni izraz usana koje ne podupiru zubi, a krv je curila iz uglova usta u tankim mlazovima. Jedno mu je oko bilo kotao žive rane - da nije bilo povremenog sivog bljeska iz njegovih vrtoglavih dubina, izgledalo bi poput izdubene duplje. Sjajni podložak krvi pokrivao je gornju polovicu njegove kaki košulje.

"To je Billy Rancourt", priopći on sretno. "On me šiša. Tražio sam ga." On snizi glas do registra kojim se povjeravaju tajne i dometne: "Malo si popije." Tad se okrene prema naprijed, prebaci mjenjač u prvu i pritisne gas do daske. Motor zagrmi i zaurla, gume zaškripe, Johnny poleti natrag i iznenađeno vikne. Automobil srne, naprijed.

Johnny ispruži ruke, zakvači se prstima za žičanu mrežu i podigne natrag u sjedeći položaj. Ugleda muškarca u trapericama i kaubojskom šeširu - ništariju Billyja Rancourta - kako stoji na cesti, otprilike tri metra dalje od bicikala, ukopan na mjestu, i gleda ih kako dolaze. Izgledalo je kao da raste u prednjem staklu kako mu se automobil munjevito primicao; Johnny kao da je gledao neki čudni filmski trik.

"Ne!" vrisne Johnny, udarajući lijevom rukom po pregradi iza policajčeve glave. "Ne, nemojte! Nemojte! GOSPODINE, PAZITE SE!"

U posljednji trenutak Billy Rancourt shvati i pokuša pobjeći. Krene udesno, prema oronuloj kući koja je čučala umorno iza drvene ograde, ali je to bilo premalo i prekasno. On zavapi, a tad se začuje hrskanje kad je policijski automobil udario u njega tako snažno da se automobil stresao. Krv pošprica drvenu ogradu, začuje se dvostruki mukli udar ispod automobila kad su kotači prešli preko srušenog čovjeka, a tad automobil udari u ogradu i sruši je. Krupni policajac nagazi na kočnice i zaustavi automobil na ogoljelom zemljanom dvorištu straćare. Johnny ponovno poleti naprijed u žičanu pregradu, no ovaj put uspije podignuti ruku, spustiti glavu i zaštititi si nos.

"Billy, starino!" vikne policajac sretno. "Tak an lah!"

Billy Rancourt krikne. Johnny se okrene na stražnjem sjedištu i ugleda ga kako puzi najbrže što može prema sjevernoj strani ulice. To nije bilo brzo; vukao je za sobom slomljenu nogu. Preko leđa njegove košulje i stražnjeg dijela traperica vidjeli su se tragovi prignječenja. Njegov kaubojski šešir ležao je na pločniku, okrenut naopako kao i bicikli. Billy Rancourt udari o nj koljenom, šešir se nakosi i krv se izlije preko njegova ruba poput vode. A krv je brizgala i iz njegove razbijene lubanje i zdrobljena lica. Bio je teško ranjen, ali iako ga je udarilo posred tijela a zatim pregazilo, nije izgledao ni blizu smrti.

To nije jako iznenadilo Johnnyja. Uglavnom je potrebno puno da bi se ubilo čovjeka - vidio je to mnogo puta u Vijetnamu. Momci živi a polovica im glave raznesena, momci živi a u krilu im utroba na koju se lijepe muhe, momci živi a krv iz vratne arterije šiklja im kroz njihove prljave prste. Ljudi su najčešće teško umirali. U tome je bio najveći užas.

"Ju-ju!" juškao je policajac, pa prebaci mjenjač u rikverc. Gume zakrešte i zadime se preko pločnika, doskoče natrag na ulicu i prijeđu preko kaubojskog šešira Billyja Rancourta. Automobil stražnjim dijelom zakači jedan od bicikala (koji digne paklensku galamu, udari u stražnji prozor koji prsne, pa se na trenutak izgubi iz vida prije no što sleti ispred automobila).

Johnny je imao vremena vidjeti da je Billy Rancourt prestao puzati, da gleda u njih preko ramena, da je na njegovu krvlju izbrazdanom licu slomljena nosa izraz neopisive pomirbe sa sudbinom. Sigurno nema ni trideset godina, pomisli Johnny, a tad muškarac potone ispod automobila koji se kretao natraške. Nadigne se i posrne preko tijela i zaustavi, čekajući dokono u praznom hodu, uz rub pločnika preko puta. Policajac gurne laktom trubu i ona nakratko pisne dok je okretao automobil. Ispred automobila, Billy Rancourt ležao je ničice u golemoj lokvi krvi. Jedno mu se stopalo trzne, pa se smiri.

"Uh", reče policajac. "Gadno, ha?"

"Aha, ubili ste ga", reče Johnny. Odjednom mu više nije bilo važno da ugađa tom tipu, da ga nadživi. Nije mu bila važna njegova knjiga, ni njegov Harley, ni gdje je Steve Ames. Možda će kasnije - ako bude kasnije - brinuti zbog takvih stvari, ali sad ne. Sad, u zgroženosti i pomutnji, negdje iz dubine njegova bića izroni neka druga radna verzija njega samog; neredigirana verzija Johnnyja Marinvillea kojemu se živo fućkalo za Pulitzerovu nagradu ili National Book Award ili jebene glumice, sa smaragdima ili bez njih.

"Pregazili ga na cesti kao zeca. Hrabri ste, svaka vam čast!"

Policajac se okrene, onim dobrim okom ga pozorno pogleda, pa se ponovno okrene prema vjetrobranu.

"Poučih te putu mudrosti'", reče on "'navratih te na prave staze; neće ti se zapletati koraci kad staneš hoditi; potrčiš li, nećeš posrnuti.'" To je iz Knjige Doskočica, Johne. Ali ja mislim da je stari Billy posrnuo. Da, zaista. Uvijek je imao dvije lijeve noge. Mislim da je to bio njegov najveći problem."

Johnny zine da nešto kaže. Ali - a to mu se dogodilo samo nekoliko puta u životu - ništa iz njih ne izađe. Možda je tako i bolje.

'"Čvrsto se drži pouke, ne puštaj je, čuvaj je, jer ona ti je život.' To je mali savjet koji biste mogli prihvatiti, gospodine Marinville. Ispričajte me na trenutak."

On izađe i zaputi se prema mrtvom čovjeku na cesti. Njegove čizme kao da su se ljeskale kad ih je nadimljući vjetar zasuo pijeskom. Na stražnjici njegovih službenih hlača bila je velika krvava mrlja, a kad se sagnuo podignuti pokojnog Billyja Rancourta, Johnny ugleda kako krv curi i kroz rasparane šavove ispod policajčeva pazuha. Kao da se doslovce znojio krvlju.

Možda je tako. Vjerojatno je tako. Mislim da je na rubu da se sruši i iskrvari, kako se kadšto događa hemofiličarima. Da nije takva Ijudeskara, vjerojatno bi već bio mrtav.

Znaš što moraš učiniti, zar ne? Da, dakako da je znao. Imao je prgavu narav, užasnu narav, i činilo se da to nisu promijenile ni manijakove batine. Ono što je morao učiniti bilo je obuzdati tu svoju narav. Nikakvih štosova, kao kad se maločas narugao policajcu da je hrabar. To mu je priskrbilo pogled koji se Johnnyju nimalo nije svidio. Opasan pogled.

Policajac odnese tijelo Billyja Rancourta preko ulice, prođe između dva srušena bicikla i pokraj onog kojem su kotači još zvrjali a žbice sjajile na večernjoj svjetlosti. On pregazi preko srušenog komada drvene ograde, popne se po stubama kuće iza nje pa namjesti teret kako bi otvorio vrata. Ona se lako otvore. Johnny se ne iznenadi.

Ljudi ovdje, u pravilu, ne gube vrijeme zaključavajući vrata.

Morat će ubiti ljude u kući, pomisli on. To ide prilično automatski. Ali se policajac samo sagne, istovari teret pa se ponovno vrati na mali trijem. Zatvori vrata i obriše ruke na njima, ostavljajući krvave razmaze na dovratku. Bio je tako visok da pritom nije morao ni podići ruke. Od tog se pokreta Johnnyju sledi krv - nešto kao iz Knjige Izlaska, upute anđelu smrti… samo što je ovaj čovjek bio anđeo smrti. Istrebljivao{40}.

Policajac se vrati u automobil i mirno se odveze natrag prema raskršću.

"Zašto ste ga unijeli u onu kuću?" upita Johnny.

"A što sam po tebi trebao učiniti?" upita policajac. Glas mu je bio još mukliji; sad kao da je grgljao svoje riječi. "Ostaviti ga lešinarima? Stidim te se, mon capitaine. Toliko si dugo živio među takozvanim civiliziranim svijetom da počinješ misliti poput njih."

"Pas - "

"Čovjek nije pas", reče policajac smjernim, učiteljskim glasom. Skrene udesno na raskršću, pa skoro odmah ulijevo i uđe na parkiralište pokraj zgrade općine. Ugasi motor, izađe i otvori desna stražnja vrata. To barem poštedi Johnnyja bola i napora izvlačenja njegova natučena tijela pokraj spuštenog vozačkog sjedišta. "Pile nije piletina a čovjek nije pas, Johnny. Čak ni čovjek poput tebe. Dođi. Izlazi. Hop!"

Johnny izađe. Bio je jako svjestan tišine; zvukovi koje je čuo - vjetar, sipljiv zvuk potaše koja zasipa ciglenu bočnu stranu općine, jednoličan cvilež negdje u blizini - samo su isticali tu tišinu, pretvarali je u nešto slično kupoli. On se protegne, žmirne od bola u leđima i nozi, ali je morao učiniti nešto za ostatak svojih mišića koji su utrnuli. Tad se prisili pogledati u rasulo od policajčeva lica.

Muškarčeva je visina bila zastrašujuća, nekako zbunjujuća. Nije to bilo samo zato što je sa svojih metar osamdeset sedam Johnny bio naviknut gledati u ljude odozgo a ne odozdo; bilo je to zbog razmjera razlike u visini, ne dva ili pet centimetara nego najmanje deset. A tu je bila i njegova širina. Obujam. Nije stajao, već je prijeteći nadvisivao.

"Zašto me niste ubili kao onog tipa? Billyja? Ili nema smisla uopće to pitati? Jeste li već prošli fazu zašto?"

"Jebi ga, svi smo već s onu stranu zašto, barem ti to znaš", reče policajac pokazavši zube u smiješku koji Johnnyju uopće nije trebao. "Važno je to… poslušaj pažljivo… da bih te mogao pustiti. Bi li to volio? Sigurno imaš najmanje još dvije glupe, besmislene knjige u glavi, a možda i šest. Mogao bi ih nekoliko napisati prije no što te zgromi nešto koronarno što te čeka na kraju puta. A uvjeren sam da ćeš, s vremenom, uspjeti ovu epizodicu staviti iza sebe i još se jednom uvjeriti da to što činiš na neki način opravdava tvoje postojanje. Bi li to volio, Johnny? Bi li htio da te pustim na slobodu?"

Erin go bragh, pomisli Johnny bez razloga, i na trenutak, kao u strašnom snu, pomisli da će se nasmijati. Tad ga taj poriv mine i on kimne glavom. "Da, to bih jako želio."

"Slobodan! Poput ptice puštene iz kaveza." Policajac to pokaže zalamatavši rukama i Johnny shvati da su se krvave mrlje ispod njegova pazuha proširile. Njegova je košulja sad skoro do struka bila obojena grimizno duž rasparanih bočnih šavova.

"Da."

Nije on vjerovao da bi njegov novi drug u igri imao i najmanju namjeru pustiti ga; nimalo. Ali će spomenuti drug u igri uskoro biti tek krvavica koju će na okupu držati kožica njegove uniforme, pa ako ostane čitav i zdrav dok se to ne dogodi…

"U redu. Evo kako ćemo: popuši mi kurac. Učini to i ja te puštam. Pošten dogovor."

On otvori zatvarač na rasporku i potegne nadolje elastični prednji dio gaćica. Iz njih ispadne nešto nalik mrtvoj bijeloj zmiji. Johnny se ne iznenadi kad je primijetio tanak mlaz krvi kako kapka iz njega. Policajac krvari iz svih otvora, zar ne?

"Gledano sa stajališta književnosti", reče policajac, keseći se "ovaj će fellatio biti više u stilu Anne Rice nego Armisteada Maupina. Predlažem da slijediš savjet kraljice Viktorije - zatvori oči i misli na tortu od jagoda."

Johnny Marinville pogleda u manijakov pimpek, pa u njegovo nacereno lice, pa ponovno u pimpek. Nije znao što policajac očekuje - vrištanje, gađenje, suze, melodramatično preklinjanje - ali je imao osjećaj da ne osjeća što policajac želi da osjeća, što policajac vjerojatno misli da on osjeća.

Čini se da ne shvaćaš da sam u svom životu vidio puno gorih stvari od pimpeka iz kojeg kapa krv. I to ne samo u Vijetnamu.

On shvati da ga ponovno obuzima bijes i prijeti mu prevratom. Jebi ga, naravno da je tako. Bijes je oduvijek bio njegova najjača ovisnost, a ne viski, kokain ili sredstva za umirenje. Dobar stari bijes. Nije to imalo nikakve veze s onim što je policajac izvadio iz gaća i to možda tip ne shvaća. Nije to bilo pitanje seksa. Problem je bio u tome da Johnny Marinville nikad nije volio da mu se išta nabije na nos.

"Kleknut ću pred vas ako želite", reče on, pa iako mu je glas bio blag, nešto se na policajčevu licu promijeni - uistinu promijeni prvi put. Kao da se njegovo lice ispraznilo, osim zdravog oka, koje se sumnjičavo zaškilji.

"Zašto me tako gledaš? Što ti daje pravo da me tako gledaš, dovraga? Tak!"

"Nije važno kako vas gledam. A sad me lijepo poslušajte, govnaru: tri sekunde nakon što stavim tog vašeg jopca u usta, ležat će na pločniku. Jeste li shvatili? Tak!"

On pljune posljednju riječ policajcu u lice, podigavši se pritom na prste, i na trenutak orijaš je izgledao više no iznenađeno - izgledao je zaprepašteno. Tad se izraz na njegovu licu zategne u grč bijesa i on tako snažno odgurne Johnnyja od sebe da mu se na trenutak učinilo da leti. Udari o bočni zid zgrade, ugleda zvijezde kad je njegov potiljak došao u dodir s grubom ciglom, odbije se, pa raspruži po zemlji kad su mu se noge zaplele. Nove ga rane zabole a stare zajauču, ali je izraz koji je vidio na policajčevu licu bio vrijedan toga. On podigne pogled da vidi ima li on još taj izraz na licu, u želji da ga ponovno degustira poput pčele koja kuša slatko srce cvijeta, no srce mu zamre u grudima.

Policajčevo se lice zategnulo. Koža na njemu sad je izgledala poput šminke ili tankog premaza boje - nestvarno. Čak je i zakrvavljeno oko izgledalo nestvarno. Kao da je ispod lica koje je Johnny vidio bilo drugo lice, koje je guralo površinsko meso, pokušavalo se probiti.

Policajčevo zdravo oko upilji se u nj na trenutak, a tad podigne glavu. Pokaže u nebo sa svih pet prstiju lijeve ruke.

"Tak ah lah", reče on svojim grlenim, krkljavim glasom. "Timoh. Can de lach! On! On!"

Začuje se lepet, poput rublja na užetu, i sjenka padne na Johnnyjevo lice. Začuje se kreštanje, ne baš graktanje, a tad se na njeg spusti nešto što je imalo hrapava, uzlepetala krila, i što ga je svojim svinutim pandžama ščepalo za ramena i umotalo ih u tkaninu njegove košulje, a kljun zabilo u Johnnyjev skalp kad je ponovno ispustilo svoj neljudski krič.

Johnny je zaključio o čemu je riječ po mirisu - miris mesa koje se užeglo od gnjileža. Njezina glomazna, nenjegovana krila lepetala su po njegovu licu dok je učvršćivala svoj položaj, zatjerivala taj smrad u njegova usta i nos, šopala ga njime; gušio se od njega.

On ugleda vučjaka na užetu kako se klati, a ti ga ćelavi stvorovi oguljene glave kljunovima natežu za rep i noge. A sad se jedan od njih ugnijezdio na njemu - onaj koji očito nikad nije čuo da su lešinari zapravo kukavice koje napadaju isključivo trupla - i kljunom orao po njegovu skalpu do krvi.

"Skinite to s mene!" krikne on, potpuno rastrojen. Pokuša uhvatiti široka, uzmahala krila, ali zagrabi samo dvije šake perja. A nije ni vidio; bojao se, otvori li oči, lešinar će promijeniti položaj i iskopati ih. "Isuse, molim vas, molim, skinite ga s mene!"

"Hoćeš li me pogledati kako se pristoji učinim li to?" upita policajac. "Više neće biti drskosti? Ni bezobraština?"

"Ne! Više ne!" Bio bi sve obećao. Ono što je bilo provalilo iz njega i rogoborilo protiv policajca sad je iščezlo; ptica je to iskljucala iz njega kao crva iz kukuruznog zrna.

"Obećaješ?"

Ptica lepeće krilima, kriješti i poteže. Zaudara na zeleno meso i raznesenu utrobu. Na njemu. Jede ga. Jede ga živog.

"Da! Da! Obećajem!"

"Jebi se", mirno će policajac. "Jebi se, os pa, a jebeš i tvoje obećanje. Pobrini se za ovo sam. Ili umri."

Očiju stisnutih u uske proreze, na koljenima, pognute glave, Johnny naslijepo pokuša dohvatiti pticu. Uhvati je za krila na spojištu s tijelom i zguli s glave. Ptica se divlje zgrči u zraku iznad njega, posere bijele mlazove koje vjetar razvuče u plamencima, ispusti svoj kreštav krič (samo što je sad u njem bilo bola), a glavom je šibala lijevo-desno.

Ridajući - ponajviše je osjećao gađenje - Johnny joj otkine jedno krilo i baci lešinara o zid. Lešinar je zurio u Johnnyja očima crnim kao smola, a krvavi se kljun naglo otvarao i zatvarao uz tihe škljocaje.

To je moja krv, seronjo, pomisli Johnny. Baci krilo koje je iščupao ptici i osovi se na noge. Lešinar pokuša oteturati od njega, zalomi čitavim krilom kao veslom, podižući oblak prašine i perja. Ode prema policijskom automobilu gradića Desperationa, ali prije no što je uspio prijeći dva metra, Johnny ga nagazi jednom od svojih motociklističkih čizama i prebije mu kralježnicu. Lešinarove ljuskave noge raskreče se kao da pokušava izvesti špagu. Johnny pokrije oči rukama, na trenutak uvjeren da će se i on slomiti kao što se slomila lešinarova kralježnica.

"Nije loše", reče policajac. "Sredio si ga, kompa. A sad se okreni."

"Neću." Stajao je, tresao se cijelim tijelom, lica poklopljenog rukama.

"Okreni se."

Nije se moglo ne poslušati taj glas. On se okrene i ugleda kako policajac pokazuje prema nebu, ponovno sa svih pet prstiju, ispruženih i raširenih. Johnny podigne glavu i ugleda još lešinara - najmanje dvadesetak - kako sjede u vrsti na sjevernoj strani parkirališta i gledaju u njih.

"Da ih pozovem?" upita policajac varljivo blagim tonom. "Mogu, znaš. Ptice su mi hobi. Pojest će te živa, prohtije li mi se."

"N-n-ne." On pogleda u policajca i lakne mu kad je vidio da mu je rasporak ponovno zakopčan. No po prednjem dijelu njegovih hlača širila se krvava mrlja. "Ne, n-nemojte."

"Koja je ono magična riječ, Johnny?"

Na trenutak - užasan trenutak - nije imao pojma što policajac želi da on kaže. Tad se sjeti. "Molim vas."

"Jesi li spreman biti razuman?"

"D-da."

"Nisam baš siguran", reče policajac. Kao da je govorio sam sa sobom. "Nisam siguran."

Johnny je stajao i gledao ga, bez ijedne riječi. Gnjeva je nestalo. Svega kao da je nestalo, a zamijenila ga je nekakva duboka obamrlost.

"Taj dječak", reče policajac, gledajući u drugi kat općine, gdje je bilo nekoliko neprozirnih prozora s rešetkama. "Taj mi dječak muti misli. Pitam se bih li trebao s tobom porazgovarati o njemu. Možda bi me mogao posavjetovati."

Policajac prekriži ruke na prsima, podigne dlanove i počne prstima lupkati po svojim ključnim kostima, kao što je onomad lupkao po upravljaču svog automobila. Pritom je piljio u Johnnyja.

"Ili bih te naprosto trebao ubiti, Johnny. Možda bi to bilo najbolje - kad budeš mrtav, mogli bi ti dodijeliti Nobelovu nagradu za kojom si oduvijek čeznuo. Što kažeš?"

Policajac podigne glavu prema lešinarima oivičenom rubu krova zgrade općine i počne se smijati. Oni mu uzvrate kreštavim graktanjem i Johnny nije uspio odagnati misao koja mu tad padne na um. Bila je užasna jer je bila tako uvjerljiva.

Smiju se s njim. Jer to nije njegov vic; to je njihov vic.

Zapah vjetra zahuče preko parkirališta i Johnny zaglavinja, a otkinuto lešinarevo krilo odleti preko pločnika poput peruške za brisanje prašine. Svjetlost se cijedila iz dana - prebrzo cijedila. Pogleda na zapad; prašina koja se dizala zamaglila je planine na toj strani i uskoro bi ih mogla potpuno zakriliti. Sunce je još bilo iznad prašine, ali ne zadugo. Bila je to pješčana oluja, i kretala se prema njima.

Petero ljudi u ćelijama - Carverovi, Mary Jackson i stari gospodin Sjedokosi - slušali su krikove onog čovjeka kao i popratne zvukove - kričanje ptica i lepet krila. Naposljetku to prestane. David se nadao da više nitko nije umro, ali kad se bolje razmisli, kakvi su izgledi?

"Kako ste rekli da se on zove?" upita Mary.

"Collie Entragian", reče starac. Zvučao je kao da ga je slušanje krikova prilično izmučilo. "Collie je kratica od Collier. Došao je iz jednog rudarskog gradića u Wyomingu, prije petnaest-šesnaest godina. Tad je mogao imat najviše dvadesetak godina. Želio radit u policiji, nije mogao dobit posao, umjesto tog otišao radit u Diablo Company, u rudnik. To je bilo baš u vrijeme kad je Diablo bio spreman spakirat i vratit se kući. Collie je bio, kolko se sjećam, član posljednje smjene."

"Rekao je Peteru da je rudnik još otvoren", reče Mary.

Starac odmahne glavom pokretom ili umora ili očaja. "Ima nekih koji misle da Kineska jama još nije rekla svoje, al krivo misle. Istina da su ponovno počeli obigravat oko nje, al će iz nje izvuć brus - samo trate novac ulagača a opet će je zatvorit. Nikog neće bit sretnijeg od Jima Reeda kad se to dogodi. Dosta mu je tučnjava u krčmi. Svi ćemo bit sretni kad puste Kinesku jamu na miru. Ukleta je, eto što misli neuki puk u ovom kraju." On zašuti. "A ja sam jedan od njih."

"Tko je Jim Reed?" upita Ralph.

"Čelnik gradske službe za osiguranje javnog reda i mira. Ono što bi u velkom gradu nazvali šefom policije, al danas u Desperationu živi tek dvjestotinjak ljudi. Jim je imao dva stalna pomoćnika - Davea Pearsona i Collieja. Nitko nije mislio da će Collie ostat kad je Diablo stavio ključ u bravu, al je ostao. Nije bio oženjen a dobio je otpremninu. Neko se vrijeme motao po gradu, obavljao svakojake poslove, i konačno mu je Jim počeo davat posla. Bio je dosta dobar pa su gradski oci prihvatili Jimovu preporuku i zaposlili ga na puno radno vrijeme."

"Tri čovjeka čini se jako puno policajaca za ovako mali grad", reče Ralph.

"Vjerojatno. Al smo dobili nešto love od "Washingtona, pa je došao Zakon o javnom redu i miru u izvangradskim područjima, a povrh tog smo sklopili i ugovor s okrugom Sedalia da patroliramo na ničijoj zemlji - da zaskočimo one koji prebrzo voze, ćorkiramo pijance, i takve stvari."

Ponovno zavijanje kojota; zazvučalo je treperavo na nadimljućem vjetru.

Mary upita: "Zašto je dobio otpremninu? Nekakva duševna bolest?"

"Ne, gospoja. Kamion koji je vozio prevrnuo se ko kornjača dok je silazio u tu jamu tamo - Kinesku. To je bilo baš prije neg su oni iz Diabla digli ruke od nje da se ne isplati. Smrsko si koljeno. Dečko je prizdravio, al' je šepao, prilično."

"Onda to nije on", odreže Mary.

Starac je pogleda, podignutih čupavih obrva.

"Čovjek koji mi je ubio muža ne šepa."

"Ne", složi se starac. Govorio je neobično spokojno. "Ne, ne šepa. Al' je to ipak Collie. Petnaest godina viđam ga bezmalo svaki dan, častim ga pićem u The Broken Drum a on je mene zauzvrat počastio nekolko puta preko puta u Bud' Suds. On je dolazio u kliniku, slikao i tražio otiske kad su oni tipovi provalili u nju. Vjerojatno su drogu tražili, al' ne znam. Nikad ih nisu ulovili."

"Vi ste liječnik, gospodine?" upita David.

"Veterinar", reče starac. "Ime mi je Tom Billingsley." On ispruži krupnu, istrošenu ruku koja se lagano tresla. David je oprezno prihvati.

U prizemlju, vrata se otvore s treskom. "Stigli smo, dragi Johne!" reče policajac. Njegov se glas druževno zakotura preko stuba. "Tvoja te soba čeka! Soba? Ma što soba, prava garsonijera! Penji se! Zaboravili smo računalo, ali smo ti ostavili prekrasne zidove i nekoliko punciranih osjećajnih poruka kao što su PUŠI MI KURAC i JEBO SAM TI SESTRU za ugrijavanje!"

Tom Billingsley pogleda prema vratima koja su se otvarala na stubište, pa ponovno svrne pogled na Davida. Govorio je dovoljno glasno da ga ostali čuju, ali je gledao u Davida, kao da se obraćao njemu.

"A reći ću ti još nešto", reče on. "I veći je."

"Kako to mislite?" Ali se Davidu činilo da već zna.

"Tako kako sam reko. Collie nije bio patuljak - cijenim da je sezao do metar devedeset i vjerojatno težio oko sto petnaest kila. Al sad…" On ponovno pogleda prema vratima koja su vodila na stubište - prema batu dolazećih, teških koraka. Dva para koraka. Tad ponovno pogleda u Davida.

"A sad bi reko da je barem osam centimetara viši od tog, što ti veliš? A možda trideset kila teži."

"Ludi ste!" vrisne Ellen. "Potpuno šašavi!"

"Da, gospojo", složi se sjedokosi veterinar. "Al' je to istina."

Vrata sa stubišta širom se otvore i muškarac krvava lica i sijede kose do ramena - prošarane i slijepljene krvlju - uleti u prostoriju. Nije ju prešao baletnom gracioznoscu Mary Jackson nego je posrnuo na pola puta i pao na koljena, ispruživši ruke preda se kako ne bi tresnuo u stol. Čovjek koji uđe za njim kroz vrata bio je onaj isti koji ih je sve doveo na ovo mjesto, ali kao da i nije - bio je poput krvave gorgone, stvorenje koje kao da se raspadalo pred njihovim očima.

On ih promotri sa smekšalih grudobrana svoga lica, a usta mu se rašire u smiješak toliko širok da su pucale usne.

"Ma vidi nas", reče on ganutim, sladunjavim glasom. "Ma vidi nas samo! Bože! Jedna velika sretna obitelj!"

DRUGI DIO

OČAJAVANJE:
U TIM TIŠINAMA
NEŠTO SE MOŽE IZNJEDRITI

Prvo poglavlje

"Steve?"

"Molim?"

"Je li to ono što mislim da jest?"

Pokazivala je prstom kroz prozor, prema zapadu.

"A što misliš da jest?"

"Pijesak", reče ona. "Pijesak i vjetar."

"Aha. Rekao bih da je to to."

"Zaustavi malo kamion, može?" On je upitno pogleda.

"Samo nakratko."

Steve Ames zaustavi kamion uz cestu koja je vodila od Autoceste 50 prema gradiću Desperationu. Lako su ga pronašli. Steve je sad sjedio za upravljačem i gledao u Cynthiju Smith, koja ga je razgalila čak i u njegovoj tjeskobi nazvavši ga svojim simpatičnim novim prijateljem. No sad nije gledala u svog simpatičnog novog prijatelja; gledala je u donji dio svoje otkačene majice sa slikom Petera Tosha i nervozno je čupkala.

"Ja sam ti trezvena ženska", reče ona ne podigavši pogleda. "Malo sam ekstrasenzorna, ali svejedno trezvena. Vjeruješ li to?"

"Mislim da da."

"I praktična. Vjeruješ li to?"

"Dakako."

"Zato sam se sprdala s tvojim predosjećajima, odnosno s… tim nečim. Ali si smatrao da ćemo naći nešto pokraj ceste, i našli smo."

"Da. Jesmo."

"Znači, to je bio dobar predosjećaj."

"Hoćeš li prijeći na stvar? Moj šef - "

"Da. Tvoj šef, tvoj šef, tvoj šef. Znam da na to misliš i da je to praktički sve na što misliš i to je ono što me zabrinulo. Jer, Steve, muče me zle slutnje u vezi s ovim. Loš predosjećaj."

On je pogleda. Polako, nevoljko, ona podigne glavu i ponovno ga pogleda. Ono što on ugleda u njezinim očima grdno ga prestravi - bio je to mutni sjaj strepnje.

"Što je? Čega se bojiš?"

"Ne znam."

"Slušaj, Cynthia… samo ćemo potražiti policajca - a ne nađemo li njega, potražit ćemo telefonsku govornicu - i prijaviti Johnnyjev nestanak. A i nestanak nekoliko ljudi s prezimenom Carver."

"Svejedno - "

"Ne brini, pazit ću. Obećajem."

"A da još jednom pokušaš nazvati 911 na svoj mobitel?" Ona ga to upita utanjenim, krotkim glasom, tako nenalik njezinu uobičajenom.

On to učini, da joj ugodi, ne očekujući ništa, i ništa i ne dobije. Ovaj put čak ni snimljenu poruku. Nije pouzdano znao, ali mu se učini da nadolazeći orkan ili pješčana oluja ili kako ih već ovdje nazivaju, vjerojatno još više slabe veze.

"Žao mi je, ali ništa od tog", reče on. "Želiš li ti pokušati? Možda ćeš imati više sreće. Ženska ruka i tako to."

Ona odmahne glavom. "Osjećaš li ti što? Išta?"

On uzdahne. Da, nešto je osjećao. I podsjetilo ga je na to kako se kadšto osjećao u ranom pubertetu, dok je bio u Texasu. Ljeto kad je navršio trinaest godina bilo je najdulje, najslađe, najčudnije ljeto njegova života. Potkraj kolovoza, večernji prolomi oblaka često bi zahvatili to područje - kratkotrajni ali paklenski kovitlaci koje su stari kauboji nazivali "vijci". A te godine (godine kad se činilo da je svaka druga pop pjesma na radiju bila od Bee Geesa), utihle minute prije tih oluja - crno nebo, nepomičan zrak, nabrušena grmljavina, munje se zabadaju u preriju poput vilica u tvrdo meso - uzbudile bi ga na način koji nije otad osjetio. Oči su mu bile poput kugli elektriciteta u kromiranim dupljama, u želucu mu se okretalo, penis mu se punio krvlju i ukrutio poput drška džezve. Ta bi zatišja donijela osjećaj užasnutog ushita, osjećaj da će mu svijet odati neku strašnu tajnu, odigrati je poput skrivenog aduta. Dabome, nikad ne bi bilo objavljenja (osim ako to nije bilo njegovo otkriće - otprilike godinu dana potom - kako se samozadovoljavati), već samo kiše.

I sad se tako osjećao, samo mu se nije digao, nisu mu se naježile dlake po rukama, nije bilo ushita, a ni osjećaja užasa. Ono što je osjećao nakon što je ona otkopala šefovu motociklističku kacigu bila je pritajena zla slutnja, osjećaj da su stvari krenule po zlu i da će uskoro poći još naopakije. Dok ona nije ovo rekla, skoro da je otpisao taj osjećaj. Kao dijete, vjerojatno je samo reagirao na promjene u tlaku zraka kad bi se oluja približavala, ili na elektricitet u zraku ili neku drugu pizdariju. A i sad dolazi oluja, zar ne? Da. Dakle, vjerojatno je riječ o istome, deja vu, kako kažu, savršeno razumljivo. A ipak-

"Aha, istina je. Zaista osjećam nešto. Ali što dovraga da učinim? Ne želiš da se okrenem i vratim, je li?"

"Ne. To ne možemo učiniti. Ali budi oprezan, može?"

Zapah vjetra prodrma kamion. Oblak žutosmeđeg pijeska zahvati cestu i pretvori je nakratko u fatamorganu.

"Može, ali i ti moraš pomoći."

On ponovno pokrene motor. Zalazeće je sunce na zapadu dodirnulo podižuću opnu pijeska i njegov donji luk poprimio je crvenu boju krvi.

"Možeš si misliti", reče ona i iskrivi lice kad novi udar vjetra pogodi automobil. "Možeš računati na to."ßal:kan:do:wñl:õåd.ö:rg

Okrvavljeni policajac zaključa pridošlicu u ćeliju pokraj Davida Carvera i Toma Billingsleya. Učinivši to, on se polako okrene na petama puni krug, ozbiljna i zamišljena krvava, napola zguljena lica. Tad zavuče ruku u džep i ponovno izvadi svežanj ključeva. Odabere isti kao i maločas, primijeti David - četvrtasti, s crnom magnetskom vrpcom po sredini - vjerojatno je bila riječ o matičnom ključu.

"Eci-peci-pec", reče on. "Ti si mali turistički zec." On priđe ćeliji u kojoj je držao Davidovu majku i oca. Kad im se on približio, oni se odmaknu, ponovno obgrljeni.

"Ostavite ih na miru!" vikne David, usplahireno. Billingsley ga uhvati za nadlakticu, ali ga David otrese. "Čujete li me? Ostavite ih na miru!"

"Samo ti sanjaj, derište", reče Collie Entragian. Gurne ključ u bravu ćelije i začuje se potmuli škljocaj kad su se pridršci okrenuli. On otvori vrata. "Dobre vijesti, Ellie - odobrena ti je uvjetna. Skokni van."

Ellie odmahne glavom. Sjenke su se sad počele nakupljati u zatvoru i njezino se lice kupalo u njima, beskrvno kao papir. Ralph je i drugom rukom obujmi oko struka i povuče je još dublje.

"Niste li već dovoljno učinili našoj obitelji?" upita on.

"Jednom riječju - nisam." Entragian izvuče svoj revolver veličine topa, uperi ga u Ralpha i napne oroz. "Izlazite, moja gospo, ili ću upucati ovog crva pimpeka ko mrva - puf! - među oči. Želite li da mu mozak ostane u glavi ili da se suši na zidu? Meni je svejedno."

Bože, neka prestane, molio je David. Molim te neka prestane. Ako si vratio Briana, gdjegod da je bio, možeš učiniti i ovo. Možeš učiniti da prestane. Dobri Bože, molim te, ne dopusti mu da mi odvede mamu.

Ellen je odguravala Ralphove ruke, trgala ih sa sebe.

"Ellie, ne!"

"Moram. Zar ne vidiš?"

Ralph pusti ruke da mu padnu niz bokove. Entragian spusti udarnu iglu i vrati revolver u futrolu. Pruži ruku Ellen, kao da je poziva da se s njim zavrti na plesnom podiju. I ona mu ode. Kad je progovorila, učini to jako tiho. David je znao da ona govori nešto što nije željela da on čuje, ali je imao dobre uši.

"Ako želite… to, odvedite me gdje moj sin to neće morati gledati."

"Ne brini", reče Entragian istim tihim, urotničkim glasom. "Ja ne želim… to. U prvom redu ne od… tebe. A sad dođi."

On zalupi vrata ćelije, prodrma ih da provjeri jesu li zaključana, dok je drugom rukom čvrsto držao Davidovu majku. Tad je povede prema vratima.

"Mama!" vrisne David. Uhvati se za rešetke i prodrma ih. Vrata ćelije malo začegrtaju, ali je to bilo sve. "Mama, ne! Ostavi je na miru, šupče jedan! OSTAVI MI MAJKU NA MIRU!"

"Ne brini David, vratit ću se", reče ona, ali blagost njezina glasa, skoro bez intonacije, jako ga prestraši - kao da je već mrtva. Ili kao da ju je policajac hipnotizirao jednim dodirom. "Ne brini za mene."

"Ne!" krikne David. "Tata, zaustavi ga! Zaustavi!" U svom srcu bivao je sve uvjereniji; odvede li ovaj orijaški, okrvavljeni policajac njegovu majku iz ove prostorije, oni je više nikad neće vidjeti.

"David…" Ralph načini dva posrćuća koraka natraške, sjedne na ležaj, pokrije lice rukama i zaplače.

"Pobrinut ću se ja za nju, Dave, ne brini", reče Entragian. Stajao je pokraj vrata i držao Ellen Carver za nadlakticu. Njegov osmijeh bio bi blistav da nije bilo njegovih krvlju ispruganih zuba. "Osjećajan sam - baš kao tip iz Mostovi okruga Madison, samo bez fotoaparata."

"Učinite li joj što, požalit ćete", reče David.

Policajčev osmijeh izblijedi. Izgledao je i ljutito i pomalo povrijeđeno. "Možda i hoću… ali sumnjam. Zaista. Ti si mali bogomoljko, je li?"

David se zagleda u njega, šutke.

"Da, da jesi. Ima u tebi nečeg bogomoljačkog, Bogom zatravljene oči i Bogom zabezeknuta usta. Mali bogomoljko u bejzbolskoj majici! Bože!" On primakne glavu Elleninoj i podmuklo pogleda u dječaka kroz gazu njezine kose. "Moli se koliko hoćeš, Davide, ali ne očekuj od tog nikakve pomoći. Tvoj Bog nije ovdje, kao što nije bio ni s Isusom kad je Isus umirao viseći na križu a u očima mu se rojile muhe. Tak!"

Ellen ga ugleda kako se penje stubama. Ona krikne i pokuša uzmaknuti, ali ju je Entragian držao na mjestu. Kojot sklizne kroz vrata. Nije čak ni pogledao u ženu koja je vriskala i čija je ruka bila u škripcu policajčeve šake, već mirno ode do sredine prostorije. Tad stane, okrene glavu preko ramena i upilji svoj žuti pogled punjene životinje u Entragiana.

"Ah lah", reče on i pusti Elleninu ruku da bi desnom rukom pljesnuo po svojoj lijevoj nadlanici brzim pokretom koji Davida podsjeti na plosnati kamen koji poskakuje po površini jezera. "Him en tow." Kojot sjedne.

"Ovaj je brz", reče Entragian. Očito je govorio svima, ali je gledao u Davida. "Hoću reći, brz je. Brži od većine pasa. Gurnete li ruku ili nogu izvan ćelije, otkinut će vam je u tren oka. Jamčim vam to."

"Ostavite mi majku na miru", reče David.

"Sinko", sa žaljenjem reče Entragian "prohtije li mi se, nabit ću ti mami kolac u pičku i vrtjeti je dok se ne zapali, a ti me nećeš spriječiti. A vratit ću se i po tebe."

On izađe kroz vrata vukući Davidovu majku za sobom.ßal:kan:do:wñl:õåd.ö:rg

U prostoriji zavlada muk, kojeg su remetili tek razdirući grcaji Ralpha Carvera i kojot, koji je sjedio i dahtao i motrio Davida svojim neugodno pametnim očima. Male kapi sline kapale su s vrška njegova jezika poput vode iz neispravne slavine.

"Budi hrabar, sinko", reče mu muškarac kose do ramena. Zvučao je poput nekog tko je više sviknuo primati utjehu nego je pružati. "Vidio si ga - ima unutarnje krvarenje, gubi zube, jedno mu je oko izletjelo iz glave. Neće još dugo."

"Neće mu trebati ni puno vremena da mi ubije mamu, odluči li to učiniti", reče David. "Već mi je ubio mlađu sestru. Gurnuo ju je niza stube i slomio… slomio joj v-v-vrat." Njegove se oči naglo zamute od suza i on ih potisne. Nije vrijeme za kuknjavu.

"Da, ali…" Glas sjedokosog muškarca zamre.

David se prisjeti razgovora s policajcem dok su se vozili prema gradu - kad su još mislili da je policajac pri zdravoj i uračunljiv i da im samo pomaže. Upitao je policajca odakle zna kako se prezivaju, a policajac je rekao da je pročitao na pločici iznad stola. Bio je to dobar odgovor, zaista se iznad stola nalazila pločica s njihovim prezimenom… samo što je Entragian nikako nije mogao vidjeti s mjesta na kojem je stajao u podnožju stuba njihove prikolice. Imam orlovske oči, Davide, rekao je, to su oči koje vide istinu izdaleka. Ralph Carver ponovno dođe u prednji dio ćelije, skoro vukući noge.

Oči podlivene krvlju, vjeđe podbuhle, lice uništeno bolom. Na trenutak se David osjećao bezmalo zaslijepljenim gnjevom, uzdrhtao od želje da podvrisne: Za sve ovo si ti kriv! Ti si kriv da je Slatkica mrtva! Ti si kriv da je odveo mamu da je ubije ili siluje! Ti i tvoje kockanje! Ti i tvoji glupi prijedlozi! Trebao je odvesti tebe, tata, trebao je odvesti tebe!

Prestani, David. Njegova misao, a glas Genea Martina. Upravo što ono želi da misliš.

Ono? Policajca, Entragiana, je li glas podrazumijevao njega pod ono? I što bi on… ili ono… želio da on misli? A kad smo već kod toga, zašto bi ono uopće zanimalo što on misli?

"Pogledajte ga", reče Ralph, piljeći u kojota. "Kako ga je uspio samo tako dozvati? I zašto kojot ostaje?"

Kojot se okrene prema Ralphovu glasu, pa pogleda u Mary, pa ponovno svrne pogled na Davida. Dahtao je. Slina je padala na drveni pod gdje se stvarala lokvica.

"Nekako ih je izdresirao", reče sjedokosi. "Kao i ptice. Ima i dresirane lešinare. Ubio sam jednog od tih očerupanih seronja. Zgazio sam ga - "

"Ne", reče Mary.

"Ne", ponovi Billingsley kao jeka. "Uvjeren sam da se kojote može dresirati, ali ovo nije dresura."

"Dakako da jest", prasne sjedokosi.

"Onaj policajac?" reče David. "Gospodin Billingsley kaže da je viši no prije. Najmanje osam centimetara."

"To je izvan svake pameti." Sjedokosi je bio odjeven u motociklističku jaknu. Sad povuče zatvarač na jednom džepu, izvadi zgnječeni okrugao paketić slatkiša Life Savers i ubaci jednog u usta.

"Gospodine, kako se zovete?" Ralph upita sjedokosog.

"Marinville. Johnny Marinville. Ja sam - "

"Vi ste slijepac, eto što ste, ako ne vidite da se ovdje događa nešto dozlaboga užasno i neobično."

"Nisam rekao da nije užasno, a još manje sam rekao da je uobičajeno", odgovori sjedokosi. Nastavi govoriti, no tad se ponovno uključi onaj glas, vanjski glas, i David izgubi nit njihova razgovora.

Sapun. Davide, sapun.

On ga pogleda - zeleni kvadar sapuna Irish Spring leži pokraj slavine - i sjeti se Entragianovih riječi: A vratit ću se i po tebe.

Sapun.

Odjednom shvati… barem je mislio da je shvatio. Nadao se da jest.

Bilo bi dobro da sam upravu. Bilo bi dobro da sam upravu ili - Bio je odjeven u majicu Cleveland Indiansa. On je skine, baci pokraj vrata ćelije. Podigne pogled i ugleda kako kojot pilji u nj. Ponovno je naćulio svoje rutave uši i Davidu se učini da ga čuje režati, tiho i grleno.

"Sine?" upita otac. "Što si to namjerio?"

Ne odgovorivši, David sjedne na rub ležaja, skine tenisice i baci ih tamo gdje je ležala majica. Sad više nije bilo sumnje da kojot reži. Kao da zna što David smjera. Kao da ga namjerava zaustaviti pokuša li to učiniti.

Ne glupiraj se, dakako da te namjerava spriječiti pokušaš li to učiniti, zašto bi ga inače policajac ovdje ostavio? Samo se moraš ufati. Ufati i uzdati u Boga.

"Uzdati u Boga da će me štititi", promrmlja on.

Ustane, otkopča remen, pa zastane prstiju položenih na kopčici traperica. "Gospođo?" reče on. "Gospođo?" Mary ga pogleda i David osjeti kako se zacrvenio. "Ako biste se mogli okrenuti", reče on. "Moram skinuti hlače, a bilo bi dobro i da skinem donje rublje."

"Što to, zaboga, namjeravaš?" upita njegov otac. Sad se u njegovu glasu osjećala usplahirenost. "Što god to bilo, zabranjujem ti! Apsolutno!"

David ne odgovori, samo pogleda u Mary. Zagleda se u nju netremice, onako kako je kojot gledao u njega. Ona mu na trenutak uzvrati pogled, a tad mu, bez riječi, okrene leđa. Muškarac u motociklističkoj jakni sjedio je na ležaju, grickao svoje Life Savers i promatrao ga. David je poput većine jedanaestogodišnjaka bio stidljiv kad bi bila riječ o njegovu tijelu i taj mu je netremičan pogled bio neugodan… ali kako je već samog sebe opomenuo, ovo nije bilo vrijeme za grupiranje. Pogleda još jednom u sapun Irish Spring, pa zakvači palcima hlače i gaćice i potegne ih prema dolje.

"Lijepo", reče Cynthia. "Hoću reći, super, nema što."

"Što je?" upita Steve. Sjedio je nagnut naprijed i pomnjivo motrio cestu. Po njoj je vjetar sad valjao sve više pijeska i kugli korova i to je otežalo vožnju. "Znak. Vidiš ga?"

On pogleda. Znak, s prvotnim natpisom VJERSKE i JAVNE ORGANIZACIJE DESPERATIONA ŽELE VAM DOBRODOŠLICU! neki je šaljivdžija sprejem u boji promijenio i sad je pisalo MRTVI PSI DESPERATIONA ŽELE VAM DOBRODOŠLICU! Uže, iskrzano na jednom kraju, klatilo se amo-tamo na vjetru. No vučjaka više nije bilo. Najprije su kljun omastili lešinari, a potom su došli kojoti. Gladni i nimalo se ne stideći pojesti svog bratića u prvom koljenu, pregrizli su uže i odvukli vučjakovo truplo, zastavši samo da se navlače i tuku među sobom. Ono što je ostalo (uglavnom kosti i nokti na nogama) ležalo je na idućoj uzvišici. Pijesak gonjen vjetrom uskoro će i to prekriti.

"Hej, ovdašnji ljudi su neki veseljaci", reče Steve. "Bez sumnje." Ona pokaže prstom. "Stani ondje." Bila je to zahrđala Quonsetica. Na natpisu ispred nje pisalo je DESPERATION MINING CORP. Pokraj nje je bilo parkiralište na kojem je bilo deset ili dvanaest automobila i kamiona.

On se zaustavi, ali ne skrene na parkiralište, barem ne još. Vjetar je sad puhao ravnomjernije i zapusi su se postupno stopili u jedan postojani udar. Na zapadu, sunce je bilo nadrealistički crveno-narančasti disk koji je visio iznad planina Desatova, plosnato i naduto poput fotografija planete Jupitera. Steve je čuo brzi i uporni tink-tink-tink-tink negdje u blizini, vjerojatno zvuk čelične stezaljke užeta o jarbol za zastavu.

"Što bi ti?" upita je on.

"Pozovimo policiju odavde. Ima ljudi. Vidiš svjetla?"

On pogleda u Quonseticu i ugleda pet ili šest žarkih četvorina u dnu zgrade. U sumračju su izgledale poput osvijetljenih prozora vagona. On ponovno pogleda u Cynthiju i slegne ramenima.

"Zašto odavde, kad bismo se mogli odvesti do mjesne policijske postaje? Središte grada - kakvo god da je - ne može biti daleko."

Ona rukom protrlja čelo kao da je umorna ili da je počinje boljeti glava. "Rekao si da ćeš biti oprezan. Ja sam rekla da ću ti pomoći biti oprezan. I to sad pokušavam učiniti. Htjela bih malo ispitati teren prije no što me netko u uniformi posjedne u stolac i počne rešetati pitanjima. I ne pitaj me zašto, jer ne znam točno. Pozovemo ovdašnje policajce i pokaže se da su u redu, fino. Oni su u redu, mi smo u redu. Ali… gdje su bili, jebote? Nećemo spominjati tvog šefa, on je nestao skoro bez traga, ali velika kamp-prikolica parkirana uz cestu, probušenih guma, nezaključanih vrata, a unutra novac i nakit? Ma nemoj me zezati. Gdje su bili policajci?"

"Sve se svodi na to."

"Aha, na to." Policajci su možda otišli istražiti neku prometnu nesreću ili požar na ranču ili pljačku trgovine živežnim namirnicama, a možda i ubojstvo, i ona je tog bila svjesna - i to svi, jer u ovom dijelu svijeta nema tako puno policajaca, ali da, ipak se sve svodi na to. Jer je to izgledalo više nego smiješno. Izgledalo je pogrešno.

"U redu", blago reče Steve i skrene na parkiralište. "A moglo bi se dogoditi da nema nikog u onome što se prodaje pod policijsku postaju Desperationa. Kasno je. Iskreno govoreći, iznenađuje me da ovdje još nekog ima. Kopanje rude je sigurno unosno, ha?" On sparkira kamion pokraj jednog kamioneta, otvori vrata a vjetar mu ih iščupa iz ruke. Ona udare o bočnu stranu kamiona. Steve žmirne, napola očekujući nekoga nalik Slim Pickensu da mu potrči ususret, pridržavajući šešir jednom rukom i vičući Hej, stani momak! No nikakav vlasnik to ne učini. Pokraj njega prozuji kugla korova, očito na putu za Salt Lake City, i to je bilo sve. I letjela je lužnata prašina - puno prašine. U stražnjem je džepu imao crvenu bandanu{41}. On je izvadi, zaveže u čvor oko vrata i navuče na usta.

"Stani, čekaj", reče on i potegne je za ruku kako još ne bi otvorila svoja vrata. Nagne se i otvori pretinac za rukavice. Prekopa po njemu, nađe još jednu bandanu - plavu - i pruži joj je. "Najprije stavi ovo."

Ona je podigne, ozbiljno je pregleda, pa ga ponovno pogleda onim široko otvorenim očima djevojčice. "Nema uši?"

On frkne i veselo se nasmiješi iza crvene bandane. "Možda samo jedna, gospojo, kako kažemo mi iz Lubbocka. Stavi je."

Ona je zaveže u čvor i povuče preko lica. "Butch i Sundance", reče ona, malko prigušena glasa.

"Aha, Bonnie i Clyde."

"Omar i Sharif', reče ona i zahihoće.

"Pazi dok izlaziš. Vjetar doista puše do daske."

On izađe, vjetar ga ošamari po licu i on zatetura kad je stigao do prednjeg dijela vozila. Za čelo su ga ujedali leteći kamenčići. Cynthia se držala za kvaku vrata, sagnute glave, a majica s likom Petera Tosha lepetala je iza njena mršavog struka poput jedra. Još je bilo nešto danjeg svjetla i nebo je još bilo plavo, ali je krajolik postao čudan, bez sjena. Ako je Steve ikad vidio olujnu svjetlost, bila je to ova.

"Dođi!" vikne on i stavi ruku oko Cynthijina struka. "Sklonimo se s ovoga!"

Oni požure preko ispucanog asfalta prema duguljastoj zgradi. Na jednom njezinu kraju nalazila su se vrata. Pokraj njih, na ploči pričvršćenoj željeznom zakovicom za valoviti metal pisalo je DESPERATION MINING CORP., kao i na onoj ispred parkirališta, ali Steve primijeti da je ovaj natpis premazan preko nečeg drugog, nekog drugog naziva koji se počeo providjeti kroz bijelu boju poput crvenog duha. Bio je prilično siguran da je jedna od premazanih riječi DIABLO u kojoj je slovo I bilo pretvoreno u đavlove vile. Cynthia je lupkala po vratima jednim izgrizenim noktom. Neki je natpis visio s unutarnje strane na jednom od onih malih prozirnih priljepaka- vješalica. Steveu se učini da je poruka na natpisu beskrajno, razdražujuće, razmetljivo tipična za američki zapad.

AKO JE OTVORENO, OTVORENO JE
AKO JE ZATVORENO, LIJEPO SE VRATI

"Zaboravili su sinko", reče on.

"Ha?"

"Trebalo bi pisati 'Vrati se, sinko.' Tad bi bilo pravo." On pogleda na sat; bilo je sedam i dvadeset. Što je značilo da je zatvoreno, dakako. Ali, ako je zatvoreno, što rade ti automobili i kamioni na parkiralištu?

On pokuša otvoriti vrata. Gurne ih i ona se otvore. Iznutra se začuje zvuk country glazbe, isprekidane jakim krčanjem. "I built it onepiece at a time", pjevao je Johnny Cash, "And it didn't cost me a…{42}"

Oni uđu. Vrata se zatvore pneumatski. Vani je vjetar čegrtao i brujao po brežuljkastim metalnim stijenkama zgrade. Bili su u predvorju. Zdesna su se nalazila četiri plastična povezana stolca. Izgledali su kao da su se njima uglavnom služile grdosije odjevene u prljave traperice i radničke čizme. Ispred stolaca nalazio se duguljast stolić za kavu, pretrpan časopisima koje se nije moglo naći u liječničkim čekaonicama: Oružje i streljivo, Na cesti i pruzi, MacLeanovo rudarsko izvješće, Novosti iz svijeta metalurgije, Autoceste Arizone. Bio je tu i jako stari primjerak Penthousea s Tonyjem Hardingom na naslovnici.

Točno ispred njih bio je maslinastosivi prijavni stol, tako ulubljen kao da ga je netko dogurao ovamo udarajući ga nogom od Autoceste 50. Stenjao je pod teretom papira, nerazborito složene hrpe izdanja s oznakom MSHA vodič (na vrhu svega toga stajala je prepuna pepeljara) i tri žičane košare pune kamenja. Pisaći stroj koči se na rubu stola; koliko Steve vidi, nema računala. U otvoru za koljena je stolac, od onih koji se voze po kotačićima, ali nitko u njemu ne sjedi. Rashladni su uređaji uključeni i u prostoriji je neugodno svježe.

Steve obiđe stol, ugleda jastučić na stolcu i podigne ga kako bi ga Cynthia vidjela. Na gornjoj je strani starinskim slovima bilo izvezeno SPARKIRAJ DUPE.

"Ukusno", reče ona. "Portiri su u blizini, pozvonite."

Na stolu, s boka zaštićen s jedne strane šaljivim natpisom (I NE DOVEDI ME U NAPAST JER ĆU JE I SAM NAĆI) a s druge pločicom s imenom (BRAD JOSEPHSON), stajala je neprirodna studijska fotografija debele ali zgodne crnkinje kojoj je pokraj svakog boka stajalo jedno slatko dijete. Muškarac-portir, dakle, i ne uzor urednosti.

Radio - stari, napukli Philco - nalazio se na obližnjoj polici, zajedno s telefonom. "Right about then my wife walked out", Johnny Cash zakmeči kroz žestoku topovsku paljbu krčanja, "And I could see right away that she had her doubts, But she opened the door and said 'Ho-ney, takemefora - '{43}"

Steve ugasi radio. Dosad najjači udar vjetra zahvati zgradu i ona zaškripi poput podmornice pod pritiskom. Cynthia, koja je još na nosu imala bandanu koju joj je on dao, zvjerala je oko sebe. Radio je bio ugašen, ali - jedva čujno - Steve je još čuo kako Johnny Cash pjeva o tome kako je prokrijumčario svoj automobil iz pogona GM-a u košarici za ručak, komad po komad. Ista postaja, drugi radio, negdje straga. Vjerojatno ondje gdje su svjetla, pretpostavi on. Cynthia pokaže na telefon. Steve podigne slušalicu, osluhne, pa je ponovno spusti u ležište.

"Ne radi. Negdje dolje je sigurno žica."

"Zar se ne stavljaju pod zemlju?" upita ona i Steve primijeti nešto zanimljivo: oboje su tiho govorili, zapravo korak-dva od šapata.

"Mislim da se u Desperationu još tog nisu sjetili."

Iza stola su bila vrata. On uhvati za ručku, no ona ga zgrabi za ruku.

"Što je?" upita Steve.

"Ne znam." Ona pusti njegovu ruku, podigne svoju i povuče bandanu. Tad se nervozno nasmije. "Čovječe, ne znam, ovo je tako… ćaknuto."

"Nekoga mora biti otraga" reče on. "Vrata su nezaključana, svjetlo upaljeno, automobili na parkiralištu."

"I ti se bojiš. Bojiš li se?"

On razmisli pa kimne glavom. Da. Kao prije oluja - vijaka - kad je bio mali, samo što u ovome nije bilo onog neobičnog užitka. "Ali ipak moramo…"

"Da, znam. Produži." Ona proguta slinu i on začuje kako joj je nešto u grlu škljocnulo. "Hej, reci mi da ćemo se za nekoliko sekundi smijati jedno drugom i osjećati se blesavo. Možeš li to učiniti, Lubbock?"

"Za nekoliko sekundi smijat ćemo se jedno drugom i osjećati se blesavo."

"Hvala."

"Nema frke", reče on i otvori vrata. Od njih je vodio uski hodnik, desetak metara dugačak. Na stropu je bio dvored neonskih štapova a na podu tepih za sve vremenske prilike. S jedne su se strane nalazila dvoja vrata, oboja otvorena, a na drugoj troja - dvoja otvorena a jedna zatvorena. Na kraju hodnika, žarko žuto svjetlo ispunjalo je nešto što je Steveu sličilo na nekakav pogon - tvornički možda - ili laboratorij. Ondje su bili oni osvijetljeni prozori koje su vidjeli izvana i odakle je dopirala glazba. Johnny Cash ustupio je mjesto Tractorsima, koji su tvrdili da njihova draga voli to činiti zibajući se kao bugi-vugi ču-ču vlak. Steveu to zazvuči kao tipična pusta hvala.

Ovo je zajebano. Znaš to, zar ne?

Znao je. Čuje se radio. Čuje se vjetar, opijen od kiselkastog lužnatog praha, koji udara o metalne stijenke dovoljno snažno da zvuči poput mećave u Montani. Ali gdje su glasovi? Muški razgovori, vicevi, mlaćenje prazne slame? Muškarci koji su stigli u automobilima parkiranima ispred zgrade?

On polako krene niz hodnik, pomislivši da bi trebao viknuti nešto poput: Hej! Ima li koga? ali se nije usudio. Ovdje je bilo istodobno prazno, a opet i nije. No, kako bi zgrada mogla biti i jedno i drugo, bilo je -

Cynthia ga naglo potegne za stražnji dio košulje. Povuče ga tako snažno i neočekivano da je skoro vrisnuo.

"Što je?" upita on - ljut, uzbubnjala srca - i shvati da šapće.

"Čuješ li?" upita ona. "Zvuči kao… ne znam… kao da neko dijete slamčicom pravi mjehuriće u Kool-Aidu{44}."

Isprva je čuo samo Tractorse - "She said her name was Emergency and asked to see my gun, She said her telephone number was 911-nt… A{45}" - a tad ga začuje, brzi tekući zvuk. Mehanički, ne ljudski.

Zvuk koji mu se učinio poznat. "Aha, čujem."

"Steve, ja bih da odemo odavde."

"Pa vrati se u kamion."

"Ne."

"Cynthia, za Boga miloga - "

On pogleda u njezine velike oči, njezina stisnuta, tjeskobna usta, i zašuti. Ne, ona se nije željela vratiti u kamion sama i on joj nije to zamjerio. Izjavila je za sebe da je trezvena ženska, i možda je i bila, ali je sad bila i ženska skoro nasmrt prestrašena. On je uhvati za mršava ramena, privuče k sebi i smjesti glasnu pusu na njezino čelo, točno između očiju.

"Ne brini, mala Nell", reče on sasma pristojno oponašajući Dudley Do-Righta "jer ja ću te štititi."

Ona se osmjehne protiv svoje volje. "Jesi mulac."

"Dođi. Drži se blizu. A budemo li morali bježati, trči brzo. Jer bih te u protivnom mogao srušiti i pregaziti."

"Ne moraš brinuti zbog tog", reče Cynthia. "Izletjet ću kroz vrata i nestati prije no što se ti ubaciš u brzinu."

Prva vrata nadesno bio je ured. Prazan. Na zidu je bila ploča od pluta, pokrivena polaroid fotografijama površinskog rudokopa. To je bio onaj visoki zemljani bedem koji se nadvijao nad grad, pretpostavi Steve.

Prva vrata slijeva, ponovno ured. I ovaj prazan. Onaj pućkavi zvuk sad je bio glasniji i Steve je znao što je to prije no što je zavirio kroz iduća vrata zdesna. Osjeti stanovito olakšanje. "To je akvarij", reče on, "ništa više."

Ured u koji su sad zavirili bio je puno ljepši od prva dva, a na podu je bio pravi sag. Akvarij je bio na postolju ulijevo od vrata, ispod fotografije dvojice muškaraca u čizmama, šeširima i zapadnjačkim poslovnim odijelima kako se rukuju pokraj jarbola zastave - onog vani, najvjerojatnije. Bio je to gusto naseljen akvarij; ugleda tigrice, sklaćeve, zlatne ribice i nekoliko crnih ljepotica. Na dnu, u pijesku, ležala je nekakva neobična naprava, jedna od onih stvari koje ljudi stavljaju u akvarije za ukras, pretpostavi on, samo što ova nije bila potonuli brod, ili gusarska škrinja s blagom ili dvorac kralja Neptuna. Ovo je bilo nešto drugo, nešto što je izgledalo poput-

"Hej, Steve", Cynthia šapne slabim usiljenim glasićem. "To je ruka."

"Što?" upita on, iskreno ne shvaćajući, iako će poslije shvatiti da je sigurno i tad znao što je to, što leži na dnu akvarija, što bi inače moglo biti?

"Ruka", ona zamalo zastenje. "Ruka, jebote."

A kad je jedna od tigrica proplivala između drugog i trećeg prsta (na trećem je bio uski vjenčani prsten), on shvati da ona ima pravo. Na tome je bilo nokata. Na palcu je bila tanka bijela crta ili ožiljak.

To je bila ruka.

On se primakne, ne obazirući se na stisak njezine ruke na svom ramenu, pa se prigne pozornije pogledati. Njegova nada da je riječ o umjetnoj ruci, usprkos vjenčanom prstenu i realističnoj niti ožiljka, izblijedi u toj svjetlucavoj vodi. Iz zapešća su virile prnje mesa i žila. Lelujale su poput planktona na strujama koje je stvarao regulator. A ugleda i kosti.

On se uspravi i ugleda Cynthiju kako stoji pokraj stola. Površina ovog stola bila je puno urednija od one Brada Josephsona. Na njemu je stajao prenosivi kompjuter, zaklopljen. Pokraj njega telefon. Pokraj telefona telefonska sekretarica na kojoj je žmigala crvena žaruljica, znak da ima poruka. Cynthia podigne telefon, osluhne, pa ga spusti. Stevea zapanji bljedilo njezina lica. S toliko malo krvi u glavi, trebala bi ležati na podu u nesvijesti, pomisli on. No umjesto da padne u nesvijest, ona ispruži prst prema tipki za preslušavanje poruka.

"Nemoj!" sikne on. Bog bi ga znao zašto, a ionako je bilo prekasno. Začuje se bip. Pa škljocaj. A tad čudan glas - kao da nije bio ni muški ni ženski i Steveu srce padne u pete.

"Pneuma", reče glas umno. "Soma. Sarx. Pneuma. Soma. Sarx. Pneuma. Soma. Sarx."

Nastavi tako polako izgovarati te riječi i pritom se činilo da postaje sve glasniji. Je li to moguće? Steve je zurio u sekretaricu, prikovana pogleda, a riječi su ga bockale u mozak

(soma sarx penuma)

poput sićušnih oštrih risaćih čavlića. Možda bi nastavio tako zuriti bog zna koliko, da Cynthia nije ispružila ruku i opalila po tipki STOP tako jako da je telefonska sekretarica odskočila od stola.

"Oprosti, ne može to tako, previše je jezivo." Zvučala je i kao da se ispričava i kao da mu prkosi.

Izađu iz ureda. Niže u hodniku, u radionici ili laboratoriju ili što već to bilo, Tractorsi su još pjevali o bugi-vugi curi koja ima sise do stropa i nabija ti ih na nos.

Koliko traje ta pjesma, dovraga? upita se Steve. Svira već petnaest minuta, najmanje.

"A da sad odemo?" upita Cynthia. "Molim lijepo."

On pokaže prstom niz hodnik prema žarkožutim svjetlima.

"Isuse, lud si", reče ona, ali kad se on zaputi u tom smjeru, ona krene za njim.

"Kamo me vodite?" treći put upita Ellen Carver. Nagne se naprijed, i zakvači prstima za mrežastu pregradu između prednjeg i stražnjeg sjedišta policijskog automobila. "Molim vas, zar mi ne možete reći?" Isprva je bila zahvalna na tome što je nije silovao ili ubio… a i laknulo joj je da tijelo jadne slatke male Kirstie više nije ležalo u podnožju onih pogubnih stuba. No na stubama s vanjske strane vrata bila je golema mrlja krvi, koja se još nije posve osušila i bila samo djelomice pokrivena pijeskom koji se lijepio za nju. Krv

Maryna supruga, zaključi ona. Pokuša je prekoračiti, ali ju je policajac, Entragian, držao za ruku kao kliještima i jednostavno ju povukao preko nje, pa su njezine tenisice ostavile iza nje tri ogavna crvena traga kad su skrenuli iza ugla na parkiralište. Užas. Sve ovo. Strava. Ali je barem još živa.

Da, isprva je osjetila olakšanje, ali ga je zamijenio sve jači osjećaj strepnje. Kao prvo, to što se događa s tim čudovištem, ubrzavalo se. Čula bi vodnjikav prasak kad je njegova koža prsnula na nekoliko mjesta, te curkanje kad bi potekla ili počela kapati krv. Leđa njegove službene košulje, isprva kaki boje, sad su bila blatnjavo crvena.

A nije joj se sviđao ni smjer kojim je krenuo - na jug. Ondje nije bilo ničeg osim beskrajnog bedema površinskog rudokopa. Automobil se polako valjao niz glavnu trgovačku ulicu (ona pretpostavi da je to glavna ulica, zar ne postoje u svakom mjestu?), i prođu pokraj posljednje dvije trgovine: još jednog bara i Harveyeve radionice za popravak malih strojeva. Posljednja trgovina u ulici bila je pomalo mrka straćara iznad čijih je vrata pisalo BODEGA, a ispred kojih je stajao natpis koji je vjetar otpuhao s postolja. Ellen ga ipak uspije pročitati: MEKSIČKE HRANE.

Sunce je bilo zapadajuća kugla prašnjave talioničke vatre i u krajoliku je bilo stanovite jasne danje tame koja joj se učini sudnjedanska. Nije to bilo toliko zbog togu gdje se nalazi, shvati Ellen, nego zbog toga tko je ona.

Nije mogla povjerovati da je ona sad ista ona Ellen Carver koja je bila članica Zajednice doma i škole i razmišljala o tome da se ove jeseni natječe za mjesto u školskom odboru, ona ista Ellen Carver koja bi katkad otišla s prijateljicama na ručak u kineski restoran, gdje bi im mai-tai udario u glavu i gdje bi razgovarale o odjeći, djeci i braku - čiji se klima a čiji ne.

Je li ona sad ista ona Ellen Carver koja je naručivala svoju ponajbolju odjeću iz kataloga Boston Proper i stavljala parfem Red kad bi bila raspoložena za seks koja je imala smiješnu majicu sa šljokicama na kojoj je pisalo KRALJICA SVIJETA?

Ona Ellen Carver koja je odgojila dvoje slatke djece i zadržala svog čovjeka dok su sve žene oko nje gubile svoje? Ona koja si je rukom pipala dojke otprilike svakih šest tjedana, ona koja se navečer, vikendom, voljela sklupčati u dnevnoj sobi, sa šalicom vrućeg čaja, nekoliko čokoladica i džepnih izdanja romana s naslovi ma kao što su Misery u raju? Zaista? Ma zaista?

Pa, vjerojatno jest; ona je bila ta Ellen i tisuće drugih: Ellen u svili i Ellen u trapericama i Ellen koja sjedi na zahodu i piški, držeći u jednoj ruci recept za Brown Betty{46}; bila je, zaključi ona, i dijelovi od kojih se sastoji i nešto više od tih dijelova… no znači li to da je ona i ova Ellen Carver čiju su ljubljenu kćer ubili i koja sad sjedi skvrčena na stražnjem sjedištu policijskog automobila u kojem počinje neopisivo zaudarati, žena koju voze pokraj srušenog natpisa MEKSIČKE HRANE, žena koja više nikad neće vidjeti ni svoj dom, ni prijatelje ni muža?

Je li ona ova Ellen Carver koju voze u prljavu, vjetrovitu tamu u kojoj nitko ne čita kataloge Boston Proper i ne pije mai-tai iz kojih vire papirnati kišobrančići i gdje je čeka jedino smrt?

"Isuse, molim vas nemojte me ubiti", reče ona kukavnim, drhtavim glasom u kojem nije mogla prepoznati svoj. "Molim vas, gospodine, nemojte me ubiti, ne želim umrijeti. Učinit ću što god kažete, ali me nemojte ubiti. Molim vas nemojte."

On ne odgovori. Ispod njih se začuje mukli udarac kad su stigli do kraja asfalta. Policajac povuče ručicu za uključivanje prednjih svjetala, ali to kao da nije puno pomoglo; ona ugleda tek dva sjajna stošca kako obasjavaju svijet uskomešane prašine. Svako malo ispred njih bi proletjela kugla korova, prema istoku. Šljunak je prskao ispod guma i cvrkao o dno automobila.

Prođu pokraj duge, sklepane zgrade zahrđalih metalnih zidova - tvornica ili nekakva čeličana, pomisli ona - a tad se cesta nakosi uzbrdo. Počnu uspon uz nasip.

"Molim vas", šapne ona. "Molim vas, samo mi recite što želite."

"Bljak", reče policajac, iskrivi lice i gurne ruku u usta poput čovjeka koji ima dlaku na jeziku. Umjesto dlake iščupa jezik. Na trenutak se zagleda u nj, kako leži beživotno u njegovoj šaci poput komada jetre, a tad ga baci.

Prođu pokraj dva kamioneta, kamiona za odvoz otpada i jaružala, parkiranih u prvoj serpentini kojom je cesta zavijala prema vrhu.

"Ako ćete me ubiti, učinite to brzo", reče ona svojim drhtavim glasom. "Molim vas, nemojte me mučiti. Učinite barem toliko, obećajte mi da me neće boljeti."

Ali joj zgrbljeni, krvavi lik iza upravljača policijskog automobila ništa ne obeća. Samo je vozio kroz uskovitlanu prašinu i vodio automobil prema sljemenu nasipa. Policajac ne uspori na vrhu već prijeđe preko ruba i počne se spuštati, ostavljajući vjetar iza njih.

Ellen se okrene, želeći vidjeti još malo svjetlosti na izdisaju, ali se sjetila prekasno. Zidovi jame već su sakrili ono što je ostalo od zalaska sunca. Policijski se automobil spuštao u neizmjerno jezero tame, bezdan u kojem su farovi automobila izgledali smiješno. Ovdje dolje, noć je već pala.

Drugo poglavlje

Doživio si obraćenje, velečasni Martin jednom je rekao Davidu. To je bilo negdje u početku njihovih razgovora. I u vrijeme kad je David počeo shvaćati da poslije četiri sata poslije podne velečasni Gene Martin više nije baš trijezan. No proteći će još nekoliko mjeseci prije no što će David shvatiti koliko njegov novi učitelj pije.

Zapravo, tvoje je jedino stvarno obraćenje koje sam vidio, vjerojatno jedino neglumljeno koje ću ikad vidjeti. Ovo nisu dobra vremena za Boga naših otaca, Davide. Puno ljudi puno priča, a malo ih se drži pravog puta.

David nije bio siguran da je "obraćenje" podesna riječ za to što mu se dogodilo, ali nije gubio vrijeme brinući o tome. Nešto se dogodilo i imao je pune ruke posla da bi se uopće pomirio s tom činjenicom. To nešto dovelo ga je do velečasnog Martina, a velečasni Martin - pijan ili ne - rekao mu je stvari koje je trebao znati i postavio mu zadaće koje je trebao izvršiti.

Kad ga je David upitao, za jednog od njihovih nedjeljnih poslijepodnevnih sastanaka (tog se dana na televiziji prikazivala nijema košarka), što bi trebao učiniti, velečasni je Martin spremno odgovorio: "Posao novog kršćanina je upoznati Boga, spoznati Boga, uzdati se u Boga, ljubiti Boga. To nije kao odnijeti popis za nabavku u supermarket, gdje možeš robu pobacati u košaru bilo kakvim redoslijedom. To je razvojni proces, kao kad se penješ po matematičkim ljestvama od brojeva do algebre. Upoznao si Boga, i to prilično spektakularno. Sad ga moraš spoznati."

"Pa, razgovaram s vama", rekao je David.

"Da, a razgovaraš i s Bogom. Razgovaraš, zar ne? Nisi odustao od molitve?"

"Ne. Ali ne čujem često odgovor."

Velečasni Martin se nasmijao i srknuo gutljaj iz svoje čajne šalice. "Bog je loš sugovornik, u to nema sumnje, ali nam je ostavio priručnik. Predlažem da se poslužiš njime."

"Molim?"

"Bibliju", rekao je velečasni Martin, gledajući ga preko ruba šalice krvlju podlivenim očima.

I tako je David pročitao Bibliju. Počeo je u ožujku i završio s čitanjem Otkrivenja (Neka milost Gospodina Isusa bude sa svima! Amen.) tjedan dana ili nešto više prije njihova odlaska iz Ohija. Čitao ju je kao školsku lektiru, dvadeset stranica na noć (vikendom bi uzeo slobodne dane), pravio bilješke, učio napamet dijelove teksta koji bi mu se učinili važni, preskačući jedino one dijelove za koje mu je velečasni Martin rekao da ih može preskočiti, uglavnom Knjigu postanka.

A ono čega se sad najjasnije sjećao, dok je stajao drhtureći pokraj umivaonika u zatvorskoj ćeliji i zalijevao se studenom vodom, bila je priča o Danielu u lavskoj jami. Kralj Darije nije zapravo htio baciti Dannyja unutra, ali su ga njegovi savjetnici nekako uspjeli obrlatiti. David se zapanjio time koliko u Bibliji ima politike.

"Da si PRESTAO S TIM!" drekne njegov otac, trgne Davida iz njegovih misli i on se okrene. U sutonu koji je gusnuo, lice Ralpha Carvera izduljilo se od užasa, oči su mu bile crvene od duševnih muka. Od uzrujanosti je zvučao poput jedanaestogodišnjaka kojeg je spopao bijes. "Da si prestao OVOG TRENUTKA, čuješ li me?"

David ne odgovori nego se ponovno okrene prema umivaoniku i počne se prskati vodom po licu i kosi. Sjetio se savjeta kralja Darija Danijelu na odlasku: "Bog tvoj, kome tako postojano služiš, neka te izbavi." A još nešto, nešto što Danijel reče idućeg dana o tome zašto je Bog zatvorio lavlje ralje -

"David! DAVID!"

Ali neće ponovno pogledati u oca. Ne može. Mrzio je vidjeti oca kako plače, a nikad ga nije čuo ni vidio da tako grca. Bilo je to užasno, kao da mu je netko presjekao venu u srcu.

"Davide, odgovori mi!"

"Može lokot na usta, druškane?" reče Marinville.

"Vi si ga stavite", reče mu Mary.

"Ali draži kojota!"

Ona se ogluši na to. "Davide, što to činiš?"

David ne odgovori. Nije ovo nešto o čemu bi se moglo racionalno razgovarati, čak i da ima vremena, jer vjera nije racionalna. Ovo je nešto o čemu mu je velečasni Martin držao propovijedi, muštrao ga time kao da je riječ o nekakvu važnom pravopisnom pravilu, mekom i tvrdom ć: muškarci i žene zdrava duha ne vjeruju u Boga. I to je to, to je tako. To se ne može reći s propovjedaonice, jer bi te pastva šibama otjerala iz grada, ali je to istina.

Bog nema veze s razlozima; Bog ima veze s ufanjem i vjerom. Bog kaže: "Kad hodaš po užetu, skloni mrežu. A kad nje više ne bude, makni i uže." On još jednom napuni ruke vodom i polije se po licu i kosi. I glavi. Zbog glave će uspjeti ili propasti, već je toga bio svjestan. To je najkrupniji njegov dio, a lubanja nije naročito savitljiva.

David dohvati sapun Irish Spring i počne se sapunati. Nije gubio vrijeme na noge, s njima neće biti problema, ali se sustavno sapunao od prepona naviše, trljao sve jače i stvarao sve više sapunice. Njegov se otac još derao na njega, ali sad nije bilo vremena za slušanje. Problem je u tome da mora biti brz… ne samo zato što bi izgubio hrabrost kad bi zastao i razmislio o kojotu koji sjedi ispred ćelije. Dopusti li da se sapun osuši, ne bi mu poslužio kao glatki kolomaz, već kao sloj gume koji bi ga usporavao.

On se brzo podmaže po vratu, pa to isto učini s licem i kosom. Očiju stisnutih u proreze, još stišćući sapun u jednoj ruci, on otapka do vrata ćelije. Poprečna rešetka sjekla je okomite na oko metar od poda. Razmak između okomitih rešetki bio je najmanje deset centimetara, a možda i dvanaest. Ćelije u zatvoru bile su predviđene da zadrže muškarce - uglavnom mišićave rudare - a ne jedanaestogodišnje mršavke i nije očekivao da će mu se biti teško provući.

Barem dok ne dođe do glave.

Brzo, požuri, ne razmišljaj, uzdaj se u Boga.

On klekne, zebući, pokriven zelenom sapunskom sluzi od bokova naviše i počne sapunom trljati rešetke gore-dolje, najprije s unutarnje strane bijelo obojenih okomitih rešetki, pa s druge. Vani kod stola, kojot ustane. Njegovo se tiho režanje pojača. Svoje je žute očice upiljio u Davida Carvera. Njuška mu se naborala kad je iskezio puna usta zuba u neugodnom osmijehu.

"David, ne! Nemoj to činiti, sine! Ne budi lud!"

"Dečko, otac ti ima pravo." Marinville je sad stajao kod rešetki svoje ćelije, dlanova omotanih oko njih. A i Mary. Zbog tog je Davidu bilo neugodno, ali se to vjerojatno moglo očekivati s obzirom na ponašanje njegova oca. A tome se nije moglo pomoći. Morao je krenuti, i to odmah. Iz slavine nije uspio iscijediti ni kap tople vode, a hladnoća će još brže osušiti sapun na njegovoj koži.

Kad je kleknuo na jedno koljeno da pribere misli, on se ponovno prisjeti priče o Danijelu i lavovima. To ga ne iznenadi, s obzirom na okolnosti. Kad je sutradan stigao kralj Darije, Danijelu nije bilo ništa. "Moj je Bog poslao svog Anđela i zatvorio ralje lavovima", reče mu Danijel "jer sam nedužan pred njim."

To nije bio baš točan navod, ali je David znao da je riječ "nedužan" bila. Očarala ga je, dirnula u neku žicu duboko u njemu. Sad je izgovori biću čiji bi glas kadšto čuo - onog kojeg je poistovjetio s glasom onog izvanjskog bića: Nađi nedužnost u meni, Bože. Nađi nedužnost u meni i zatvori usta toj vreći buha. Hvaljen Isus, amen.

Okrene se postrance, pa se upre čitavom težinom na jednu ruku, poput Jacka Palancea kad je izveo sklekove na dodjeli Oscara. Na taj je način uspio istodobno gurnuti obje noge kroz rešetke. Izmigolji iz ćelije natraške, do gležnjeva, pa koljena, pa bedara… gdje prvi put osjeti pritisak sapunom podmazane hladnoće oličenih rešetki.

"Ne!" vrisne Mary. "Makni se od njega, ti rugobo usrana! MAKNI SE OD NJEGA!"

Začuje se cilik. Za njim slabo čujni zvuk poput kotrljanja pikule. David okrene glavu i ugleda kako je Mary gurnula ruke kroz rešetke svoje ćelije. Lijeva je šaka bila skupljena, a desnom je iz nje izvadila još jednu kovanicu i bacila je u kojota. Ovaj put kojot jedva obrati pozornost, iako ga je novčić pogodio u stegno. Umjesto toga, životinja režeći i pognute glave krene prema Davidovim golim stopalima i nogama.

O Kriste svemoćni, pomisli Johnny. Klinjo je mozak ostavio na vješalici.

Tad izvuče remen iz svoje motociklističke jakne, gurne ruku što je više mogao kroz rešetke, zamahne i odalami kopčom po kojotovoj mršavoj slabini baš kad se ovaj spremio kušati dječakovo desno stopalo.

Kojot zakevta od bola ali i iznenađenja. Strelovito se okrene i ščepa zubima remen. Johnny ga snažnim trzajem povuče - bio je pretanak, najvjerojatnije će puknuti u kojotovim raljama prije no što se dječak provuče… ako se dječak uspije provući, u što je Johnny sumnjao. On zamahne i baci remen preko ramena, pa strgne tešku kožnu jaknu sa sebe, pokušavajući pritom zadržati kojotov žuti pogled, voljom ga spriječiti da odvrati pogled. Životinjine ga oči podsjete na policajčeve.

Dječak zastenjavši gurne stražnjicu kroz rešetke i Johnny se upita kakav mu je to osjećaj proizvelo u obiteljskim biserima. Kojot se počne okretati prema tom zvuku i Johnny kroz rešetke zamahne prema njemu jaknom, držeći je za ovratnik. Da se životinja nije bila primaknula dva koraka da zubima uhvati remen, jakna ju ne bi dohvatila… ali se kojot primaknuo i jakna ga je dohvatila. Kad je okrznula životinju po ramenu, ona se brzo okrene i ščepa jaknu tako čvrsto da ju je skoro istrgla iz Johnnyjevih ruku. Povuče Johnnyja i on glavom udari u rešetke. Zaboljelo ga je vraški i iza njegovih očiju rasprsne se žarkocrvena raketa, ali je stigao zahvaliti Bogu na tome što mu nos nije udario u rešetku, nego prošao između njih.

"E nećeš", zastenje on, omota ruku u kožni ovratnik i povuče. "Dođi, mileni… dođi, ti rugobo od lovca na krtice… dođi stričeku… i reci bok."

Kojot ogorčeno zareži na njega, prigušeno, jer su mu usta bila puna jakne koju je držao u ustima - tisuću dvije stotine dolara u Barneysu u New Yorku. Kad ju je probao da vidi kako mu pristaje, Johnny je nije zamišljao u ovakvoj situaciji.

On skupi ruke - ne više snažne kao prije trideset godina, ali ni slabašne - i povuče kojota. Kojotove su se pandže sklizale po drvenom podu. Jednom se prednjom nogom upre o stol i počne mahati glavom lijevo-desno, pokušavajući istrgnuti jaknu iz Johnnyjevih ruku. Johnnyjeva zbirka Life Sayersa odleti u zrak, a za njom i njegovi zemljovidi, njegov pričuvni komplet ključeva, njegova džepna ljekarna (aspirin, kodein kapsule, Sucrets, tuba Preparata-H{47}), njegove sunčane naočale i njegov prokleti mobitel. Dopusti kojotu da se odmakne korak-dva, pokušavajući održati njegovo zanimanje za jaknu, koristiti je kao mamac, pa ga ponovno naglim trzajem povuče naprijed. Kojot tresne glavom o ugao stola, zvuk od kojeg Johnnyju zaigra srce.

"Arriba!" zastenje. "Kako ti je to prijalo, dušo?"

"Požuri!" vikne Mary. "David, požuri!"

Johnny pogleda prema dječakovoj ćeliji. Od onoga što ugleda mišići mu obamru od straha, pa kad je kojot ponovno cimnuo, skoro mu je istrgnuo jaknu iz ruke.

"Požuri!" vikne žena ponovno, ali je Johnny vidio da dječak ne može požuriti. Nasapunan, gol poput oguljenog škampa, provukao se do brade i ondje zapeo - cijelim tijelom izvan ćelije, a glave u ćeliji. Johnnyja je taj prizor podsjetio na nešto, uglavnom zbog iskrenuća dječakova vrata i pritisnute čeljusti.

Dječak kao da je bio obješen.

Dobro mu je išlo do glave, a ondje je zapeo obraza položenog na drvene podne daske, čeljusne kosti pritisnute uz jednu nasapunatu rešetku, a zatiljka uz drugu. Panika potaknuta klaustrofobijom - miris drvenog poda, željezni dodir rešetaka, užasno sjećanje na sliku koju je jednom vidio, na kojoj su bili puritanci u kladama - zamutila mu je vid poput tamne zavjese. Čuo je svog oca kako viče, ženu kako vrišti, i kojota kako reži, ali su ti zvukovi svi bili jako daleko. Glava mu je zapela, morat će se vratiti, samo što nije bio siguran da se može vratiti, jer su mu sad ruke bile vani, jedna prignječena ispod tijela a -

Bože pomozi mi, pomisli on. Nije mu to sličilo na molitvu; bilo je malo previše ustrašeno, u škripcu, da bi bila molitva. Molim te pomozi mi, nemoj da zapnem, molim te pomozi mi.

Okreni glavu, reče mu glas koji bi s vremena na vrijeme čuo. Kao i uvijek, prozborio je skoro nezainteresirano, kao da je to što govori samo po sebi očito. Kao i uvijek, David prepozna taj glas po načinu na koji kao da je prolazio kroza nj a ne izlazio iz njega. Tad mu se ukaže prizor: ruke pritišću knjigu sprijeda i straga, malko ipak uspijevaju stisnuti stranice, usprkos koricama i uvezu. Bi li i njegova glava to mogla? David pomisli - ili se možda samo nadao - da bi mogla. Ali bi morao biti u ispravnom položaju.

Okreni glavu, rekao mu je glas.

Negdje iza sebe začuje glasni zvuk paranja, pa Marinvilleov glas, istodobno razdragan, prestrašen i bijesan: "Znaš li ti koliko je ovo koštalo?"

David se okrene tako da je ležao na leđima umjesto na boku. Samo to što ga je prestala pritiskati rešetka na čeljusti bilo je nevjerojatno olakšanje. Tad podigne ruke i položi dlanove na rešetke.

Je li tako dobro?

Nema odgovora. Tako često nema odgovora. Zašto je tomu tako? Jer je Bog nemilosrdan, odgovori velečasni Martin koji je u njegovoj glavi održavao vjeronauk. Bog je svirep. Imam kokice, David, da ih ispečem?Možda bismo na televiziji mogli naći neki od onih starih filmova strave i užasa, nešto za sve uzraste, možda čak i Mumiju. On se odgurne rukama. Isprva se ništa ne dogodi. No tad - polako, polako - njegova nasapunata glava počne kliziti između rešetaka. U jednom užasnom trenutku on se zaustavi: uši prignječene uz glavu a u sljepoočnicama mu bubnja, bilo mučno prigušeno - možda najjači tjelesni bol kojeg je ikad osjetio. U tom je trenutku bio uvjeren da će zapeti u tom položaju i umrijeti u smrtnim mukama, poput krivovjerca uhvaćenog nekom inkvizicijskom spravom za mučenje. On se jače odgurne dlanovima, bolno koncentriranih očiju uprtih u prašnjavi strop i ispusti tihi jauk olakšanja kad se skoro istog trenutka ponovno pomakne. Okrenuvši prema rešetkama najuži dio svoje lubanje, uspije se protisnuti u središnju prostoriju bez većih problema. Iz jednog mu je uha curkala krv, ali je bio izvan ćelije. Uspio je.

Gol, pokriven pjenastom zelenkastom skutom sapuna Irish Spring, David sjedne. Čudovišna munja bola sijevne mu kroz glavu od čela do zatiljka i na trenutak se osjećao kao da mu oči doslovce stoje navrh glave, kao zavodniku iz crtanih filmova koji je upravo spazio raskošnu plavušu.

Kojot mu je bio najmanji problem, barem zasad, jer mu je Bog zapušio usta kožnom jaknom. Stvari iz džepova ležale su porazbacane posvuda, a jakna se rasparala po sredini. Iz kojotove je njuške sa strane visio mlohavi dronjak slinom pokrivene crne kože poput dobro prožvakane cigare.

"Izlazi, David!" vikne njegov otac. Glas mu je bio promukao od suza i tjeskobe. "Izlazi dok možeš!"

Onaj sjedokosi muškarac, Marinville, na trenutak svrne pogled na Davida.

"Klinjo, u pravu je. Gubi se." On ponovno pogleda u uzrežalog kojota. "Hajde, gusaru, možeš ti i bolje! Isusa mu, kako bih ti želio biti u blizini kad na mjesečevoj svjetlosti počneš kenjati zakovice!" On snažno povuče jaknu. Kojot se odskliže po podu, spuštene glave, istegnuta vrata, ukočenih prednjih nogu, drmajući svojom uskom glavom lijevo-desno i pokušavajući istrgnuti Marinvilleu jaknu iz ruku.

David se okrene na koljena i izvuče odjeću kroz rešetke. Opipa hlače, tražeći valjak one patrone u džepu. Patrona je bila na mjestu. Ustane i na nekoliko trenutaka svijet se pretvori u vrtuljak. Morao se uhvatiti za rešetke svoje donedavne ćelije kako ne bi pao.

Billingsley položi ruku na njegovu. Bila je iznenađujuće topla. "Idi, sinko", reče on. "Vrijeme je skoro isteklo."

David se okrene i zabaulja prema vratima. U glavi mu je još bubnjalo i ravnoteža mu je bila poremećena; vrata kao da su bila na svinutoj sipki na kakvoj se ljuljaju zipke ili na čekrku ili nečem sličnom. On zatetura, povrati ravnotežu i otvori vrata. Okrene se i pogleda u oca. "Vratit ću se."

"Da se nisi usudio", odvrati mu otac. "Nađi telefon i nazovi policiju, Davide. Državnu policiju. I pazi se. Ne daj - "

Začuje se oštar zvuk drapanja kad se Johnnyjeva jakna najzad rasparala popola. Kojot, ne očekujući tako iznenadnu pobjedu, poleti prema natrag, prevrne se na bok i ugleda golog dječaka na vratima. Brzo se osovi na noge i zaleti prema njemu iskezivši se.

Mary vrisne.

"Kreni, mali, IZLAZI!" drekne Johnny.

David se zgrbi i jurne van, pa brzo povuče vrata za sobom. Trenutak potom kojot muklo udari u njih. Urlik - grozan jer je bio tako blizu - začuje se iz prostorije. Kao da zna da je nasamaren, pomisli David. A kao i da zna da čovjek koji ga je ovdje dozvao neće biti sretan kad se vrati.

Ponovno se začuje mukli udarac kad se kojot još jednom zaletio u vrata. Kratka stanka, a zatim treći. Životinja ponovno zatuli. David se naježi po sapunjavim rukama i prsima. Ispred njega bile su stube po kojima se njegova sestrica stropoštala u smrt; ako je onaj ludi policajac nije sklonio, još je u podnožju, čeka ga u sumraku, otvorenih, optužujućih očiju, pitajući ga zašto nije zaustavio gospodina Babarogača, kakve koristi od starijeg brata ako ne može zaustaviti Babarogača?

Ne mogu sići, pomisli on. Ne mogu, nikako.

Ne… ali i mora.

Vani, vjetar se naduo toliko da je ciglena zgrada zaškripala poput broda na zapjenjenu moru. David je čuo i kako prašina poput pršića udara o zid zgrade i ulična vrata u podnožju stuba. Kojot ponovno zatuli, odijeljen od njega samo s nekoliko centimetara drva… i svjestan toga.

David zatvori oči i sklopi ruke ispred usta i brade. "Bože, ponovno David Carver. U strašnoj sam kaši, Bože, u gadnom sam sosu. Molim te zaštiti me i pomozi mi da učinim što moram. Hvaljen Isus, amen."

Otvori oči, duboko uzdahne i u tami napipa ogradu stuba. A tad, gol, pritišćući slobodnom rukom odjeću na prsa, David Carver počne silaziti u sjene.

Steve je pokušavao nešto reći ali nije mogao. Ponovno pokuša i ponovno nije mogao, iako je ovaj put uspio nešto procičati. Zvučiš poput miša koji prdi iza podne letvice, pomisli on.

Bio je svjestan da ga Cynthia stišće za ruku stiskom dovoljno snažnim da bi bio bolan, ali bol kao da nije bila važna. Nije znao koliko bi dugo tako ostali stajati na vratima velike prostorije na kraju Quonsetice da vjetar nije nešto otpuhao i da to nije zakloparalo niz cestu.

Cynthia naglo udahne zrak poput nekog tko je primio udarac i stavi ruku kojom se nije držala za Stevea na obraz. U tom se položaju okrene i pogleda ga, pa joj je vidio samo jedno razrogačeno, užasnuto oko. Iz njega su curile suze.

"Zašto?" šapne ona. "Zašto?"

On zamaše glavom. Nije znao zašto, nije imao pojma. Jedine dvije stvari u koje je bio siguran bile su da ljudi koji su ovo učinili nema, jer bi on i Cynthia već bili mrtvi, te da on, Steve Ames iz Lubbocka u državi Texas, ne želi biti ovdje odluče li se oni vratiti.

Velika prostorija na kraju Quonsetice izgledala je kao kombinacija radionice, laboratorija i skladišta. Bila je osvijetljena visećim halogenim svjetiljkama s metalnim štitnicima, pomalo sličnima svjetiljkama koje vise iznad stolova u salama za bilijar. Bacale su limun-žarko svjetlo. Steveu je izgledalo kao da bi u toj prostoriji dvije smjene mogle raditi istodobno, jedna na ispitivanju uzoraka na lijevoj strani prostorije, a druga na razvrstavanju i katalogizaciji na desnoj strani. Uza zid na strani za razvrstavanje bile su poredane košare za rublje, a u svakoj je bilo kamenja. Već razvrstanih - jedna je košara bila puna kamenja uglavnom crne boje, druga puna manjeg kamenja, skoro oblutaka, prosijanih iskrama kremena. Na strani za ispitivanje uzoraka (ako je to bilo tako), nalazio se dug stol, a na njemu niz računala Macintosh te razbacane alatke i priručnici. Macovi su vrtjeli programe za zaštitu zaslona. Na jednom su se vidjeli ljupki, višebojni spiralni oblici iznad riječi KROMATOGRAF PLINA SPREMAN. Na drugom, kojeg sigurno nisu amenovali oni iz Disneya, vidio se Šiljo kako otprilike svakih sedam sekundi skida hlače i pokazuje veliki visuljak na kojem je pisalo HI HI HI.

Na drugom kraju prostorije, s nutarnje strane zatvorenih podiznih garažnih vrata na kojima je plavom bojom i velikim slovima pisalo: DOBRO DOŠLI U HERNANDOVO SKROVIŠTE, stajalo je terensko vozilo za koje je bila zakvačena otvorena prikolica. I ona je bila puna uzoraka kamenja. Na lijevom zidu stajao je natpis s tekstom: MORATE NOSITI KACIGU PROPISI MSHA NEMA IZGOVORA.

Ispod tog napisa bio je niz vješalica, ali na njima nisu visjele kacige. Kacige su bile razbacane po podu, ispod klatećih nogu ljudi koje je netko objesio na kukice, povješao ih poput svinjskih polovica u mesarskoj hladnjači.

"Steve… Steve, jesu li to… lutke? Kao iz izloga robne kuće? Je li ovo… znaš… šala?"

"Ne." Ta je riječ bila kratka i suha poput zraka izvan zgrade, ali je i to bio nekakav početak. "Znaš da nisu. Popusti, Cynthia, lomiš mi kosti."

"Nemoj me prisiljavati da te pustim", reče ona treperavim glasom. Ruku je još držala na licu i zurila tako jednooka u klateće leševe na drugom kraju prostorije. Na radiju, Tractorse je zamijenio David Lee Murphy, a David Lee Murphy ustupio je mjesto reklami za trgovinu s nazivom Whalen, koju je spiker opisao kao "Svaštariju grada Austina!"

"Ne moraš me pustiti, samo malo popusti stisak", reče Steve.

Podigne drhtavi prst i počne brojati. Jedan… dva… tri…

"Mislim da sam se malo popiškila", reče ona.

"Nije ti za zamjeriti." Četiri… pet… šest…

"Steve, idemo odavde. U odnosu na ovo, onaj tip koji mi je slomio nos izgleda kao Djed Bož - "

"Tiho i pusti me da brojim!"

Ona zašuti, drhtavih usana, a prsa su joj se grčevito nadimala od pokušaja da zadrži jecaje. Steve zažali što se obrecnuo na nju - ova je cura prošla puno toga i bez ovog danas - ali nije mogao razborito misliti. Kriste, nije bio sasma siguran da uopće i misli.

"Trinaest", reče on.

"Četrnaest", ona ga ispravi nesigurnim skrušenim glasom. "Vidiš? U uglu? Jedan je pao. Jedan je pao s v-v-v - "

"Vješalice", pokušavala je reći, ali se to zamuckivanje pretvorilo u žalosno cmoljenje i ona počne plakati. Steve je zagrli i privine k sebi, osjećajući kako njezino vruće, vlažno lice kucka na njegovim grudima. Nisko na njegovim grudima. Bila je tako vraški mala. Iznad raščihanih vlasi njezine ekstravagantno obojene kose vidio je na drugu stranu prostorije. Imala je pravo - u uglu je ležalo sklupčano još jedno tijelo. Ukupno četrnaestoro mrtvih, od toga najmanje tri žene. Budući da su im glave visjele a brade im dodirivale prsa, za neke je bilo teško pouzdano reći. Devetoro je bilo odjeveno u laboratorijske kute - ne, desetoro, pribroji li se onog u kutu - a dvoje je bilo u trapericama i košuljama raskopčanima na vratu. Ostala dvojica bili su odjeveni u odijela, kaubojske kravate, fine čizme. Jedan od te dvojice kao da nije imao lijevu ruku i Steve je imao prilično jasnu ideju o tome gdje bi ta ruka mogla biti, o da, i te kako je to dobro znao. Većina je bila ustrijeljena, i to u trenutku kad su bili licem okrenuti prema svojim ubojicama, jer je Steve vidio zjapeće izlazne rane na potiljcima većine ovješenih glava. No najmanje troje bilo je rasporeno poput riba. Visjeli su u svojim bijelim kutama obojenima smeđastocrvenom bojom, a ispod njih lokve krvi, crijeva im se njišu.

"A sad evo Mary Chapin Carpenter koja će nam ispričati zašto misli da joj je danas sretan dan", oglasi se najavljivač na radiju, srčano izronivši iz još jedne runde krčanja. "Možda je bila u trgovini Whalen u Austinu. Provjerimo."

Mary Chapin Carpenter počne pričati obješenim muškarcima i ženama u laboratoriju Desperation Mining Corporation o svom sretnom danu, kako je dobila na lutriji i tako to, i Steve pusti Cynthiju. Zakorači u laboratorij i onjuši zrak. Nije osjećao miris baruta, a možda to nije ništa značilo - rashladni su uređaji vjerojatno prilično brzo pročistili zrak - ali je krv na rasporenim leševima bila zgrušana, što je vjerojatno značilo da je onaj tko je to učinio odavno otišao.

"Krenimo!" sikne Cynthia i povuče ga za rukav.

"U redu", reče on. "Samo - "

On zašuti kad mu nešto zapne za oko. Ležalo je na kraju kompjuterskog stola, zdesna od monitora sa Šiljom egzibicionistom. Nije to bio kamen, odnosno ne samo kamen.

Nekakav kameni izdjeljak. On priđe i zagleda se u nj.

Djevojka dotapka za njim i ponovno ga povuče za ruku.

"Što ti je? Ovo nije obilazak s vodičem! Što ako - " Tad ona ugleda u što on gleda - doista - i zašuti usred rečenice. Ispruži bojažljivo prst i dotakne kamen. Zine od čuda i povuče prst. Istog trenutka njezini bokovi trgnu se prema naprijed kao od električnoga šoka i zdjelicom udari o rub stola.

"K vragu", dahne ona. "Mislim da sam upravo - " I tu zašuti.

"Upravo što?"

"Ništa." Ali je izgledala kao da je oblijeva rumen, pa Steve zaključi da je ipak bilo nešto u tome. "Trebalo bi staviti sliku toga u rječnik pokraj riječi ružan."

Bila je to figura nečeg što je moglo biti vuk ili kojot, pa iako je stil bio nevješt, imao je dovoljno snage da njih dvoje zaborave, barem na nekoliko sekundi, da stoje dvadeset metara od ostataka masovnog ubojstva. Glava zvijeri bila je nakrenuta pod neobičnim kutom (pomalo gladnim kutom), a njegove oči kao da su bile na rubu iskakanja iz duplji od posvemašnjeg gnjeva. Njuška mu je bila izrazito nesrazmjerna u odnosu na tijelo - skoro poput njuške aligatora - i razjapljena kako bi se vidjelo nareckani niz zuba. Kip, ako je bila riječ o kipu, bio je razbijen malo ispod prsnog koša. Vidjeli su se batrljci prednjih nogu i to je bilo sve. Kamen je bio rupičast i izlokan od starosti. Mjestimice je bio svjetlucav, poput kamenja skupljenog u jednoj od Dandux košara. Pokraj tog kamena, usidrena plastičnom kutijom risaćih čavlića, bila je poruka: Jim - Što je ovo? Imaš li pojma? Barbie.

"Pogledaj mu jezik", reče Cynthia čudnim, sanjivim glasom.

"Što s njim?"

"To je zmija."

Da, pomisli on, tako je. Možda čegrtuša. Uglavnom nešto zmijskog zuba.

Cynthijina glava naglo poleti uvis. Oči su joj bile raširene i uzbunjene. Ponovno ga zgrabi za košulju i povuče.

"Što radimo?" upita ona. "Ovo nije sat likovnog odgoja, zaboga - moramo otići odavde!"

Aha, moramo, pomisli Steve. No pitanje je - kamo?

Razmislit će o tome kad se vrate u kamion. Ne ovdje. Činilo mu se da se u ovoj prostoriji neće moći suvislo razmišljati.

"Hej, što se dogodilo s radiom?" upita ona.

"Ha?" On osluhne, ali glazbe više nije bilo. "Ne znam."

Neobična, ozbiljna izraza lica, Cynthia ponovno ispruži ruku prema smrvljenom komadu kamena na stolu. Ovaj put ga dotakne između ušiju. Oštro udahne zrak. Viseća svjetla žmignu - Steve je vidio kako su žmignula - i radio se ponovno oglasi.

"Hej, Dwight, hey Lyle, boys, you don't need to fight", zapjeva Mary Chapin Carpenter kroz krčanje "hot dog, I feel lucky tonight{48}!"

"Kriste", reče Steve. "Zašto si to učinila?"

Cynthia pogleda u Stevea. Oči su joj izgledale neobično mutne. Ona slegne ramenima, dotakne jezikom srednji dio gornje usne.

"Ne znam." Položi ruku na čelo i snažno pritisne sljepoočnice. Kad je odmaknula ruku, oči su joj ponovno bile bistre, ali uplašene. "Što je to, dovraga?" reče ona, više sebi nego njemu.

Steve ispruži ruku da i on dotakne tu stvar. Ona ga zgrabi za zapešće prije no što je to uspio učiniti.

"Nemoj. Užasan osjećaj."

On otrese njezinu ruku i stavi prst na vučja leđa (odjednom je bio siguran da je riječ o vuku, ne o kojotu nego vuku). Radio se ponovno ugasi. U istom trenutku, negdje iza njih zakašljuca razbijeno staklo. Cynthia vrisne.

Steve je i prije toga maknuo prst s kamena; učinio bi to i da se ništa nije dogodilo, jer je ona imala pravo: gadan osjećaj. Ali se nešto ipak dogodilo. Prvo, kao da mu je pregorio jedan od vitalnih spojeva u glavi. Samo što… nije li pritom mislio na djevojku? Da čini nešto djevojci? Nešto što bi oboje možda željeli probati, ali o čemu ne bi pričali s prijateljima? Nekakav eksperiment?

Dok je još razmišljao o ovome, pokušavajući se sjetiti kakav bi eksperiment mogao biti posrijedi, ponovno ispruži prst prema kamenu. Nije donio svjesnu odluku da to učini, ali sad kad jest, činilo se to dobrom zamisli. Samo pusti taj tvoj stari prst da ide kuda želi, pomisli on, smeten. Neka dotakne sve što -

Ona ga zgrabi za ruku i odmakne je od tog komada kamena baš kad se spremao staviti prst na vukova leđa.

"Hej, faco, čitaj mi s usana: Želim van odavde! I to odmah!"

On duboko uzdahne, pa ispusti zrak. Pa još jednom. Glavu je ponovno počeo osjećati svojom, ali se odjednom bojao više no prije. Čega, nije točno znao. Nije bio siguran ni da želi znati.

"U redu. Krenimo."

Držeći je za ruku, on je povede natrag u hodnik. Jednom baci pogled preko ramena u okrhnuti sivi komad klesarije. Naherena, grabežljiva glava. Izbuljene oči. Preduga njuška. Jezik-zmija. A iza kamena, još nešto. Nestalo je i spirala i Šilje-egzibicionista. Ti su zasloni bili crni, kao da su pregorjeli od nekog naglog pojačanja struje.

Voda se izlijevala kroz otvorena vrata ureda u kojem se nalazio akvarij. Na rubu tepiha u hodniku nasukala se zlatna ribica i praćakala na izdisaju. Pa, pomisli Steve, sad znamo što se razbilo, s time više ne trebamo razbijati glavu.

"Ne gledaj dok budemo prolazili", reče on. "Samo - "

"Jesi li čuo nešto?" upita ona. "Lupu ili topot ili nešto slično?" On osluhne, začuje jedino vjetar… no tad mu se učini da iza njih čuje šuljanje.

On se munjevito okrene. Ničeg. Dabome da nema nikog, što je mislio? Da se jedno od trupla izmigoljilo s vješalice, sišlo i krenulo za njima? Koješta. Čak i u ovako stresnim okolnostima, to je bedastoća. Ali je postojalo nešto drugo, nešto na što nije mogao odmahnuti rukom, glupost ili ne glupost: onaj kip. Bio je tjelesan u njegovoj glavi, palac koji se nepristojno umače u tkivo njegova mozga. Da ga barem nije vidio. Ili još bolje, da ga barem nije dodirnuo.

"Steve? Jesi li čuo nešto? Nešto slično hicima. Evo! Još jedan!" Vjetar zakriči po zidovima zgrade i još se nešto sruši vani, pa oni vrisnu i uhvate se za ruku poput djece u mraku. To što se srušilo nastavi strugati po zemlji.

"Ne čujem ništa osim vjetra. Vjerojatno su to što si ti čula bila vrata koja su negdje zalupila. Ako si nešto čula."

"Bila su najmanje tri", reče ona. "Možda nisu bili hici, možda su bili prigušeniji, ali - "

"A moglo je biti i nešto nošeno vjetrom. Dođi mače, krenimo malo življe."

"Ne zovi me mače pa ja tebe neću zvati mačak", reče ona tiho, ne svrnuvši pogleda dok su prolazili pokraj ureda iz kojeg se još cijedila voda.

Steve svrne svoj. Akvarij je sad bio tek pravokutnik vlažnog pijeska okružen škrbama stakla. Ruka je ležala na mokrom sagu pokraj stola. Pala je na nadlanicu. Na njezinu dlanu nalazila se nasukana egzotična ribica. Prsti skoro kao da su ga vabili - uđi, stranče, privuci si stolac, odmori, mi casa es su casa.

Ne hvala, pomisli Steve.

Tek što je počeo otvarati vrata između čekaonice nastrijete otpacima iz vanjskog svijeta, nešto mu ih obijesno istrgne iz ruku. Vjetar je meo prašinu u krpama. Planine na zapadu potpuno su bile zakriljene živim opnama tamneće zlatne boje - pijesak i lužnata prašina nošena tijekom posljednjih desetak minuta danje svjetlosti - ali je na nebu vidio jasni žar prvih zvijezda. Vjetar je sad puhao skoro olujnom jačinom.

Zahrđala stara bačva na kojoj su bile otisnute riječi ZOOM CHEMTRONICS DEPONIRATI U SKLADU S PROPISIMA, Otkotrlja se preko parkirališta, pokraj Ryderova kamiona i preko ceste. Ode u pustinju. Onaj tink-tink-tink, cilik metalnog prstena o jarbol za zastavu sad je bio grozničav, a nešto njima slijeva dvaput muklo i jako bubne, zvuk sličan hicima iz revolvera s prigušivačem. Cynthia se trzne i udari u njega. Steve se okrene prema zvuku i ugleda veliki plavi Dumpster. Vjetar napola podigne njegov poklopac, pa ga spusti. Začuje se još jedan prigušen zvuk.

"Eto ti tvojih hitaca", reče on, pojačavši glas kako bi nadglasao vjetar.

"Pa… nije zvučalo baš tako."

U tami se razlije niska kojotskih urlika, nekih sa zapada (nošenih vjetrom i prašinom), nekih sa sjevera. Taj zvuk podsjeti Stevea na stare novinske isječke s primjerima Beatlemanije, kad su zbog mladića iz Liverpoola s peruškama na glavama djevojke vrištale iz petnih žila. On i Cynthia se pogledaju.

"Dođi", reče on. "U kamion. Sad."

Oni pohitaju prema kamionu, obgrljeni. Vjetar im je puhao u leđa. Kad su se ponovno našli u kabini, Cynthia zaključa svoja vrata odlučnim pritiskom donjeg dijela zapešća. Steve učini isto, pa upali motor. Umire ga njegovo pravilno brundanje i upaljena žaruljica na kontrolnoj ploči kad je uključio prednja svjetla. Okrene se Cynthiji.

"Dakle, kamo ćemo otići prijaviti ovo? Austin ne dolazi u obzir. Predaleko je prema zapadu i u smjeru iz kojeg stiže ovo sranje od oluje. Završili bismo pokraj ceste, nadajući se da ćemo uspjeti upaliti motor kad oluja mine. I tako nam preostaje Ely, do kojeg je dva sata vožnje - i više, pretekne li nas nevrijeme - ili središte Desperationa, što je otprilike kilometar."

"Ely", reče ona kao iz puške. "Ljudi koji su ovo učinili mogli bi biti u gradu, a sumnjam da bi nekoliko mjesnih policajaca, pa čak i oblasnih, bilo doraslo tipovima koji su bili u stanju učiniti ono što smo vidjeli unutra."

"Ljudi koji su to učinili mogli bi biti i na Autocesti 50", reče on. "Sjeti se one kamp-prikolice i šefova motocikla."

"Ali smo ipak vidjeli vozila", reče ona pa poskoči kad nešto padne u blizini. Zazvučalo je veliko i metalno. "Isuse, Steve, molim te, zajebimo ovo i odmaglimo odavde."

On je to želio jednako kao i ona, ali odmahne glavom. "Ne dok ovo ne istjeramo na čistac. Ovo je važno. Četrnaestoro mrtvih, ne uračunavši šefa ili ljude iz prikolice."

"Carverove."

"Ovo će odjeknuti - u cijeloj Americi. Vratimo li se u Ely, a ispostavi se da su kilometar niže na cesti bila dva policajca s telefonima i radiom a počinitelji pobjegli, jer je nama trebalo toliko dugo da oglasimo uzbunu… pa, naša će se odluka naći pod lupom, a mi proći sito i rešeto. Izrešetat će je."

Od signalnih žaruljica lice joj je izgledalo zeleno i bolesno.

"Želiš li reći da bi oni pomislili da smo mi u to upetljani?"

"Ne znam, ali ću ti reći sljedeće: ti nisi princeza od Windsora a ja nisam vojvoda od Earla. Mi smo dva potepuha, eto što smo. Koliko isprava imaš? Vozačku dozvolu?"

"Nikad nisam položila ispit. Previše sam bila u pokretu."

"Zdravstvenu iskaznicu?"

"Pa, negdje sam izgubila karticu, mislim da sam je ostavila kad sam pobjegla od tipa koji mi je sjebao uho, ali se sjećam broja."

"Što imaš od papira?"

"Karticu za kupovinu s popustom iz Tower-Records and Video", obrecne se ona. "Još dvije točkice i dobit ću besplatni CD. Ciljam na Out Come the Wolves{49}. Zvuči prikladno, s obzirom na zvučnu kulisu u ovom kraju. Zadovoljan?"

"Aha", reče on i prasne u smijeh. Ona blene u njega na trenutak, zelenih obraza, tamnih očiju, čelo joj mreškaju sjene, i on je bio uvjeren da će se ona baciti na nj i početi ga potezati za kožu da vidi hoće li otpasti maska. Tad se i ona počne smijati, bespomoćnim kreštavim grohotom koji mu nije bio osobito drag. "Dođi malo", reče on i ispruži ruku.

"Da mi se nisi nabacivao, upozoravam te", reče ona, ali bez oklijevanja otperja preko sjedišta u okrilje njegovih ruku. Osjetio je kako joj rame drhti na njegovu. Bit će joj hladno u tom bodiju budu li morali izaći iz automobila. U ovim područjima temperatura se stropošta kad sunce zađe.

"Zaista želiš otići u grad, Lubbock?"

"Ono šte želim je biti u Disneylandu i jesti Sno-Kone{50}, ali mislim da moramo otići u grad i pogledati. Bude li sve normalno… budem li imao osjećaj da je sve normalno… dobro, pokušat ćemo ondje prijaviti. No primijetimo li nešto što izgleda imalo neobično, krećemo u Ely u petoj brzini."

Ona ga ozbiljno pogleda. "Držat ću te za riječ."

"Možeš." On ubaci kamion u prvu i polako krene prema cesti. Na zapadu, zlatni žar koji se cijedio kroz filter pijeska sad je bio samo ugljevlje. Iznad njihovih glava izvirilo je još zvijezda, ali su počele treperiti kako je pijesak u zraku gusnuo.

"Steve? Nemaš slučajno pištolj, ha?"

On odmahne glavom, pomisli da bi se mogao vratiti u Quonseticu i potražiti ga, ali tad odbaci tu ideju. Ne vraća se onamo ni mrtav.

"Nemam pištolj, ali imam zaista veliki švicarski nož, sa svim drangulijama. Ima čak i povećalo."

"Sad mi je lakše."

On je poželi upitati nešto o kipu, jesu li joj pale kakve smiješne zamisli na um - eksperimentalne ideje - ali je ipak ne upita. Kao i pomisao da bi se vratio u onu Quonseticu, bilo je to odveć jezivo. On skrene na cestu, jedne ruke još prebačene preko njezina ramena i krene prema gradu. Vjetar je meo gust pijesak preko klina svjetlosti koji su tvorili Ryderovi visoki snopovi svjetlosti i mijesio ga u vitke sjene koje su ga uporno podsjećale na obješene ljude koji se njišu na kukama.

Tijela njegove sestre nije više bilo u podnožju stuba, barem to. David se na trenutak zagleda kroz dvostruka vrata. Dan je blijedio, pa iako je nebo još bilo vedro - tamneći indigo - ovdje na zemlji svjetlo je umiralo gušeći se u prašini. Preko puta ulice, na natpisu iznad jedne trgovine pisalo je KAVANA i VIDEOTEKANA. Natpis se klatio na vjetru. Ispod njega su sjedila i pomnjivo gledala u njega još dva kojota. Između njih je stajala krupna ćelava ptica u kojoj David prepozna lešinara. Njegovo očerupano perje lepršalo je na vjetru poput perja na šeširu neke starice koja jedino izlazi u crkvu ili na tombolu. Lešinar je stajao točno između kojota.

"Nemoguće", šapne David i možda je i bilo tako, ali je on to ipak vidio.

Brzo se odjene, gledajući pritom u vrata njemu slijeva. Velikim slovima na mutnom staklu pisale su riječi UPRAVA GRADA DESPERATIONA, zajedno s uredovnim vremenom - od devet do četiri. On zaveže svoje tenisice pa otvori ta vrata, pripravan se okrenuti i pobjeći osjeti li opasnost… osjeti li bilo kakav pokret, zapravo.

Ali kamo bih pobjegao? Kamo se može pobjeći?

U sobi s druge strana vrata bilo je tamno i tiho. On rukom popipa lijevo, očekujući da nešto ili netko posegne iz tame i ščepa ga za ruku, ali nitko to ne učini. On napipa pločicu prekidača, a zatim i prekidač. Podigne ga, žmirne dok su mu se oči privikavale na starinske viseće svjetiljke-kugle, pa krene naprijed. Točno ispred njega bila je dugačka pregrada i nekoliko šaltera s rešetkama poput onih u starinskim bankama. Jedan je imao oznaku POREZNA UPRAVA, drugi LOVAČKE DOZVOLE, treći RUDNICI I ISPITIVANJE UZORAKA.

Iznad posljednjeg šaltera, manjeg, pisalo je MSHA i GRUNTOVNICE. Na zidu iza prostora za činovnike netko je sprejem napisao velikim crvenim slovima: IZ OVIH SE TIŠINA NEŠTO MOŽE IZNJEDRITI.

A čini se da se nešto i jest iznjedrilo, pomisli David i okrene glavu da pogleda na drugu stranu prostorije. Nešto nejako -

Nije dovršio misao. Oči mu se rašire, a ruke polete prema ustima zatomiti krik. Na trenutak svijet posivi i David pomisli da će se onesvijestiti. Da bi to spriječio, on makne ruke s usta pa ih pritisne na sljepoočnice i tako obnovi bol u njima. Tad ih spusti niz bokove i zagleda se razrogačenih očiju i bolnih, drhtavih usana u ono što se nalazilo na zidu desno od vrata.

Ondje su bile vješalice za kapute. Na onoj najbližoj prozorima visio je Stetson šešir s vrpcom od zmijske kože. Na iduće dvije visjele su dvije žene, jedna ustrijeljena, a druga rasporena. Druga je žena imala dugu crvenu kosu i usta otvorena u nijemom zaleđenom kriku. Njoj slijeva bio je muškarac u kaki uniformi, pognute glave, prazne futrole. Pearson, možda - onaj drugi policajac. Pokraj njega muškarac u trapericama i krvlju poprskanoj košulji. Posljednja u tom nizu bila je Slatkica. Objesio ju je za njezinu Moto-Kops majicu, s likom Cassie Styles koja je stajala ispred svog vozila Dream Floater prekriženih ruku i sa širokim osmijehom na licu. Cassie je oduvijek bila Slatkičin najdraži Moto Kop. Slatkičina se glava ovjesila preko njezina slomljenog vrata, a tenisice su joj beživotno visjele.

Njezine ruke. Gledao je u njezine ruke. Male i ružičaste, lagano ispruženih prstiju.

Ne mogu je dotaknuti, ne mogu joj ni prići!

Ali je mogao. Morao, osim ako je ne namjerava ostaviti ovdje s ostalim Entragianovim žrtvama. Usto, čemu služi stariji brat, posebice onaj koji nije bio dovoljno velik da spriječi babarogača da učini takvo neopisivo djelo?

Prsa su mu se grčevito nadimala, zelenkasto-bijela gruševina sapuna sušila se u ljuske na njegovoj koži. On sklopi ruke i podigne ih ispred lica. Zatvori oči. Njegov glas, kad je izašao iz njegovih usta, tako je jako drhtao da ga je jedva prepoznao kao svoj.

"Bože, znam da je moja sestra s tobom, a da je ovo samo nešto što je ostavila za sobom. Molim te pomozi mi da učinim što moram za nju." On ponovno otvori oči i pogleda je. "Slatkice, volim te. Žao mi je što sam vikao na tebe ili te prejako vukao za pletenice."

To posljednje prelilo je čašu. On klekne, pokrije rukama svoju pognutu glavu. Stiskao je glavu rukama, jecao i pokušavao se ne onesvijestiti. Njegove su suze usijecale utore u zelenu ljepljivu oblogu na njegovu licu. A najviše ga je boljelo to što je znao da se vrata koja su se zatvorila između njih nikad neće otvoriti, barem ne na ovom svijetu. Nikad neće vidjeti Slatkicu kako odlazi na spoj ili kako pogađa koš s druge polovice igrališta dvije sekunde prije znaka za svršetak utakmice. Nikad ga više neće tražiti da je pridržava dok ona dubi na glavi ili pitati gori li svjetlo u hladnjaku i kad je zatvoren. Sad je shvatio zašto ljudi u Bibliji trgaju odjeću kad im netko umre.

Kad se pribrao, on dovuče stolac koji je stajao uza zid do Slatkice. Pogleda u njezine ruke, njezine ružičaste dlanove i njegov se um ponovno pokoleba. On ga umiri - ugodno ga je iznenadila spoznaja da to može, ako mora. Ono prevagivanje prema tuzi pojača se kad je stao na stolac i ugledao voštano, neprirodno bljedilo njezina lica i ljubičasti preljev njezinih usana. Oprezno, on pripusti malo tuge. Osjetio je da bi to bilo bolje za njega. Bio mu je to prvi mrtvac u životu, a usto je to bila i Slatkica, i nije želio da je se boji ili gadi.

Bolje da je žali, pa je i žalio. Zaista.

Požuri, David.

Nije bio siguran je li to bio njegov glas ili glas onog drugog, ali to sad nije bilo važno. Glas je imao pravo. Slatkica je mrtva, no njegov otac i ostali na katu nisu. A tu je i njegova majka. To je bilo najgore od svega, na neki način gore od toga što se dogodilo Slatkici, jer nije znao. Onaj ludi policajac odveo je nekamo njegovu majku i mogao bi joj učiniti bilo što. Bilo što.

Neću na to misliti. Neću si dopustiti.

Umjesto tog pomisli na sve one sate koje je Slatkica provela ispred televizora s Melissom Sweetheart u krilu, gledajući Kray-Zee Toons. Profesor Kray-Zee je posljednju godinu dana ustupio svoje počasno mjesto u njezinu srcu Moto-Kopsima (osobito Cassie Styles i zgodnom pukovniku Henryju), ali se Davidu stari profesor Kray-Zee učinio pravim rješenjem. Sjećao se samo jedne pjesmice profesora Kray-Zeea i on je sad počne pjevati dok je rukama obuhvatio mrtvu djevojčicu i podigao je s kuke: "This old man… he played one…"

Njezina glava klone na njegovo rame. Bila je začudno teška - kako ju je uspijevala držati uspravnom po cijeli dan, tako mala?

"He played knick-knack on my thumb…"

On se okrene, siđe nespretno sa stolca, zaglavinja ali ne padne, pa odnese Slatkicu do prozora. U hodu zagladi njezinu majicu na leđima. Potrgala se, ali samo malo. On je polegne na pod, podmetnuvši joj ruku ispod vrata da ne bi udarila glavom o pod. Tako ga je mama učila kad je Slatkica bila beba, a on zamolio mamu da drži Slatkicu. Je li joj i tad pjevao? Nije se mogao sjetiti. Možda i jest.

"With a knick-knack paddy whack, giva a dog a bone…" Ružne tamnozelene zavjese visjele su sa strane prozora, uskih trometarskih, od poda do stropa. David strgne jednu zavjesu.

"Krazy Prof goes rolling home…"

On položi zavjesu pokraj sestrina tijela, pjevajući iznova tu glupu pjesmicu. Kad bi joj bar mogao dati Melissu Sweetheart da joj pravi društvo, ali je 'Lissa bila kod prikolice. On položi Slatkicu na zavjesu i pokrije je donjom polovicom. Dosegla joj je do vrata i sad mu je Slatkica bolje izgledala, puno bolje. Kao da je kod kuće, spava u krevetu.

"With a knick-knack paddy whack, give a dog a bone ", zapjeva on ponovno, "Krazy Prof went rolling home." On je poljubi u čelo.

"Volim te, Slatkice", reče on i navuče vrh zastora preko nje.

Ostane pokraj nje na trenutak, ruku čvrsto stisnutih između bedara, pokušavajući ponovno svladati svoje emocije.

Kad je došao k sebi, ustane. Vjetar je zavijao, danjeg je svjetla skoro nestalo, i zvuk prašine koja udara o prozore bio je poput laganog lupkanja jagodica mnogih prstiju. Čuo je piskutav, jednoličan cvilež - riik-riik-riik - nečega što se okretalo na vjetru, i on poskoči kad vani, u sve dubljoj tami, nešto padne i zazveketa.

On se okrene od prozora i zastajkujući zaobiđe šaltere. Ondje nije više bilo tijela, ali je bilo papira rasipanih iza šaltera s natpisom POREZNA UPRAVA, a na nekim je dokumentima bilo kapljica krvi. Poreznikov stolac visokog naslona, dugih nogu, bio je prevrnut.

Iza šaltera bio je otvoreni sef (David ugleda još hrpa papira, ali ne i novca i ničeg što bi izgledalo kao da je netko to dirao). Zdesna je bio mali grozd uredskih stolova. Slijeva dvoja zatvorena vrata, oba sa zlatnim slovima. Ona s oznakom ŠEF VATROGASNE SLUŽBE nisu ga zanimala, ali ona druga, ured Šefa službe za osiguranje javnog reda i mira, jesu. Jim Reed, tako se zvao.

"Šef gradske službe za osiguranje javnog reda i mira. Ono što bi u velikom gradu zvali šef policije", promrmlja David i priđe vratima. Bila su nezaključana. Ponovno opipa po zidu, nađe prekidač za svjetlo i pritisne ga. Prvo što je ugledao kad se upalilo svjetlo bila je golema sobova glava na zidu s lijeve strane stola. Drugo je bio muškarac iza stola. Sjedio je nagnut prema natrag u svojem uredskom stolcu. Da mu iz očiju nisu štrčale kemijske olovke a iz usta virila mjedena pločica, izgledalo bi kao da spava, tako je opušten bio njegov položaj. Prsti su mu bili isprepleteni na njegovu kabastom trbuhu. Bio je odjeven u kaki košulju i opasač s remenom preko prsa poput Entragianova.

Vani se još nešto prevrne i kojoti počnu arlaukati uglas poput pjevačke klape iz pakla. Davida štrecne oko srca, pa pogleda preko ramena da provjeri ne prikrada li mu se Entragian s leđa. Ne prikrada. David ponovno pogleda u održavatelja reda i mira. Znao je što mora učiniti. Ako je mogao dodirnuti Slatkicu, vjerojatno će moći i ovog neznanca.

No najprije podigne slušalicu. Očekivao je da telefon neće raditi i zaista nije radio. On za svaki slučaj pritisne jednom ili dvaput tipku za prekidanje veze i reče: "Halo? Halo?"

Posluga u sobu? Pošaljite mi sobu, pomisli on i zadrhti kad je spuštao slušalicu. Zaobiđe stol i stane pokraj policajca s kemijskim olovkama u očima. Pločica s mrtvačevim imenom - JAMES REED, GRADSKA SLUŽBA ZA ODRŽAVANJE JAVNOG REDA I MIRA - još je bila na njegovu stolu, znači da je na onoj u ustima pisalo nešto drugo. ORNA OSOBA, pisalo je na dijelu koji mu je virio između zuba.

David osjeti neki poznati miris - ne losiona poslije brijanja a ni kolonjske vode. Pogleda u mrtvačeve sklopljene ruke, ugleda duboke pukotine u koži i shvati. Osjetio je miris kreme za ruke - iste kakvu rabi njegova majka ili neke slične. Jim Reed je utrljao nešto te kreme u svoje ruke neposredno prije no što je ubijen. David pokuša pogledati u Reedovo krilo, ali nije mogao. Muškarac je bio predebeo i previše primaknut stolu da bi David vidio što je želio vidjeti. Na sredini naslona stolca bila je crna rupica - to je jasno vidio. Reed je ustrijeljen; ovo s kemijskim olovkama učinjeno je (David se nadao) nakon što je umro.

Primi se posla. Požuri.

On povuče stolac, no tad vrisne od iznenađenja i odskoči kad se stolac prevrne skoro na dodir a Jim Reed se prevali na pod. Leš se glasno posmrtno podrigne kad je udario o pod. Ona pločica iz njegovih usta izleti poput projektila iz silosa. Pločica padne na lice, ali je David ipak lako uspio pročitati što piše na njoj: ODGOVORNA OSOBA.

Srce mu je tuklo jače nego ikad. On klekne na jedno koljeno pokraj tijela. Reedove službene hlače bile su raskopčane, pa je tako pogledima bilo izloženo nesumnjivo neslužbeno donje rublje (goleme, svilene gaće boje breskve), ali ih je David jedva primijetio. Tražio je nešto drugo i uzdahne od olakšanja kad to i ugleda. Na jednom salom obloženom boku bio je Reedov službeni revolver. Na drugom je bio svežanj ključeva pričvršćen za pasicu metalnim kolutom. Grizući donju usnu, uvjeren da će mrtvi policajac ispružiti ruku

(jebi ga mumija nam je za petama)

i zgrabiti ga, David je cukao ključeve da bi ih otkvačio. Isprva se kolut nije htio otvoriti, ali ga najzad uspije razlabaviti. Brzo pregleda ključeve, moleći se Bogu da nađe koji mu treba… i nađe ga. Četvrtasti ključ koji skoro da i nije sličio ključu. Crna magnetska traka protezala se po sredini. Ključ od ćelija na katu.

Barem se nadao.

David stavi kolut s ključevima u džep, ponovno se znatiželjno zagleda u Reedove otvorene hlače, pa otkopča futrolu policajčeva revolvera. Izvadi ga, uhvati objema rukama, osjeti njegovu neobičnu težinu i njegovu pritajenu nasilnost. Revolver s bubnjem, a ne auto-matik s mecima zakopanima u okviru. David okrene cijev prema sebi, pazeći da drži prste podalje od okidača, kako bi pogledao u bubanj. U svim rupama koje je vidio bili su meci, znači da je s te strane vjerojatno sve u redu. Prva je rupa možebit prazna - u filmovima bi policajci kadšto to učinili kako ne bi slučajno ustrijelili sami sebe - ali to vjerojatno ne bi bilo važno ako bi povukao okidač najmanje dvaput, i to brzo.

On ponovno okrene revolver i pregleda ga od drške prema naprijed, tražeći sigurnosni zapor. Ne ugleda ga, pa jako pipkavo pritisne okidač. Kad je vidio da se udarna igla počela dizati iz ležišta, on žurno popusti pritisak. Nije želio da revolver opali ovdje. Nije znao koliko su kojoti pametni ali, zaključi on, ako nešto poznaju, onda je to vjerojatno oružje.

On se vrati u glavni ured. Vjetar je zavijao, bacao pijesak u prozor. Okna su sad bila boje masnica. Uskoro će biti crna. Pogleda u ružan zeleni zastor i obrise ispod njega. Volim te, Slatkice, pomisli on, pa se vrati u predvorje. Zastane ondje na trenutak, duboko dišući, zatvorenih očiju, revolvera spuštenog uz bok, cijevi uperene u pod.

"Bože, u životu nisam opalio iz revolvera", reče on. "Molim te, pomozi mi da budem u stanju iz ovog pucati. Hvaljen Isus, amen."

Sredivši to, David krene uza stube.

Treće poglavlje

Mary Jackson sjedila je na svom ležaju, gledala u svoje sklopljene ruke, a po glavi su joj se rojile arsenske misli o njezinoj šogorici. Deirdre Finney, sa svojim ljepuškastim blijedim licem i dražesnim, drogiranim osmijehom i predrafaelitskim uvojcima. Deirdre koja ne jede meso ("To je nekako okrutno, znaš.") ali puši marihuanu, o da, onaj dripac Panama Red{51} dugogodišnji je Deirdrein dečko. Deirdre i njezine naljepnice s gospodinom Smješkom-Smiješićem. Deirdre koja si je ubila brata, a svoju šogoricu strpala u ćeliju u dubokoj provinciji, zapravo ćeliju u kojoj osuđenici na smrt čekaju smaknuće, a sve samo zato što je bila tako drogirana da je zaboravila da je svoju zalihu droge ostavila ispod pričuvne gume.

Nije pošteno, odgovori joj razboritiji dio mozga. Krivnja je bila u tablici, a ne drogi. Zato vas je Entragian zaustavio. Kao da je anđeo smrti ugledao vrata bez ispravne oznake na njima. Da nije bilo droge, našao bi nešto drugo. Nakon što ste mu zapeli za oko, sudbina vam je bila zapečaćena, i to je sve. I ti to znaš.

Ali ona nije željela znati; razmišljati o tome na taj način, kao o nekakvoj neuobičajenoj prirodnoj katastrofi, bilo je previše užasno. Lakše je svaliti krivnju na Peterovu blesavu sestru, zamišljati razne nesmrtonosne ali bolne kazne za Deirdre. Šibanje - kakvom se podvrgavaju lopovi u Hong Kongu - bilo bi najprimjerenije, ali je Mary zamišljala i kako zabija vrh usiljene visoke potpetice u Deirdreinu plosnatu malu modernu stražnjicu. Bilo što čime bi se iz njezinih očiju izbio taj tupavi pogled dovoljno dugo da Mary uspije Deirdre strusiti u lice: "UBILA SI SI BRATA, GLUPA PIČKO, ČUJEŠ LI ME?" i vidjeti kako joj to dopire do mozga.

"Nasilje rađa nasilje", reče ona svojim rukama smirenim, učiteljskim tonom. S obzirom na okolnosti, razgovarati sama sa sobom učinilo joj se potpuno normalnim. "Znam ja to, svi to znaju, ali tako godi razmišljati o tome, katkad."

"Što?" upita Ralph Carver. Zvučao je omamljeno. Zapravo - užasavajuća pomisao - zvučao je slično onom kratkom spoju na dvije noge od njezine šogorice.

"Ništa. Nema veze."

Ona ustane. Dva je koraka dovedu do rešetki njezine ćelije. Obuhvati ih rukama i pogleda van. Kojot je sjedio na podu s ostacima kožne jakne Johnnyja Marinvillea ispred svojih prednjih šapa i gledao u pisca kao da je hipnotiziran.

"Mislite li da je pobjegao?" upita je Ralph. "Mislite li da je moj sin pobjegao, gospojo?"

"Nisam gospoja, nego Mary i ne znam. Želim to vjerovati, to znajte. Zapravo, mislim da postoje prilično veliki izgledi da jest." Ako nije nabasao na onog policajca, doda u sebi.

"Aha, vjerojatno. Nisam imao pojma da tako ozbiljno shvaća to s molitvom", reče Ralph. Zvučao je skoro kao da se ispričava, što se Mary učini neobičnim, s obzirom na okolnosti. "Mislio sam da je to vjerojatno… ne znam… prolazni hir. Ali nije tako izgledalo, zar ne?"

"Ne", složi se Mary. "Nije."

"Zašto zuriš u mene, Bosco?" Marinville upita kojota. "Dobio si moju jaknu, što još hoćeš? Ah, kao da ne znam." On pogleda u Mary. "Znate, kad bi netko od nas mogao izaći, mislim da bi ovaj šugavac podvinuo rep i - "

"Tiho!" reče Billingsley. "Netko se penje po stubama!"

I kojot je to čuo. Svrne pogled s Marinvillea, okrene se i zareži. Koraci su se primicali, stigli na odmorište, zastali. Mary dobaci pogled Ralphu Carveru, ali nije ga mogla predugo gledati; kombinacija nade i užasa na njegovu licu bila je odveć užasna. Izgubila je muža i to ju je boljelo više no što je mogla zamisliti da bi išta moglo boljeti. A kako bi bilo doživjeti da ti čitavu obitelj netko ugrabi u jedno poslijepodne?

Vjetar se pojača i zajauče u strehama. Kojot nervozno pogleda preko ramena začuvši taj zvuk, a zatim načini tri spora koraka prema vratima, strižući nazupčanim ušima.

"Sine!" zdvojno vikne Ralph. "Sine, ako si to ti, ne ulazi! Onaj stvor stoji ispred vrata!"

"Koliko blizu?" Bio je to on, dječak. Doista je bio on. Začudno. A još začudnija je bila prisebnost u njegovu glasu. Mary pomisli da bi možda trebala ponovno razmisliti o snazi molitve.

Ralph je izgledao zbunjen, kao da nije razumio pitanje. No pisac ga je razumio. "Oko dva metra i gleda ravno u njih. Budi oprezan."

"Imam pištolj", reče dječak. "Mislim da bi bilo najbolje da se svi sklonite ispod ležajeva. Mary, otiđite što više na onu stranu prema mom tati. Sigurni ste da je točno ispred vrata, gospodine Marinville?"

"Da. Moj prijatelj Bosco velik je kao kuća, a ružan kao vrag. David, jesi li ikad pucao iz pištolja?"

"Ne."

"O Bože." Marinville zakoluta očima.

"David, ne!" Ralph vikne. Okašnjela uzbunjenost ispunjavala mu je lice; kao da je upravo shvatio što se ovdje događa. "Trči i dovedi pomoć! Otvoriš li vrata, ovaj će govnar biti na tebi u dva skoka!"

"Ne", reče dječak. "Razmišljao sam o tome, tata, i radije bih se suočio s kojotom nego s policajcem. A usto imam i ključ. Mislim da će odgovarati. Izgleda baš kao onaj kojim se policajac poslužio."

"Mene si uvjerio", reče Marinville, kao da to sve rješava. "Svi na pod. Broji do pet, Davide, a tad pucaj."

"Ubit ćete ga!" Ralph gnjevno vikne na Marinvillea. "Ubit ćete mi dijete samo da spasite svoju kožu!"

Mary reče: "Razumijem vašu brigu, gospodine Carver, ali mislim da ćemo svi umrijeti ne izvučemo li se odavde."

"Broji do pet, Davide!" ponovi Marinville. Spusti se na koljena, pa se zavuče ispod ležaja.

Mary pogleda prema vratima, zaključi da je njezina ćelija izravno na djecakovoj vatrenoj liniji i shvati zašto joj je David rekao da se pomakne na očevu stranu. Možda ima samo jedanaest godina, ali bolje razmišlja od nje.

"Jedan", reče dječak s druge strane vrata. Čula je kako je uplašen i nije mu zamjerila. Nimalo. "Dva."

"Sinko!" vikne Billingsley. "Slušaj me, sinko! Klekni! Uhvati pištolj s obje ruke i budi pripravan pucati prema gore - gore, sinko! Kojot neće hodat po podu, skočit će na tebe! Jesi me razumio?"

"Aha", reče dječak. "U redu. Tata, jesi li ispod ležaja?"

Ralph nije bio. Još je stajao kod rešetaka svoje ćelije. Na njegovu izubijanom licu koje kao da je lebdjelo između bijelo obojenih rešetaka bio je prestrašen, ozbiljan izraz. "Nemoj to učiniti, David! Zabranjujem ti da to učiniš!"

"Legnite, budalo", reče Marinville. Piljio je ispod svog ležaja u Davidova oca bijesnim očima.

Mary je odobravala njegovo raspoloženje, ali joj se tehnika gospodine Marinvillea učini manjkavom - očekivala bi više od pisca. Odnosno, nekog drugog pisca; ovog je već stavila na njegovo mjesto. Tip koji je napisao Delight, vjerojatno najpornografskiju knjigu stoljeća, hladio je pete u ćeliji do njezine, nestvarno ali istinito, pa iako mu je nos izgledao kao da se nikad neće oporaviti od onog što mu je policajac učinio, Marinville je još imao ponašanje čovjeka koji očekuje da će dobiti sve što želi. I to vjerojatno na srebrnu pladnju.

"Je li se moj tata maknuo s puta?" Dječak je sad zvučao i nesigurno i prestrašeno i Mary je mrzila njegova oca zbog tog što je činio - trzao po ionako prenapetim živcima svojeg sina kao po žicama gitare.

"Ne!" zatuli Ralph. "A i neću se maknuti! Odlazi! Nađi telefon! Nazovi državnu policiju!"

"Pokušao sam s telefona na stolu gospodina Reeda", dovikne David. "Ne radi."

"Pokušaj s nekog drugog! Dovraga, pokušavaj dok ne nađeš neki koji - "

"Prestanite se gluparati i zavucite se pod ležaj", reče mu Mary tiho. "Čega želite da se sjeća u vezi s današnjim danom? Da je vidio kako su mu ubili sestru, a da je oca nehotice ustrijelio i to sve prije večere? Pomozite! Vaš sin to pokušava, pokušajte i vi."

On je pogleda, sjajnih i beskrvnih obraza, u oštroj suprotnosti prema krvi zgrušanoj na lijevoj strani njegova lica.

"On je sve što mi je ostalo", reče on tihim glasom. "Shvaćate li vi to?"

"Dabome da shvaćam. A sad se zavucite pod ležaj, gospodine Carver."

Ralph se odmakne od rešetki svoje ćelije, nevoljko, a tad se spusti na koljena i zavuče pod ležaj.

Mary pogleda prema ćeliji iz koje se David iskobeljao - Bože, za to je bilo potrebno imati muda - stari je veterinar bio ispod ležaja. Njegove oči, jedini njegov mladoliki dio, žarile su iz sjena poput blještavih plavih dragulja.

"David!" vikne Marinville. "Sklonili smo se!"

U glasu koji mu odgovori bila je natruha sumnje: "I moj tata?"

"Ispod ležaja sam", vikne Ralph. "Sine, pazi. Ako - " Glas mu zadrhti, no potom se ustali. "Skoči li na tebe, čvrsto drži pištolj i pokušaj ga pogoditi u trbuh." On izviri ispod ležaja, iznenada uzbunjen. "Je li pištolj napunjen? Siguran si?"

"Aha, siguran sam." On posuti. "Je li kojot još ispred vrata?"

"Da!" vikne Mary.

Kojot se zapravo primaknuo za jedan korak. Glavu je spustio i režao ravnomjerno poput izvanbrodskog motora u praznom hodu. Svaki put kad bi dječak progovorio na svojoj strani vrata, kojot bi pozorno naćulio uši.

"U redu, kleknuo sam", reče dječak. Mary sad jasnije začuje nervozu u njegovu glasu. Učini joj se da se dječak približava rubnim područjima samosvladavanja. "Počet ću ponovno brojati. Pazite da ste što dalje kad nabrojim do pet. Ja… ne bih želio nekog slučajno raniti."

"Pazi samo da pucaš prema gore", reče veterinar. "Ne jako, ali malo da. Uredu?"

"Jer će kojot skočiti. Tako je. Zapamtit ću. Jedan… dva…"

Vani, vjetar na trenutak oslabi. U zatišju, Mary je jasno čula dvije stvari: grleno režanje kojota i otkucaje svog srca u grlu. Njezin je život sad bio u rukama jednog jedanaestogodišnjaka s revolverom. Opali li David i promaši ili se ukipi od straha i uopće ne opali, kojot će ga vjerojatno ubiti. A potom, kad se vrati onaj policajac psihopat, svi će umrijeti. "… tri…" Drhtaj koji se uvukao u dječakov glas učini njegov glas jezivo sličnim glasu njegova oca. "… četiri…pet." Okrugla kvaka na vratima se okrene.

Za Johnnyja Marinvillea bilo je to kao da se ponovno strmoglavio u Vijetnam, gdje su se smrtonosne stvari događale luđačkom brzinom koja bi vas uvijek iznenadila. Nije davao velike izglede dječaku, mislio je da će vjerojatno prosipati metke na sve strane samo ne u Boscovo krzno, ali je klinac bio sve što su imali. Kao i Mary, zaključio je da je s njima svršeno ne odu li odavde prije no što se policajac vrati.

No dječak ga iznenadi.

Kao prvo, nije grunuo u vrata pa nisu udarila o zid i odbila se i tako mu zasmetala u nišanjenju, nego ih je lagano gurnuo. Klečao je, ponovno odjeven, ali su mu obrazi još bili zeleni od sapuna Irish Spring a oči je razrogačio. Vrata su se još otvarala kad je on desnom rukom čvrsto uhvatio lijevu u kojoj je držao revolver koji je Johnnyju sličio na kalibar 45. Veliki revolver za malog dječaka. Držao ga je u visini grudnog koša, a cijev je nakosio prema gore pod malim kutom. Lice mu je bilo ozbiljno, čak usrdno.

Kojot, iako je čuo glas s druge strane vrata, vjerojatno ne očekujući da će se vrata ipak otvoriti, ustukne pola koraka, a zatim napne stegna, zareži i skoči na dječaka. Taj mali trzaj natrag, pomisli Johnny, zapečatio mu je sudbinu; dao je dječaku vremena koje mu je bilo potrebno da se namjesti. On opali dvaput, pričekavši da revolver trzne i da se vrati u prvotni nišanski položaj prije no što je ponovno povukao obarač. Pucnji su zaglušujuće odjeknuli u zatvorenom prostoru. A tad kojot, koji se poslije prvog hica i prije drugog našao u zraku, udari u Davida i sruši ga na leđa.

Njegov otac vrisne i izvuče se ispod ležaja. Izgledalo je kao da se dječak bori sa životinjom na odmorištu iza vrata, ali Johnny nije mogao povjerovati da bi u kojotu još bilo puno snage za borbu; čuo je kako su meci pogodili cilj, a i drveni pod i stol bili su obojeni krvlju životinje.

"David! David! Pucaj mu u trbuh!" drekne njegov otac, poskakujući od tjeskobe.

Umjesto da puca, dječak se iskobelja ispod životinje, kao da je to kaput u koji se zapetljao. Odskliže se po guzi, zbunjena izraza lica. Prednji dio njegove košulje bio je oblijepljen krvlju i krznom. Upre se leđima o zid i on mu posluži da se osovi na noge. Pritom pogleda u revolver, naizgled zapanjen što ga još vidi u svojoj ruci.

"Dobro sam, tata, smiri se. Sredio sam ga, nije mi skinuo ni dlaku s glave." On prijeđe rukom preko prsnog koša, pa niz ruku kojom je držao revolver, kao da se želi osobno uvjeriti. Tad pogleda kojota. Još je bio živ, dahtao je promuklo i brzo, a glava mu je visjela preko prve stube. Na mjestu gdje mu je bio prsni koš, sad je zjapila široka krvava rupa.

David klekne na jedno koljeno pokraj kojota i prisloni cijev revolvera o njegovu viseću glavu. Tad okrene glavu. Johnny ugleda kako su se dječakove oči čvrsto stisnule i on se sažali na njega. Nikad nije previše uživao u svojoj djeci - mrsko mu je bilo to kako bi te prvih dvadeset godina pokušavali izbaciti iz takta, a drugih dvadeset iz kolotečine - ali ovakvo dijete ne bi bilo loše imati u blizini, možda. Jezikom košarkaša, mali ima igru.

Čak bi prije spavanja i kleknuo s njim, pomisli Johnny. Svatko bi to učinio, jebi ga. Pogledaj rezultate.

Još smućenog izraza lica - poput djeteta koje zna da mora pojesti jetrica prije no što se može otići igrati - David povuče obarač i treći put. Prasak je bio jednako jak ali ne i tako oštar. Kojotovo tijelo odskoči. Ispod ograde stubišta pojavi se lepeza crvenih kapi, fina poput čipke. Ono hrapavo soptanje prestane. Dječak otvori oči i pogleda što je učinio. "Hvala ti Bože", reče on tihim, tupim glasom. "Iako je bilo užasno. Pravi užas."

"Mali, dobro si obavio posao", reče Billingsley.

David ustane i polako uđe u prostoriju. Pogleda svog oca. Ralph ispruži ruke. David mu priđe, ponovno počne plakati i dopusti ocu da ga privine u nespretan zagrljaj kroz koji su prolazile rešetke. "Bojao sam se za tebe, momak", reče Ralph. "Zato sam ti rekao da odeš. Znaš to, zar ne?"

"Da, tata." David je sad jače plakao i Johnny shvati prije no što je dječak nastavio govoriti da te suze ne teku zbog one vreće buha - ne takve suze. "Slatkica je bila dolje na vje-vje-vješalici. I jo-jo-još nekoliko ljudi. Skinuo sam je. Nisam mogao skinuti ostale, bili su o-o-odrasli, ali sam skinuo Slatkicu. Pje-pjevao… pjevao sam jo-jo - "

Pokuša reći još nešto, ali su riječi progutali histerični, iznureni grcaji. On gurne lice u rešetke, dok ga je otac milovao po leđima i govorio mu da bude tiho, siguran je da je David učinio za Kirsten sve što je mogao, da je učinio najviše što je mogao.

Johnny im dopusti punu minutu ovog rješenja po svom satu - dječak je to zaslužio time što je otvorio ona prokleta vrata, iako je znao da je s druge strane divlji pas koji očekuje da on otvori vrata - a tad izgovori dječakovo ime. David se ne okrene, pa ga on izgovori ponovno, glasnije. Dječak se tad okrene. Oči su mu bile podlivene krvlju i iz njih su se slijevale suze.

"Slušaj, mali, znam da si prošao kroz užase", reče Johnny "i ako se izvučemo iz ovog živi, ja ću ti prvi napisati preporuku za Srebrnu zvijezdu. Ali sad moramo dalje. Entragian se možda već vraća. Ako je bio u blizini, vjerojatno je čuo pucnjeve. Ako imaš ključ, sad je vrijeme da ga isprobamo."

David izvadi debeli svežanj ključeva iz džepa i nađe ključ koji je sličio onom kojim se služio Entragian. On ga umetne u bravu očeve ćelije. Ništa se ne dogodi. Mary zavapi razočarano i odalami dlanom po rešetkama svoje ćelije. "S druge strane", reče Johnny. "Okreni ga."

David okrene ključ i ponovno ga gurne u otvor na bravi. Ovaj put začuje se glasni škljocaj - skoro zveket - i vrata ćelije poskoče i otvore se.

"To!" klikne Mary. "To!"

Ralph izađe iz ćelije i širokim pokretom privine svog sina u naručje, ovaj put bez rešetki između sebe. A kad je David poljubio nabuhlo mjesto na lijevoj strani očeva lica, Ralph Carver zavapi od bola i u isto se vrijeme nasmije. Johnnyju se to učini jednim od najneobičnijih zvukova koje je ikad čuo, koji se ne može opisati u knjizi; njegova kvaliteta, baš kao i izraz na licu Ralpha Carvera dok je gledao u svog sina, uvijek bi izmicali opisu.

Ralph uzme ključ od sina i otključa ostale ćelije. Oni izađu i stanu u malom grozdu ispred stražareva stola - Mary iz New Yorka, Ralph i David iz Ohija, Johnny iz Connecticuta, stari Tom Billingsley iz Nevade. Gledali su se očima preživjelih u sudaru vlakova.

"Idemo odavde", reče Johnny. Vidio je kako je dječak dao revolver ocu. "Znate li pucati iz toga, gospodine Carver? Vidite li pucati iz toga?"

"Da i da", reče Ralph. "Pođimo."

On ih povede kroz vrata, držeći pritom Davida za ruku. Mary je hodala iza njih, zatim Billingsley. Johnny je držao začelje. Kad je prekoračio kojota, shvati da je posljednji metak raznio životinji glavu. Upita se bi li to dječakov otac mogao učiniti. Upita se bi li on to mogao učiniti.

U podnožju stuba, David im reče da pričekaju. Staklena su vrata sad bila crna; stigla je noć. Vjetar je vrištao s druge strane vrata kao nešto što se izgubilo i bjesni zbog toga.

"Možda nećete povjerovati, ali je istina", reče dječak, pa im ispriča što je bio vidio na drugoj strani ulice.

"I pogledaj samo, lešinar će leći s kojotom", reče Johnny i virne kroz staklo. "To je u Bibliji. Poslanica Jamaićanima, treće poglavlje{52}."

"Meni to nije smiješno", reče Ralph.

"Zapravo nije ni meni", reče Johnny. "Previše sliči na nešto što bi policajac mogao reći." Vidio je obrise zgrada i poneku kuglu korova kako se kotrlja, ali je to bilo sve. A je li to važno? Bi li bilo važno i da čopor vukodlaka stoji ispred biljarnice, puši crack i motri na bjegunce? Ne mogu ovdje ostati ni u kojem slučaju. Entragian će se vratiti, tipovi poput njega uvijek se vraćaju.

Nema tipova poput njega, šapne mu njegov um. U povijesti nikad nije bilo tipova poput njega, i ti to znaš.

Pa možda i zna, ali to nije ništa mijenjalo na stvari. Morali su izaći.

"Ja ti vjerujem", Mary reče Davidu. Pogleda u Johnnyja. "Krenimo. Uđimo u ured šefa policije ili kako to oni već zovu ovdje."

"Po što?"

"Baterije i oružje. Idete li vi, gospodine Billingsley?"

Billingsley odmahne glavom.

"David, mogu li dobiti ključeve?"

David joj ih pruži. Mary ih gurne u džep na trapericama. "Drži otvorene oči", reče ona. David kimne glavom. Mary ispruži ruku, uhvati Johnnyjevu - prsti su joj bili hladni kao led - i povuče ga kroz vrata koja su vodila u ured.

On ugleda natpis na zidu i pokaže joj ga. '"Iz ovih se tišina nešto može iznjedriti.' Što mislite da to znači?"

"Ne znam, ne hajem. Samo želim otići nekamo gdje ima svjetla i ljudi i telefona i gdje možemo - "

Okretala se dok je to govorila, ne s posebnim zanimanjem pogledom okrznula pregibe zelene zavjese ispod visokih prozora (obris ispod nje bio je premalen da bi ga prepoznala). Tad ugleda tijela povješana po zidu. Ona naglo udahne zrak i presavine se kao da ju je netko udario u trbuh, pa se okrene da će pobjeći. Johnny je uhvati, ali je na trenutak bio uvjeren da će mu umaknuti - u tom je vitkom tijelu bilo skriveno puno snage.

"Ne!" reče on, prodrmavši je djelomice i iz ozlojeđenosti. Stidio se toga, ali nije to mogao potpuno potisnuti. "Morate mi pomoći! Ne gledajte ih!"

"Ali jedan od njih je Peter!"

"I mrtav je. Žao mi je, ali je tako. A mi nismo. Barem ne još. Ne gledajte ga. Idemo."

On je brzo odvede prema vratima s natpisom ŠEF GRADSKE SLUŽBE ZA OSIGURANJE JAVNOG REDA I MIRA, pokušavajući razmisliti što bi trebali dalje učiniti. A bio je tu i drugi ogavni aspekt ovog iskustva: uzbuđivala ga je Mary Jackson. Drhtala je u svodu njegove ruke, osjećao je mekoću njezine dojke iznad svoje ruke i poželio ju je. Dovraga, suprug joj visi poput kaputa iza njihovih leđa, ali se njemu ipak sasvim lijepo digao, osobito za muškarca s možebitno problematičnom prostatom. Terry je imala pravo, pomisli on. Zaista sam govnar.

"Dođite", reče on i stisne je, nadajući se, očinski. "Ako je dječak mogao učiniti što je učinio, onda i vi možete ovo izdržati. Znam da možete. Saberite se, Mary."

Ona duboko uzdahne. "Pokušavam."

"Mili Bo… jebi ga. Ovdje imamo novo sranje. Rekao bih vam da ne gledate, ali mislim da nije trenutak za finoću."

Mary pogleda ispruženo tijelo šefa gradske službe za osiguranje javnog reda i mira i zagrcne se. "Dječak… David… Isuse Kriste… kako je njemu to uspjelo?"

"Ne znam", reče Johnny. "Klinac je pravi. Mislim da je sigurno prevrnuo šerifa Jima iz stolca kad mu je pokušavao uzeti ključeve. Da odete u ured šefa vatrogasaca? Bit će brže budemo li istodobno pretražili obojicu."

"Da."

"Budite spremni; ako je vatrogasac Bob bio kod kuće kad je Entragian prolupao, vjerojatno je mrtav poput ostalih."

"Sve će biti u redu. Uzmite ovo."

Ona mu da ključeve, pa priđe vratima s natpisom ŠEF VATROGASNE SLUŽBE. Johnny primijeti kako joj pogled bludi prema suprugu, ali ga u posljednji trenutak svrne. On kimne glavom i pokuša je telepatski osokoliti - dobra curica, tako valja.

Ona okrene kvaku vrata šefa vatrogasaca, pa ih gurne prstima skupljenima u šatorčić, kao da su minirana. Nalukne se u prostoriju, ispusti uzdah i pokaže Johnnyju podignuti palac.

"Tri stvari, Mary: baterije, oružje, bilo kakvi ključevi od automobila. Dobro?"

"Dobro."

On uđe u policajčev ured i brzo probere ključeve na kolutu do kojih je David došao na način na koji je došao. Bio je tu komplet automobilskih ključeva za koje Johnny pretpostavi da vjerojatno pripadaju policijskom automobilu kojim ga je Entragian dovezao u grad. Ako je automobil na parkiralištu, to bi im pomoglo, ali je Johnny u to sumnjao. Ubrzo nakon što je onaj luđak odveo Carverovu suprugu, čuo je zvuk paljenja automobilskog motora.

Ladice stola bile su zaključane, ali su se sve mogle otvoriti desnim ključem iz brave široke ladice iznad otvora za koljena. U jednoj nađe džepnu svjetiljku a u drugoj zaključanu kutiju s oznakom RUGER. Pokuša s nekoliko ključića. Nijedan ne otvori kutiju. Da je svejedno ponesem? Možda. Ako negdje ne nađu drugog oružja.

On prijeđe preko sobe i zastane da pogleda kroz prozor. Vidio je samo uskovitlanu prašinu. Vjerojatno se jedino to i moglo vidjeti.

Bože, zašto je krenuo tom cestom?

To mu se učini smiješnim; zahihoće u bradu pogledavši u zatvorena vrata iza Reedova radnog stola. Zvučiš kao luđak, pomisli on. Zaboravi Na put s Harleyem; izvučeš li se odavde živ, trebao bi razmisliti da knjigu nazoveš Na put s luđakom.

To ga još jače potakne na smijeh. Poklopi usta rukom da bi ga prigušio i otvori vrata ormara. Smijeh mu brzo zamre na usnama.

Usred čizama i cipela, djelomice zakrita obješenim kaputima i pričuvnim uniformama, sjedila je mrtva žena. Bila je naslonjena na bočni zid ugrađenog ormara i odjevena u ono što bi Johnny nazvao 'nenametljivom odjećom za sposobnu tajnicu' - hlače koje se sužavaju prema dnu, ne od trapera, i svilenu košulju s vezom isprepletenih ruža na lijevoj strani. Žena kao da je piljila u njega zapanjenim razrogačenim očima, ali je to bio tek privid.

Jer očekuješ vidjeti oči, pomisli on, a ne tek velike crvene duplje gdje su bile oči.

On savlada poriv da zalupi vratima ugrađenog ormara i umjesto toga odgurne obješene odjevne predmete po pritki na jednu i drugu stranu, kako bi vidio stražnji zid. Dobra ideja. Ondje je bio stalak za puške sa šest pušaka i sačmaricom. Jedan od pretinaca bio je prazan - treći zdesna - i Johnny zaključi da je to mjesto na kojem je inače stajala druga sačmarica, ona koju je Entragian uperio u njega.

"Špilja s blagom!" klikne on i uđe u ormar. Opkorači posjednutu mrtvu ženu, ali mu postane grdno neugodno; jednom mu ga je popušila žena koja je sjedila oslonjena o zid spavaće sobe u bezmalo istom položaju. To je bilo na zabavi u East Hamptonu. Spielberg je bio ondje. A i Joyce Carol Oates.

On se odmakne, upre jednom nogom o rame trupla i gurne. Ženino tijelo sklizne udesno, polako i ukočeno. Njezine goleme crvene duplje kao da su ga gledale iznenađeno dok se spuštala, kao da se pitala kako tako kulturan čovjek poput njega, dobitnik visokih književnih nagrada, zaboga, može spasti na to da nagurava jednu damu po ugrađenom ormaru. Pramenovi njezine kose klizili su po zidu, vukli se za njom.

"Oprostite, gospođo", reče on "ali je ovako bolje za oboje, vjerujte mi."

Puške su bile učvršćene žicom provučenom kroz štitnike okidača.

Žica je bila učvršćena lokotom za željezni klin s jedne strane stalka. Johnny se nadao da će imati više sreće u pronalaženju ključeva za ovu bravu nego što je imao s kutijom u kojoj je Ruger.

Treći ključ koji je isprobao otvori lokot. On izvuče žicu iz štitnika za okidače tako snažnim trzajem da se jedna od njih - remingtonka - skotrlja iz ležišta. On je uhvati, okrene se…

Ona žena, Mary, stajala je točno iza njega. Johnny ispusti zatomljeni soptaj, koji bi vjerojatno bio vrisak da se nije toliko grdno uplašio. Srce mu je prestalo kucati i bio je uvjeren da neće početi ponovno kucati; umrijet će od prepasti prije no što padne poleđuške na leš u svilenoj košulji. A tad, hvala budi Bogu, njegovo srce ponovno proradi. On bubne šakom po svom prsnom košu malo iznad lijeve bradavice (područja koje je nekoć bilo jako tvrdo a sad baš i ne) samo da pokaže toj pumpi ispod kože tko je gazda.

"Da više nikad to niste učinili", reče on Mary, pokušavajući ne hripati. "Koji vam je vrag?"

"Mislila sam da ste me čuli." Nije izgledala pretjerano sućutno. Preko ramena je prebacila - nevjerojatno - torbu za golf. Torbu za golf sa škotskim uzorkom. Ona pogleda u leš u ugrađenom ormaru.

"I u ormaru šefa vatrogasne službe je leš. Muškarac."

"A kakav je njegov tjelesni nedostatak, što vam se čini?" Srce mu je još galopiralo, ali možda ne više tako brzo.

"Vi se nikad ne mijenjate, ha?"

"Jebite se, Mary, pokušavam se šalom spasiti od smrti. Svi martiniji koje sam u životu popio zaskočili su mi srce. Kriste, ala ste me prestrašili."

"Oprostite, ali moramo požuriti. On bi se mogao vratiti svaki čas."

"Misao koja nikad nije pala na um mom hvale nevrijednom mozgu. Uzmite ovo. Oprezno s tim." On joj da onu remingtonku i prisjeti se pjesme Toma Waitsa. Crnovrane čahure iz remingtonke, pjevao je Waits svojim ogoljelim i pomalo sablasnim glasom. Nasjeći te na triješće.

"Koliko oprezno? Je li napunjena?"

"Ne sjećam se više ni kako se to provjerava. Obišao sam Vijetnam, ali kao novinar. A to je ionako bilo davno. Jedine puške iz kojih sam otad vidio da se puca bile su na filmskom ekranu. Poslije ćemo se pozabaviti puškama, može?"

Ona je oprezno stavi u torbu za golf. "Našla sam dvije baterije. Obje rade. Jedna ima jako dugačku cijev. I jako svijetli."

"Dobro." On joj da džepnu svjetiljku koju je on našao.

"Torba je visjela na vratima", reče Mary, ubacujući bateriju u nju. "Šef vatrogasaca… ako je to bio on…jedna palica zabijena mu je kroz tjeme. Skroz. Kao da je… na roštilju."

Johnny uzme još dvije puške i sačmaricu sa stalka i prevrne ih u rukama. Ako se u ovoj kutijici od orahovine na podu ispod stalka nalazi streljivo, kao što je pretpostavio, sve će biti u redu; puška ili sačmarica za svaku odraslu osobu. Klinac može zadržati onaj revolver šerifa Jima. Jebi ga, klinac bi mogao dobiti bilo kakvo oružje, što se Johnnyja tiče. Zasad je David Carver pokazao da je jedini među njima koji se zna poslužiti oružjem ako mora.

"Žao mi je da ste to morali vidjeti", reče on pomažući Mary složiti puške u torbu.

Ona nestrpljivo odmahne glavom, kao da to nije bilo ono što je željela reći.

"Koliko je snage potrebno za učiniti takvo što? Gurnuti držak palice za golf čovjeku kroz glavu i vrat sve do prsa? Zagurati je tako da ostane samo viriti vršak poput nekakvog… šeširića?"

"Ne znam. Puno, pretpostavljam. Ali Entragian je grmalj." Grmalj, bez sumnje, ali mu se nakon njezinih riječi to učini čudnim. "Najviše me plaši razina nasilnosti", reče ona. "Svirepost. Ta žena u ormaru… nema očiju, zar ne?"

"Da."

"Curica Carverovih… pa što je učinio Peteru, izrešetao mu trbuh iz neposredne blizine… pa ljudi koji ondje vise kao jeleni u sezoni lova… shvaćate što želim reći?"

"Naravno. "A nisi ni zagrebla po površini, Mary, pomisli on. On nije samo masovni ubojica; on je Bram Stokerova inačica Doktora Dolittlea.

Ona se nervozno okrene kad je osobito snažan zapah vjetra udario o zgradu.

"Nije važno kamo ćemo otići, samo se moramo maknuti odavde. Dođite, zaboga!"

"U redu, samo trideset sekundi, može?"

On klekne pokraj ženinih nogu, osjetivši miris krvi i parfema. Ponovno iskuša ključeve i skoro je iskoristio sve opcije kad jedan ključ otvori bravu kutije koja je doista bila mala, ali iznimno bogata zaliha streljiva. Uzme osam-devet kutija patrona, onih za koje se nadao da odgovaraju oružju koje je uzeo i tutne ih u torbu za golf.

"Ja ovo neću moći nositi ni u ludilu", reče Mary.

"Sve je u redu, ja ću."

Ali nije mogao. Zastidio se kad je shvatio da ne može torbu ni podići s poda, a kamoli je prebaciti preko ramena. Da me gadura nije onako prestrašila - pomisli on, a tad se morao nasmijati samom sebi. Zaista.

"Čemu se cerite?" upita ga ona strogo.

"Ničemu." On odagna osmijeh s lica. "Uhvatite za remen. Pomozite mi da je odvučem."

Zajedno su vukli torbu po podu. Mary je sagnula glavu i upiljila se u čeličnu kiticu puščanih cijevi kad su zaobišli šaltere i krenuli prema vratima. Johnny okrzne pogledom viseće leševe i pomisli: Oluja, kojoti sjede uz cestu poput počasne straže, pa onaj kojot u zatvoru, lešinari, mrtvaci. Kako bi bilo utješno povjerovati da je sve ovo pustolovina u zemlji snova. Ali nije bila; dovoljno mu je samo omirisati kiselkasti miris znoja kroz začepljene i bolne kanale svog nosa i uvjeriti se u to. Ovdje se događalo nešto izvan okvira onoga u što je on vjerovao - onoga što je ikad pomislio povjerovati - i to nije bio san.

"Tako je, ne gledajte", propenta on.

"Ne gledam, ne brinite", odgovori ona. Johnnyju je bilo drago čuti da i ona malo sopće.

U predvorju, vjetar je hujao jače nego prije. Ralph je stajao kod vrata ruke omotane oko sinovljevih ramena i gledao van. Starac je stajao iza njih. Oni se okrenu prema Johnnyju i Mary.

"Čuli smo motor", odmah će David.

"Mislim da jesmo", ispravi Ralph.

"Policijskog automobila?" upita Mary. Ona izvadi jednu od pušaka iz torbe za golf, a kad je cijev skrenula prema Billingsleyu, on je odgurne rukom i namršti se.

"Nisam čak ni siguran je li to zaista bio motor", reče Ralph. "Vjetar-"

"Nije to bio vjetar", reče David.

"Jeste li vidjeli svjetla?" upita Johnny.

David odmahne glavom. "Ne, ali pijesak je tako gust."

Johnny svrne pogled s puške koju je Mary držala u ruci (cijev je sad bila okrenuta prema podu, što se činilo velikim napretkom) na ostale puške koje su virile iz torbe, pa na Ralpha. Ralph slegne ramenima i pogleda u starca.

Billingsley uhvati taj pogled i uzdahne. "Hajde, istresite ih", reče on. "Da vidimo što imate."

"Ne može li to pričekati?" upita Mary. "Ako se onaj psihopat vrati-"

"Moj sin kaže da je vani vidio još kojota", reče Ralph Carver. "Gospojo, ne smijemo se izložiti opasnosti da nas rastrgaju."

"Posljednji vam put kažem, zovite me Mary a ne gospoja", reče ona ljutito.

"No dobro, može. Ali požurite!"

Johnny i Ralph držali su torbu za golf dok je Billingsley vadio puške i dodavao ih Davidu. "Slaži ih jednu do druge", reče on i David to učini, slažući ih uredno u podnožju stuba gdje je na njih padalo svjetlo iz ureda.

Ralph podigne torbu i nagne je. Johnny i Mary hvatali su džepne svjetiljke i patrone kako su klizile van. Starac je dodavao Davidu kutiju po kutiju streljiva, govoreći mu kod kojih pušaka da stavi koju. Na kraju su imali tri kutije poslagane pokraj one remingtonke, a nijednu pokraj posljednje puške u nizu.

"Niste uzeli ništa za onu mossbergicu", reče on. "To je izvrsna puška, ali je kalibra 22. A da se vratite i vidite možete li naći nešto streljiva tog kalibra?"

"Ne", kao iz topa će Mary.

Johnny je pogleda, razdraženo - nije volio da žene odgovaraju na pitanja njemu postavljena - ali odluči prešutjeti. Imala je pravo.

"Nema vremena", reče Billingsleyu. "Ali ćemo je svejedno ponijeti. Netko će u gradu imati takvo streljivo. Vi je uzmite, Mary."

"Ne hvala", reče ona hladno i izabere sačmaricu, koju je veterinar identificirao kao Rossijevu dvanaesticu. "Ako će poslužiti kao batina umjesto vatrenog oružja, ne mislite li da bi njome trebao zamahnuti muškarac?"

Johnny shvati da mu je zapušila usta. I to prilično vješto. Gaduro, pomisli on, i možda bi to rekao i naglas, bez obzira na supruga koji visi na vješalici za kapute, da David Carver u tom trenutku nije povikao: "Kamion!" i munjevito otvorio jedno krilo staklenih vrata općinske zgrade.

Već su neko vrijeme slušali vjetar i osjećali kako podrhtavaju cigle zgrade u kojoj su se nalazili, ali nitko od njih nije bio spreman na snagu zapaha koji istrgne vrata iz Davidove ruke i udari njima o zid tako da je naprslo staklo. Plakati pribodeni risaćim čavlićima na oglasnu ploču u predvorju zalepeću. Neki se otkvače i vihor vjetra ih odnese uza stube. Zaspe ih zavjesa pijeska, bockajući Johnnyja po licu. On podigne ruku da zakloni oči, no umjesto toga se slučajno odalami po nosu. Vrisne od bola.

"David!" vikne Ralph i posegne za sinovljevom majicom. Prekasno. Dječak srne u zavijajuću tamu, ne misleći što bi ga moglo ondje čekati. Johnny shvati što je tako očaralo Davida: farovi. Luk prednjih svjetala koji premosti ulicu slijeva nadesno, kao da su postavljena na kardanu. Pijesak je mahnito poigravao u svjetlu pomičnih zraka.

"Hej!" David vrisne mašući rukama. "Hej, ti! Ti u kamionu!"

Svjetla počnu blijedjeti. Johnny zgrabi jednu od džepnih svjetiljaka s poda i istrči za Carverovima. Vjetar nasrne na nj, on zatetura, pa se uhvati za dovratnik da se ne bi skotrljao niza stube. David je istrčao nasred ceste, spustivši jedno rame da bi se izmaknuo tamnom, jurećem predmetu za kojeg Johnny isprva pomisli da je lešinar. On upali džepnu svjetiljku i shvati da je to kugla korova.

Okrene džepnu svjetiljku prema odlazećim stražnjim svjetlima i zamaše njome lijevo-desno u luku, zaškiljivši zbog pijeska. Svjetlo džepne svjetiljke učini se točkicom u tami zgusnutoj od pijeska.

"HEJ!" David vrisne.

Njegov je otac stajao iza njega, s revolverom u ruci. Pokušavao je gledati istodobno u svim smjerovima, poput predsjedničkog tjelohranitelja koji osjeća da mu prijeti pogibao.

"HEJ, VRATI SE!"

Stražnja su se svjetla smanjivala, odmicala prema sjeveru po cesti koja je vodila natrag na Autocestu 50. Ono signalno svjetlo plesalo je na vjetru i Johnny u njegovu mucavu žaru na trenutak ugleda odlazeći kamion. Drvena oplata, a straga nešto piše. Nije mogao pročitati - bilo je previše pijeska u zraku.

"Vraćajte se unutra, narode!" vikne on. "Otišao je!"

Dječak je na trenutak ostao stajati na ulici, zagledan prema mjestu na kojem su iščezla stražnja svjetla. Ramena su mu klonula. Njegov ga otac uhvati za ruku.

"Dođi, Davide. Nije nam potreban taj kamion. U gradu smo. Naći ćemo nekog tko će nam pomoći i…" Glas mu zamukne kad se osvrnuo oko sebe i ugledao ono što je Johnny već primijetio. Grad je bio u tami. To je moglo značiti jedino da su se ljudi pritajili, da su znali što se događa i da su se skrivali od luđaka dok ne stigne konjica. To je donekle imalo smisla, ali tako Johnny nije osjećao u duši.

U duši, grad mu se činio kao groblje.

David i njegov otac krenu natrag prema stubama, dječak snuždeno pognute glave, a muškarac i dalje se osvrćući očekujući nevolje. Mary je stajala na vratima, gledala ih kako dolaze i Johnnyju se učini izvanredno lijepa, dok joj tako kosa vijori oko glave.

Kamion, Johnny. Je li ti poznat taj kamion? Poznat ti je, zar ne?

Terryn glas.

U vjetrovitoj tami začuje se zavijanje. Zvučalo je porugljivo, poput grohota i kao da je dolazilo odasvud. Johnny jedva da ga je čuo. Da, nešto je s tim kamionom. Bez sumnje. Nešto u njegovoj veličini i slovima, pa čak i u izgledu, usprkos tami i vjetrom nošenom pijesku. Nešto -

"Jebi ga!" vikne on i ponovno se maši za grudni koš. Ne za srce, nego za džep kojeg više ondje nije bilo. U mislima ugleda kako kojot klati njegovom skupom jaknom lijevo-desno, trga podstavu, prosipa kramu iz džepova na sve četiri strane svijeta. Uključujući i -

"Što je?" Mary upita, uzbunjena izrazom njegova lica. "Što je?"

"Najbolje da se svi vratite unutra dok se ove puške ne napune", reče im Billingsley "osim ako ne želite nekakve jopce za vratom." Johnny jedva da je i to čuo. Slova na stražnjem dijelu kamiona koji se povlačio u vjetrovitu tamu mogla su biti i Ryder. Logično, zar ne? Steve Ames ga traži. Zavirio u Desperation, ništa nije vidio i sad odlazi iz grada tražiti negdje drugdje.

Johnny skoči pokraj zaprepaštenog Billingsleya, koji je klečao na koljenu i punio puške, i kao vihor pojuri uz stepenice u zatvor, moleći se Bogu Davida Carvera da mu je mobitel neoštećen.

Bude li sve normalno… budem li imao osjećaj da je sve normalno…, bio je rekao Steve Ames, pokušat ćemo ondje prijaviti. No primijetimo li nešto što izgleda imalo neobično, krećemo u Ely upetoj brzini.

A sad, dok je Ryder stajao u leru ispod njišućeg signalnog svjetla koje je označavalo jedino raskršće u Desperationu, Cynthia ispruži ruku i štipne Stevea za košulju.

"Vrijeme je da se krene u Ely", reče ona i pokaže prstom kroz prozor, prema zapadu i ulici koja je vodila do raskršća. "Bicikli na ulici, vidiš ih? Moja nona običavala je govoriti da su bicikli na ulici jedan od najgorih uroka, kao kad razbiješ ogledalo ili ostaviš šešir na krevetu. Vrijeme za pokret."

"To je rekla tvoja nona, ha?"

"Zapravo, nikad nisam imala nonu, odnosno ne sjećam je se, ali razmisli - što bicikli rade tamo? Zašto ih nitko nije sklonio s oluje? Zar ne vidiš kako je to sve neobično?"

On pogleda bicikle, koji su ležali na boku kao da su se prevrnuli od vjetra, a zatim lijevo-desno niz ulicu koja je išla od istoka prema zapadu.

"Aha, ali ljudi su kod kuće. Vide se svjetla." On pokaže prstom.

Da, ona ugleda svjetla u nekim kućama, ali joj se učini da je obrazac koji su tvorila bio nekako nasumičan. A -

"A svjetla su bila upaljena i u onoj rudarskoj zgradi", reče ona. "Usto, pogledaj malo bolje - većina je kuća u tami. Zašto, što misliš?" Ona začuje zajedljiv prizvuk u svom glasu koji joj nije bio drag, ali koji nije mogla zatomiti. "Misliš li možda da je većina ovdašnjih seljačina unajmila autobus i otišla pogledati utakmicu i uzvratnu utakmicu između momčadi Kretena iz Desperationa i Idiota iz Austina? Veliki pustinjski derbi? Nešto što iščekuju cijele god… hej, što to radiš?"

Zapravo i nije morala pitati. Skretao je na zapad. Kugla korova zaleti se u kamion kao da je nešto skočilo s ekrana gdje se prikazuje film snimljen trodimenzionalnom tehnikom. Cynthia vrisne i rukom si pokrije lice. Kugla udari o prednje staklo, nakratko zagrebe po krovu kabine i nestane je.

"Ovo je glupo", reče ona. "I opasno."

On je pogleda, nasmiješi se i kimne glavom. Trebala bi se ljutiti na njega jer se smiješi u ovakvu trenutku, ali se nije ljutila. Teško se ljutiti na muškarca čije lice smiješak može tako ozariti i ona je znala da je u tome pola njezina problema. Kao što je rado govorila Gert Kinshaw u K & S, oni koji ništa ne nauče od prošlosti osuđeni su da ih prošlost ispraši po turu. Nije mislila da je Steve Ames od onih muškaraca koji bubaju po ženi šakama, ali to nije jedini način na koji muškarci mogu ženama nanijeti zlo. Mogu im nanijeti zlo i tako da se ljupko smiješe, o kako samo ljupko, i da ih namame da pođu za njima u lavlje ralje. Najčešće noseći zdjelu dobrog jela u rukama.

"Ako znaš da je opasno, zašto to činiš, Lubbock?"

"Jer moramo naći telefon koji radi i jer imam loš predosjećaj. Skoro je noć i imam akutni napad žmaraca. Ne želim im dopustiti da preuzmu kontrolu nada mnom. Slušaj, dopusti mi samo da obiđem nekoliko mjesta. Možeš ostati u kamionu."

"Kurac ću… hej, pogledaj ono. Ono tamo." Ona pokaže u prevrnutu drvenu ogradu koja je ležala na travnjaku male drvene kuće. U žarkoj svjetlosti farova bilo je skoro nemoguće reći koje je boje kuća, ali je jasno vidjela tragove guma otisnute punom duljinom oborene ograde; bili su odveć izraziti da bi promakli pogledu.

"To je mogao učiniti pijani vozač", reče on. "Vidio sam već dva bara, i to onako usput." Glupost, po njezinu mišljenju, ali joj se sve više sviđao njegov teksaški naglasak. Još jedan loš znak.

"Ma daj, Steve, budi realan." U tamu se vinu urlici kojota, kao kontrapunkt vjetru. Ona se ponovno privine uza nj. "Isuse, kako to mrzim. Što im je?"

"Ne znam."

Puzao je brzinom ne većom od dvadeset kilometara na sat kako bi se uspio zaustaviti prije no što pregazi nešto što bi njegova prednja svjetla mogla osvijetliti. Vjerojatno je to pametna odluka. Ono što bi po njezinu skromnom mišljenju bilo još pametnije bilo bi brzo polukružno okrenuti i još brže odmagliti.

"Steve, jedva čekam da stignemo negdje gdje ima velikih plakata i banaka i prljavih odlagališta za rabljene automobile otvorenih cijelu noć."

"Čuo sam te", reče on, a ona pomisli: Nisi. Kad ljudi kažu 'Čuo sam', to skoro nikad nije tako.

"Samo da provjerim ovdje - samo ovu jednu kuću - a poslije tog je ova varošica prošlost", reče on i skrene na kolni prilaz kućice u rančerskom stilu na lijevoj strani ulice. Bili su pola kilometra zapadno od raskršća; Cynthia je još kroz pijesak vidjela signalno svjetlo.

U kući koju je Steve odabrao bila su upaljena svjetla - jarka svjetla koja su padala kroz zastore na prozoru dnevnog boravka, te mutnija, žućkasta, koja su sjala kroz trio pravokutnika na ulaznim vratima postavljenima u penjućoj dijagonali.

On navuče bandanu na usta i nos, otvori vrata kamiona i pridrži ih kad mu ih je vjetar pokušao istrgnuti iz ruku.

"Ostani ovdje."

"Da ne bi."

Ona otvori svoja vrata i vjetar joj ih istrgne iz ruku.

Sklizne iz kabine prije no što je on uspio nešto reći.

Vrući zapuh odbaci je natrag, ona posrne i uhvati se za rub vrata da povrati ravnotežu. Pijesak je zapeče po ustima i obrazima. Ona žmirne i navuče bandanu. A najgore od svega bilo je to što se nevrijeme tek možda ugrijavalo.

Ona se osvrne da vidi ima li kojota - zvučali su tako blizu - ali ne ugleda nijednog. Barem ne još. Steve se već penjao po stubama na trijem - toliko o muškarcu-zaštitniku. Ona krene za njim, pa žmirne kad je novi snažan nalet vjetra zaljulja na petama.

Ponašamo se poput likova u jeftinu filmu strave i užasa, pomisli ona zloguko, zadržavamo se, a znamo da bismo trebali otići, guramo nos gdje mu nije mjesto.

Istina, pomisli ona… samo, nije li to ono što ljudi čine? Nije li upravo s tog razloga slatka mala Cynthia bila kod kuće kad se Richie Judkins vratio sjeban, željan nekome otkinuti uho? Nije li upravo to razlog da se na svijetu događaju grozote? Da ljudi ostaju a vraški dobro znaju da bi trebali otići, ne odustaju a znaju da bi trebali skupiti krpice i pokupiti se? Nije li to razlog, zapravo, zašto toliko ljudi voli jeftine filmove strave i užasa? Jer prepoznaju sebe u uplašenoj djeci koja odbijaju otići iz uklete kuće i nakon što se počnu događati ubojstva?

Steve je stajao na najgornjoj stubi u zavijajućem vjetru i prašini, zgurene glave, bandana je lepršala… i pritiskao zvono. Zvonio, kao da će upitati gazdaricu kuće smije li ući i rastumačiti joj prednosti kablovske naspram obične televizije.

Cynthiji prekipi. Ona se nepristojno progura pokraj njega, bezmalo ga sruši u grmlje pokraj trijema, pograbi okruglu kvaku i okrene je. Vrata se otvore. Od bandane nije vidjela donji dio Steveova lica, ali joj je njegov iznenađeni pogled kad ona uđe za otvorenim vratima u predsoblje silno prijao.

"Hej!" vikne ona. "Hej, ima li koga? Narode, ovdje Golden proizvodi!"

Nije bilo odgovora - ali se začuje neobičan šum kroz otvorena vrata njima zdesna. Nekakvo siktanje.

Ona se okrene prema Steveu. "Vidiš, nema nikog kod kuće? A sad idemo."

Umjesto tog, on krene niz predsoblje prema onom zvuku.

"Ne!" sikne ona i zgrabi ga za ruku. "Ne, en-e, što znači ne, bilo je dosta!"

On otrese njezinu ruku i ne pogledavši je - muškarci, prokleti muškarci, kakva su to savršena govna od kavalira - i krene preko predvorja. "Halo?" reče on pritom… da bi netko tko ga je namjerio ubiti točno znao gdje će ga naći.

Cynthia je čvrsto odlučila izaći iz ove kuće i vratiti se u kamion. Pričekat će tri minute po svojem satu, a ako se on dotad ne vrati, ona će ubaciti kamion u prvu i odvesti se, neka je vrag odnese ako neće.

Umjesto toga, krene za njim.

"Halo?" On se zaustavi ispred otvorenih vrata - možda mu je ostalo još nešto pameti, barem malo - a tad oprezno virne jednim okom iza dovratka. "Grom i - " Umukne. Ono neobično siktanje sad se pojačalo, nekakav drhtav zvuk, šupljikav, skoro kao -

Ona pogleda preko njegova ramena, protiv svoje volje, ali se nije mogla suzdržati. Steven je problijedio iznad bandane, a to nije bio dobar znak.

Ne, zapravo to nije bilo siktanje. Čegrtanje.

Bili su ispred blagovaonice. Obitelj je sjela za stol pojesti nešto što je sličilo na večeru - iako ne današnju večeru, to je Cynthiji odmah bilo jasno. Iznad pečenke su zujale muhe, a neki su odrezani komadi već hranili koloniju crva. Pire od kukuruza zgrušao se u zdjeli. Posudica mesnog umaka bila je posudica masnog ugruška. Za stolom je sjedilo troje ljudi: žena, muškarac i dijete u visokom stolcu. Žena je još bila odjevena u dugačku pregaču u kojoj je pripremala jelo. Beba je imala opršnjak na kojem je pisalo SAD SAM VELIKI DEČKO. Prevalio se postrance pokraj svojeg tanjura, na kojem je bilo nekoliko stvrdnutih kriški naranče. Gledao je u Cynthiju smrznuta osmijeha. Lice mu je bilo ljubičasto. Oči se iskočile iz otečenih duplji poput pikula. Roditelji su mu bili jednako podbuhli. Vidjela je nekoliko pari rupica na muškarčevu licu, veličine uboda igle, jedan od njih na nosu.

Na stolu je bilo nekoliko velikih zvečarki, koje su nemirno puzale među posuđem, tresle repovima. Gornji dio ženine pregače se izboči. Na trenutak Cynthia pomisli da je žena još živa usprkos njezinom ljubičastom licu i zacakljenim očima, da diše, a tad se kroz volane progura trokutasta zmijska glava i pogledaju je sićušne crne sačmaste očice.

Zmija otvori usta i sikne. Jezik joj zapaluca.

A bilo ih je još. Zmije na podu ispod stola puze preko mrtvačevih cipela. Zmije iza njih, u kuhinji - ugleda jednu krupnu, s karo uzorkom na leđima, kako plazi preko radne plohe ispod mikrovalne pećnice.

One na podu su im se primicale, i to brzo.

Bježi! vrisne ona sama na sebe, ali shvati da se ne može pomaknuti - kao da su joj cipele zalijepljene za pod. Mrzila je zmije najviše od svih stvorenja; zbog njih bi se uzbunilo nešto duboko u njoj, nešto izvan njezine sposobnosti da to uopće izrazi ili shvati. A ova ih je kuća puna, možda ih ima još iza njih, između njih i vrata - Steve je zgrabi za ruku i povuče prema natrag. Kad je shvatio da Cynthia ne može trčati, on je podigne i potrči s njom u naručju, jureći koliko ga noge nose preko predvorja i van u noć, prenese je preko praga u tamu poput mladoženje, samo u obratnom smjeru.

"Steve, jesi li vidio - "

Vrata na njezinoj strani kamiona još su bila otvorena. On je ubaci unutra, zalupi njezina vrata, pa otrči na svoju stranu i uđe. Pogleda kroz prednje staklo u pravokutnik svjetla koji je padao kroz otvorena vrata one kuće, pa u Cynthiju. Njegove su oči bile razrogačene iznad bandane.

"Naravno da sam vidio", reče on. "Sve zmije svemira, jebi ga, a sve krenule na nas."

"Nisam mogla trčati… zmije, udare mi na živce… oprosti."

"Ja sam kriv što san nas uopće ondje odveo." Ubaci mjenjač za vožnju natraške i cimajući se odveze s kolnog prilaza. Zaokrene kamion tako da je gledao prema istoku, prema srušenim biciklima, zgnječenoj ogradi i njišućem signalnom svjetlu. "Vraćamo se na cestu tako brzo da će ti se zavrtjeti u glavi." On se zagleda u nju užasnutom zbunjenošću. "Bile su tamo, zar ne? Hoću reći, nisu mi se samo pričinile - bile su tamo."

"Da. A sad kreni Steve, vozi."

I on krene. Vozio je brže, ali još nedovoljno brzo da bi bilo opasno. Divila se njegovoj prisebnosti, prvenstveno jer je bilo očito da je izvan sebe. Kod signalnog svjetla skrene lijevo i krene prema sjeveru, putem kojim je došao.

"Pokušaj upaliti radio", reče on kad je ogavni gradić naposljetku počeo nestajati iza njih. "Nađi neku glazbu. Samo da nije nekakva srcedrapateljna. Inače može sve."

"U redu."

Ona se nagne prema kontrolnoj ploči i baci pogled pritom u vanjski retrovizor na njezinoj strani. Na trenutak joj se učini da je vidjela žmigaj svjetla, u obliku luka. Mogla je to biti džepna svjetiljka, mogao je to biti neki čudan odbljesak od njišućeg signalnog svjetla u osvrtnom zrcalu, a mogao je to biti i plod njezine mašte. Ovo treće joj je najviše odgovaralo. Ionako svjetla više nije bilo, zagušila ga podignuta prašina. Na trenutak pomisli da bi to mogla reći Steveu, ali zaključi da ipak neće. Nije mislila da bi se on poželio vratiti i provjeriti o čemu je riječ, znala je da je i on na rubu pameti od straha kao i ona, ali je pametno nikad ne podcijeniti mušku sposobnost da glume Johna Waynea.

Ali ako u gradu ima ljudi -

Ona neprimjetno, ali odlučno odmahne glavom. Ne. Neće to popušiti. Možda u gradu doista ima živih ljudi, liječnika, pekara, apotekara, ali ondje ima i nečeg dozlaboga zlog. Najbolje što mogu učiniti za preživjele kojih možda u Desperationu ima jest dovesti pomoć.

Usto, zapravo nisam ništa vidjela. Skoro sam sigurna u to.

Ona upali radio, no začuje samo rafal krčanja po cijeloj skali kad je pritisnula tipku za traženje postaja, pa ga ponovno isključi.

"Oprosti se od glazbe, Steve. Čak i lokalna stanica za šalalajke ne - "

"Koji je ovo kurac?" upita on histeričnim glasom potpuno ne-nalik njegovu uobičajenom. "Koja je ovo pizda materina?"

"Ne vidim - " zausti ona, no tad ugleda. Nešto ispred njih, golemi obris pomalja se u uskovitlanoj prašini. Ima velike žute oči. Ona rukama poklopi usta, ali nisu bile dovoljno brze da zatome njezin krik. Steve pritisne kočnice objema nogama. Cynthiju, koja se nije privezala sigurnosnim pojasom, odbaci na vozačku ploču i jedva je imala vremena podići podlaktice kako bi glavu poštedjela udarca.

"Isuse sveti", reče Steve. Glas mu zazvuči malo normalnije. "Kako se to dovraga našlo na cesti?"

"Što je to?" upita ona, iako je znala prije no što je dokraja izgovorila pitanje. Nije bila riječ o čudovištu iz Jurskog parka (njezina prva pomisao, Bog joj bio na pomoći) a niti o divovskom komadu rudarske mašinerije. A nije bilo ni velikih žutih očiju. To za što je pomislila da su oči, bio je odbljesak njihovih farova na prozorskom staklu. Točnije, na staklenom zidu. Bila je to kamp-prikolica. Na cesti. Zakrčila cestu.

Cynthia pogleda nalijevo. Kolčana ograda između ceste i kampa bila je srušena. Triju prikolica - najvećih - nije bilo; vidjelo se gdje su stajale po betonskim postoljima. Te su prikolice sad bile dovučene na cestu, najveća sprijeda, a ostale iza nje poput druge linije obrane za slučaj da se prva linija obrane probije. Jedna od te dvije bila je zahrđala Airstreamova prikolica za koju je bila pričvršćena satelitska antena. Antena je sad ležala okrenuta naopako na rubu parka poput glomazanog crnog poklopca kotača.

Pri padu je za sobom nekoj ženi povukla uže za sušenje rublja.

Hlače i košulje lepršale su na njemu.

"Zaobiđi", reče ona.

"Ne mogu na ovoj strani ceste - nagib je previše strm. I nagib prema kampu je previše strm, ali - "

"Možeš", reče ona, boreći se protiv drhtaja u glasu. "A i duguješ mi to. Ušla sam u onu kuću s tobom - "

"No dobro, u redu." On posegne za mjenjačem, vjerojatno s namjerom da ga prebaci u najmanju brzinu, no ruka mu zastane na pola puta. On nakrivi glavu. Ona začuje zvuk sekundu poslije njega i njezina prva uspaničena misao bila je:

(ovdje su o Isuse nekako su se uvukle u kamion)

zmije. Ali to nije bilo isto. Ovo je bio hrapav, zvrčav zvuk, skoro kao komad papira zahvaćen ventilatorom ili -

Nešto se obruši na njih iz uskovitlanog zraka iznad njih, nešto nalik velikom crnom kamenu. Udari o prednje staklo tako jako da je na mjestu udara načinilo staklo neprozirnim od smršenog čvora napuklina iz kojeg su na sve strane izbijale mladice srebrnih naprsnuća. Krv - izgledala je crno na ovom svjetlu - pljasne o staklo poput tintene mrlje. Začuje se ogavni krck-hrsk kad se kamikaza spljoštila poput harmonike i na trenutak ona ugleda kako jedno neumoljivo, umiruće oko zuri u nju. Ona ponovno vrisne, i ne pokušavajući zatomiti vrisak rukama.

Začuje se još jedan snažan tup udarac, negdje iznad njihovih glava. Ona podigne pogled; krov kabine bio je ulubljen. "Steve, makni nas odavde!" vikne ona.

On uključi brisače i jedan od njih odgura zgnječenog lešinara na vanjske zračne ventile. Ležao je ondje u hrpi poput nekog čudnovatog tumora s kljunom. Drugi je brisač razmazivao lepezu krvi i perja po staklu. Pijesak se odmah počeo lijepiti za tu kašu. Steve prignječi tipku za špricanje vode. Vjetrobran se malo očisti pri vrhu, ali za donji dio nije bilo nade; tijelo mrtve ptice sprečavalo je oštrice brisača da rade svoj posao.

"Steve", reče ona. Čula je njegovo ime iz svojih usta, ali ga ne osjeti; njezine su usne odrvenjele. A utrobe kao da nije imala. Nije bilo jetre, nije bilo pluća, samo praznina ispunjena fijukanjem olujnog vjetra. "Ispod prikolice. Izlaze ispod one kamp-prikolice. Vidiš ih?"

Ona pokaže rukom. On ih ugleda. Vjetar je nameo pijesak ukoso na katranski premaz u smjeru istok-zapad i ti su zapuši izgledali poput isprepletenih prstiju. Kasnije, nastavi li vjetar puhati ovom brzinom, te male dine utovit će se i pretvoriti u ruke, ali sad su bile tek prsti. Ispod prikolice ispuzao je bataljun štipavaca, paradirajući poput prethodnice vojske u pokretu. Nije mogla odrediti koliko ih je - kako i bi, kad joj je još bilo teško povjerovati da ih uopće i vidi?

Manje od stotinu, vjerojatno, ali ipak na desetine. Desetine.

Iza njih i između njih puzale su zmije, brzo vijugale, klizile preko pješčanih grebena lakoćom vodenih zmija - pamučnoustih mokasina - koje jure preko jezera.

Ne mogu ući u kamion, reče si ona, smiri se, ne mogu ući ovdje!

Ne, a možda i ne žele. Možda i ne moraju. Možda samo moraju - Ponovi se onaj hrapav njiskav zvuk, ovaj put na njezinoj strani kamiona i ona se nagne prema Steveu, skutri se prema Steveu podignute desne ruke kao da štiti desnu stranu lica. Lešinar udari o suvozački prozor kamiona poput bombe ispunjene krvlju umjesto eksplozivom. Staklo se oboji mliječnom bojom i ulekne prema njoj, no zasad izdrži. Jedno lešinarevo krilo nemoćno zalomi po prednjem staklu. Brisač na njezinoj strani otkine komad krila.

"Sve je u redu!" vikne on, skoro se nasmijavši i zagrli je dok je izgovarao odjek njezinih misli. "Sve je u redu, ne mogu ući!"

"Da, mogu!" ona mu otpovrne. "Ptice mogu, ostanemo li ovdje! Ako im damo vremena! A zmije… štipavci…"

"Što? Što to govoriš?"

"Bi li mogli probušiti gume?" U mislima je vidjela onu kamp-prikolicu, sve gume probušene… prikolicu, a prikaže joj se i onaj muškarac tamnoljubičasta lica u onoj kući, lica istetovirana parovima rupica, rupica malenih skoro poput zrnaca crvene paprike. "Mogli bi, zar ne? Dovoljno ih je, kad bi svi počeli istodobno bosti i gristi, mogli bi."

"Ne", reče on i ispusti čudan meketav smijeh. "Maleni pustinjski štipavci, deset centimetara dugi, a bodlje ne veće od trna, šališ se?" No tad se vjetar na trenutak stiša i ispod svojih nogu - već ispod svojih nogu - oni začuju tapkanje i komešanje i ona shvati nešto što bolje da nije shvatila: on ne vjeruje u to što govori. Želio je vjerovati, ali nije.

Četvrto poglavlje

Mobitel je ležao na sasvim drugoj strani zatvora, u podnožju arhivskog ormarića na kojem je bila naljepnica s natpisom PAT BUCHANAN ZA PREDSJEDNIKA. Sprava nije izgledala slomljeno, ali -

Johnny povuče antenu i podigne poklopac telefona. Telefon se oglasi signalom i pojavi se S, ali nije bilo oznake za jačinu signala - loše. Jako loše. Svejedno, mora pokušati. Pritiskao je tipku NAME/ MENU dok se nije pojavilo ime STEVE, pa pritisne tipku SEND.

"Gospodine Marinville." Bila je to Mary, stajala je navratima. "Moramo krenuti. Onaj policajac - "

"Znam, znam, samo sekundu."

Ništa. Nikakva signala, nikakva robota, nikakva prijema. Tek jedva čujno šuplje hučanje, kakvo se čuje u školjci-stošcu.

"Sjeban - " reče on i poklopi mikrofon. "Ali to je bio Steve, znam da je tako. Da smo izašli trideset sekundi ranije… trideset kurčevih sekundica…"

"Johnny, molim vas."

"Dolazim." On krene za njom niza stube.

Mary je u ruci držala sačmaricu, a kad su izašli, Johnny primijeti da je David Carver ponovno uzeo revolver i držao ga prislonjenog niz nogu. Ralph je sad držao jednu od pušaka. Držao ju je ispod ruke, kao da si umišlja da je Dan'l Boone{53}.

Oh, Johnny, progovori porugljiv glas u njegovoj glavi - bila je to Terry, neuništiva gadura koja ga je uvalila u ovu zajebanciju. Nemoj mi reći da si ljubomoran na gospodina Malogradskića iz Ohija - ti?

Pa možda i jest. Malo. Uglavnom stoga što je puška gospodina Malogradskića bila napunjena, za razliku od mossbergice koju je Johnny sad podignuo.

"To je Ruger 44", starac je govorio Ralphu. "Četri punjenja. Ostavio sam tijelo zatvarača prazno. Imajte to na umu, budete li morali pucat."

"Hoću", reče Ralph.

"A i udarit će vas jako. I to imajte na umu."

Billingsley podigne posljednju pušku, onu sačmaricu. Na trenutak je Johnny pomislio da će mu stari prdonja ponuditi zamjenu, ali ovaj to ne učini.

"U redu", reče on "mislim da smo spremni. Ne pucajte u napasti ako nas ne napadaju. Promašili bi, potrošili streljivo i vjerojatno privukli druge. Jeste razumjeli, Carver?"

"Da", reče Ralph.

"Sinko?"

"Da."

"Gospojo?"

"Da", reče Mary. Kao da se pomirila s time da je zovu gospoja, barem dok se ne vrati u civilizaciju.

"A ja neću zamahnuti puškom dok se ne približe, obećajem", reče Johnny. To je trebala biti šala, doskočica za vedrije raspoloženje, ali mu se Billingsley oduži tako da ga pogleda hladnim prezirom. Bio je to pogled koji Johnny, po svom mišljenju, nije zaslužio. "Imate nešto protiv mene, gospodine Billingsley?" upita on.

"Ne sviđa mi se kako izgledate", odbrusi mu Billingsley. "U ovom kraju nemamo baš visoko mišljenje o postarijim ljudima koji nose dugu kosu. A imam li ja nešto protiv vas ili nemam, to u ovom trenutku još ne bi mogao reć."

"Koliko ja vidim, ono što vi činite ljudima u ovom kraju je da im pucate u trbuh, pa ih objesnite na kuku kao jelene, stoga mi nemojte zamjeriti što vaša mišljenja ne uzimam previše k srcu."

"Slušajte vi - "

"A ako vas moja kosa piga jer niste dobili svoje dnevno sljedovanje litrenke kiseliša, nemojte se istresati na meni."

Postidio se načina na koji su starčeve oči bljesnule kad je to rekao, a istodobno je osjetio gorko zadovoljstvo. Bože, kako prepoznaš svoju sortu. Na sastancima kluba liječenih alkoholičara bilo je puno nametljivih sveznalica, ali u jednom su imali pravo: prepoznaš svoju sortu čak i kad im ne osjetiš cugu u dahu ili kako im izbija kroz pore. Skoro da ih možeš čuti, u glavi kao da ti se oglasi sonar.

"Prestanite!" obrecne se Mary na njega. "Ako želite biti govnar, budite to u slobodno vrijeme!"

Johnny je pogleda, povrijeđen njezinim tonom, želeći reći nešto djetinjasto poput: Hej, on je prvi počeo!

"Kamo ćemo?" upita David. Posvijetli džepnom svjetiljkom na drugu stranu ulice, prema videoteci. "Tamo? Kojoti i lešinar koje sam vidio otišli su."

"Mislim da je to preblizu", reče Ralph. "A da odemo iz grada? Jeste li našli ključeve od automobila?"

Johnny prekopa po torbi i izvadi svežanj ključeva koji je David skinuo s mrtvog policajca. "Samo jedan komplet. Pretpostavljam da odgovaraju automobilu kojeg je vozio Entragian."

"Kojeg vozi Entragian", reče David. "Nema ga. U njemu je odvezao moju mamu." Njegovo lice, dok je to govorio, bilo je nečitljivo.

Njegov otac položi mu ruku na zatiljak.

"Ionako bi možda bilo sigurnije sad ne voziti", reče Ralph.

"Automobil je prilično uočljiv kad je jedini na cesti."

"Otiđimo bilo gdje, svejedno je, barem za početak", reče Mary. "Da, bilo gdje, ali što dalje od policajčeva kaznenog prostora, tim bolje", reče Johnny. "Barem po mišljenju ovog govnara."

Mary ga ljutito pogleda. Johnny izdrži i ne svrne pogled. Ona svrne svoj, zbunjeno.

Ralph reče: "Bilo bi dobro da se sakrijemo, barem na neko vrijeme."

"Gdje?" upita Mary.

"Što mislite, gospodine Billingsley?" upita David.

"The American West", reče on, kratko razmislivši. "Mislim da bi to bilo dobro za početak."

"Što je to?" upita Johnny. "Bar?"

"Kino", reče Mary. "Vidjela sam ga kad nas je dovezao u grad. Izgledalo je kao da je zatvoreno."

Billingsley kimne glavom. "I jest. Srušili bi ga prije deset godina, da je bilo nečeg za sagradit na njegovu mjestu. Zaključano je, al znam kako uć. Dođite. I zapamtite što sam rekao o napastima. Ne pucajte dok ne morate."

"I držite se na okupu", doda Ralph. "Krenite prvi, gospodine Billingsley."

Ponovno se Johnny nađe na začelju kolone kad su krenuli sjeverno duž Main Street, ramena pognutih protiv plavećeg zapaha zapadnjaka. Johnny pogleda naprijed u Billingsleya, koji je, eto, slučajno znao kako ući u staro napušteno gradsko kino. Billingsley, koji ima razna mišljenja o raznim stvarima, kad ga se malo pikne.

Boluješ od uznapredovalog oblika alkoholizma, zar ne, prijatelju? pomisli Johnny. Imaš sve simptome.

Ako je tako, čovac dobro funkcionira za osobu koja nije prilično dugo ništa popila. I Johnny je želio nešto čime bi ublažio kuckanje u nosu, a činilo mu se da bi bila dobra investicija kad bi usput ubacio čašicu u starog Tommyja.

Prolazili su ispod iznucane platnene nadstrešnice Owl's Cluba.

"Trenutak", reče Johnny. "Idem skoknuti unutra."

"Jeste li ludi?" upita Mary. "Moramo se maknuti s ceste!"

"Na ulici nema nikog osim nas", reče Johnny "niste li primijetili?" On ublaži svoj glas, pokuša zvučati razborito. "Samo želim naći neki aspirin. Nos me užasno boli. Trideset sekundi - najviše minutu." On uhvati za kvaku prije no što je ona uspjela odgovoriti. Vrata su bila zaključana. On udari u staklo kundakom puške, s radosnim nestrpljenjem očekujući da zareve protuprovalnički alarm, ali je jedini zvuk bio zveket stakla koje je palo na pod s unutarnje strane, te neumorno zavijanje vjetra. Johnny nogom izbije nekoliko škrba stakla koje su štrčale iz drvenog okvira vrata, pa ispruži ruku i opipa da nađe bravu.

"Pogledajte", promrmlja Ralph. Pokaže na drugu stranu ulice.

Na pločniku ispred četvrtaste ciglene zgrade s natpisom PLIN I STRUJA na jednom prozoru a VODA na drugom, stajala su četiri kojota. Nisu se micali, ali su pogled upiljili u skupinicu ljudi preko puta. Peti dokasa po pločniku s juga i pridruži im se.

Mary podigne pušku i uperi je u kojote. David Carver gurne cijev puške prema dolje. Izraz lica bio mu je odsutan, odlutao. "Ne, sve je u redu", reče on. "Samo motre."

Johnny nađe bravu, otključa je i otvori vrata. Prekidači za svjetlo bili su slijeva. Palili su niz staromodnih fluorescentnih svjetiljaka, onih koje su izgledale poput preokrenutih pladnjeva za led. One rasvijetle mali restoran (prazan), grozd automata za igru (ugašenih) i dva kartaška stola. S jednog rasvjetnog mjesta visjela je papiga. Johnny isprva pomisli da je punjena, ali kad se primaknuo, spazi iskolačene oči i mrlju od pomiješane krvi i govana na drvu ispod nje.

Bila je prava. Netko ju je objesio.

Entragianu se sigurno nije svidio način na koji je izgovorila "Polly hoće keks", pomisli Johnny.

U restoranu je smrdjelo po starim hamburgerima i pivi. Na drugom kraju prostorije bila je mala trgovina. Johnny uzme veliku bočicu aspirina, pa zađe za šank.

"Požurite!" dovikne mu Mary. "Dajte požurite!"

"Evo me odmah", reče on. Na prljavom linoleumu ležao je muškarac u tamnim hlačama i košulji koja je nekad bila bijela i zurio u Johnnyja očima staklenim poput onih u obješene papige. Barmen, sudeći po njegovoj odjeći. Prerezanog grla. Johnny uzme litru Jim Beama s police.

Na trenutak je podigne prema svjetlu, provjerivši razinu, pa požuri van. Pomisao - ne pohvalna - pokuša izroniti na površinu, ali je on ponovno zagnjuri. I to svom snagom. Želi podmazati starog živinara, to je sve, da bude dobre volje. Zapravo, ovo je bio čin kršćanskog milosrđa.

Ne samo da si dušica, reče Terry u njegovoj glavi. Ti si zapravo svetac, ha? Sveti Ivan Podmazivač. A potom njezin cinični smijeh. Začepi, gaduro, pomisli on… ali kao uvijek, Terry je nerado odlazila.

Samo mirno, Steven, reče samom sebi. To je jedini način da se izvučeš iz ovog. Uspaničiš li se, mislim da postoje veliki izgledi da ćete oboje umrijeti u ovom prokletom unajmljenom kamionu. On prebaci mjenjač za vožnju natraške i ravnajući se prema vanjskom retrovizoru (nije se odvažio otvoriti vrata i nagnuti se; to bi uvelike olakšalo lešinaru-štuki da mu skrha vrat) krene natraške.

Vjetar se ponovno pojačao, ali je još čuo hrskanje ispod kamiona dok su prelazili preko štipavaca. Podsjeti ga na zvuk koji se čuje kad žvaćeš celer.

Nemoj sletjeti s ceste, zaboga, nemoj da ti se to dogodi.

"Ne idu za nama", reče Cynthia. Olakšanje u njezinu glasu bilo je bjelodano.

On pogleda, uvjeri se da je u pravu, pa se zaustavi. Odvezao se natraške dvadesetak metara, dovoljno daleko da je prikolica-kolovođa koja je stajala poprečke na cesti bila ponovno tek mutni obris u uskovitlanom pijesku. Ugleda smeđe mrlje na bjelkastosivom pijesku na cesti. Zgnječeni štipavci. Odavde su izgledali kao pljaske kravlje balege. A ostali su se povlačili. Još trenutak, i jedva će moći povjerovati da su uopće i bili ondje.

O, bili su, pomisli on. Počneš li sumnjati u to, stari moj, samo pogledaj u mrtvu pticu koja ti je upravo zakrčila zračne ventile u dnu vjetrobrana.

"Što ćemo sad?" upita ona.

"Ne znam." On pogleda kroz svoj prozor i ugleda Desert Rose Cafe. Pola njegove ružičaste tende otkinuo je vjetar. On pogleda kroz drugi prozor, pokraj Cynthije i ugleda prazno zemljište preko čijeg su ulaza bile pribijene tri daske. Na srednjoj je dasci neurednim bijelim velikim slovima bilo napisano ZABRANJEN PRISTUP, vjerojatno rukom nekoga tko nije bio predstavnik poslovične gostoljubivosti ovdašnjih žitelja.

"Nešto nas zadržava u gradu", reče ona. "To ti je jasno, zar ne?"

On uđe na parkiralište Desert Rose, pokušavajući smisliti plan. No umjesto tog mu se prikaže niz nepovezanih slika i riječi. Lutka koja leži ničice u podnožju stuba one kamp-prikolice. Sastav Tractors, koji pjeva da joj je ime Hitna služba a njezin telefonski broj 911. Johnny Cash, koji pjeva da ga je sastavio komad po komad. Tijela na vješalicama, riba tigrica pliva između prstiju ruke na dnu akvarija, djetetov opršnjak, zmija na radnoj plohi u kuhinji ispod mikrovalne. On shvati da je na rubu panike, a možda i na rubu da učini nešto nepromišljeno i grčevito potraži nešto što bi ga odvuklo od ponora, ponovno mu dovelo misli u red.

Ono što mu padne na um, nepozvano, bilo je nešto što nikad ne bi očekivao. Slika - jasnija od prethodnih - komada kamene skulpture koju su vidjeli na kompjuterskom stolu u Quonsetici rudarske tvrtke. Onog kojota čudnovate, naherene glave i iskolačenih očiju, kojota čiji je jezik bila zmija.

Slika toga trebala bi stajati pokraj riječi ružan u rječniku, rekla je Cynthia, i imala je pravo, o da, bez sumnje, ali Stevea iznenada spopadne misao da nešto toliko ružno mora biti i moćno.

Ma šališ se? pomisli on rastreseno. Radio se palio i gasio kad bi se dotaknulo kamen, svjetla su žmigala, akvarij je odletio u materinu.

Naravno da je moćno.

"Kakav je ono bio komadić kipa koji smo ondje našli?" upita on. "Što nije bilo u redu s njim?"

"Ne znam. Znam jedino da kad bih ga dotaknula…"

"Što? Kad bi ga dotaknula, što s tim?"

"Kao da bih se sjetila svih gadosti koje su mi se dogodile u životu", reče ona. "Kad me u osmom razredu pljunula Sylvia Marcucci, na igralištu - rekla da sam joj preotela dečka, a ja čak nisam ni znala o kome ona govori. Pa kad mi se tata napio na drugom vjenčanju tete Wande i pipao me po dupetu dok smo plesali i pretvarao se da to nije bilo namjerno. Kao da je i to što mu se digao bila slučajnost." Ruka joj uspuzi po glavi. "Kako netko viče na mene. Ili kako me nepravedno okrivljuju. Richie Judkins, koji mi je skoro odgrizao uho. Pomislila sam na sve to."

"Da, ali na što si zapravo pomislila?"

Ona ga pogleda na trenutak kao da će mu reći da ne gnjavi, ali mu to ne reče. "Seks", reče ona i ispusti drhtavi uzdah. "I to ne samo ševa. Nego sve. Što nastranije to bolje."

Da, pomisli on, što nastranije to bolje. Što bih volio probati, ali što se ne bih usudio reći. Eksperimentiranje.

"O čemu razmišljaš?" Glas joj je bio čudno oštar, a istodobno i neobično jedak, poput mirisa. Steve je pogleda i odjednom se upita je li joj ona stvar čvrsta. Šašava misao u takvim okolnostima, ali to mu je palo na um.

"Steve?" Oštrije no ikad. "O čemu razmišljaš?"

"Ni o čemu", reče on. Glas mu je bio promukao, poput glasa muškarca koji se budi iz duboka sna. "Ni o čemu, nema veze."

"Počinje li sa K a završava sa T?" Zapravo, dušo moja, "kurac" završava sa Q ali si blizu.

Što mu je? Dovraga? Kao da je onaj smiješan komad kamena upalio neki drugi radio, u njegovoj glavi, koji emitira glas koji je skoro njegov.

"O čemu to govoriš?" upita je on.

"Kojotu, kojotu", reče ona, pjevušeći poput djeteta. Ne, ne optužuje ga ni za što, iako je potpuno prirodno što mu se na trenutak učinilo da je tako, nego je izvan sebe od oduševljenja. "Onog kojeg smo vidjeli u laboratoriju! Kad bismo ga imali, mogli bismo izaći iz grada! Znam da je tako, Steve! I nemoj tratiti moje vrijeme - naše vrijeme - govoreći mi da sam luda!"

S obzirom na to što su sve vidjeli i što im se sve dogodilo u posljednjih sat i pol, nije mu to padalo na um. Ako je ona luda, oboje su ludi. Ali -

"Rekla si mi da ga ne diram." Još je govorio s naporom; kao da mu je netko nabio blato u moždane vijuge. "Rekla si da je dodirnuti ga…" Što? Što je bila rekla?

Lijepo. Tako je. 'Dotakni ga, Steve. Lijepo je.' Ne. Pogrešno.

"Rekla si da je ogavno."

Ona mu se nasmiješi. U zelenom žaru žaruljica na kontrolnoj ploči, taj je osmijeh izgledao okrutno. "Želiš osjetiti nešto ogavno? Popipaj ovo."

Ona mu uzme ruku, stavi je među svoje noge i dvaput grčeći podigne bokove. Steve je čvršće uhvati dolje - dovoljno čvrsto da bi moglo i zaboljeti - ali se njezin smiješak ne ugasi. Zapravo se raširio.

Što to radimo? I zašto to, dovraga, činimo sad?

On začuje taj glas, ali je bio izgubljen - poput glasa koji viče: "Vatra!" u plesnoj dvorani punoj ljudi koji galame i glazbe koja trešti. Procijep između njezinih nogu bio je stješnjeniji, požurljiviji.

Osjetio ga je kroz njezine traperice, pekao ga je. Žario.

Rekla je da se zove Hitna služba i tražila da joj pokažem oružje, pomisli Steve. I vidjet ćeš ga, dušo, i te kako, kad ti smjestim svoju pušku najvećeg kalibra i opalim ti nekoliko smrtonosnih metaka s glavom i repićem.

On učini silan napor da se obuzda, tražeći bilo kakvu slamku spasa koja bi isključila atomski reaktor prije no što se apsorpcijske šipke rastale. No ono što ugleda bila je slika - ispitivački, oprezan izraz njezina lica kad ga je pogledala kroz otvorena suvozačka vrata automobila, ne ulazeći odmah, velike plave oči ga najprije provjeravaju, pokušavajući zaključiti je li on tip koji bi mogao gristi ili možda pokušati nešto otrgnuti s nje. Primjerice, uho.

'Jesi li ti pristojan?' bila ga je upitala a on je rekao: 'Aha, mislim da jesam', a potom ju je, sve tako fina osoba, doveo u ovaj grad mrtvih, a njegova joj je ruka među nogama, i misli na to kako bi je volio pojebati a istodobno joj i nanijeti zlo, nekakav eksperiment, moglo bi se reći, koji pruža užitak a i bol, slatko i slano. Jer tako je to u mjestu vuka, tako se to radi u kući štipavca, to je ono što u Desperationu prolazi pod ljubav.

Jesi li pristojan? Nisi pomahnitali serijski ubojica ili nešto slično?

Jesi pristojan, pristojan, jesi li pristojan?

On povuče ruku od nje, stresavši se. Okrene se prema prozoru i pogleda u vjetrovito crnilo gdje je pijesak plesao poput snijega. Osjećao je znoj na prsima i rukama i ispod pazuha, pa iako mu je sad bilo malo bolje, još se osjećao poput bolesnika između dva bunila. Sad kad se sjetio kamenog vuka, činilo se da ga ne može odagnati iz misli; neprestano mu se pričinjala njegova zavinuta glava i iskolačene oči. Visjela mu je u glavi poput nezadovoljene navike.

"Što je?" ona zastenje kraj njega. "Isuse, Steve, nisam to mislila učiniti, što nam je?"

"Ne znam", reče on promuklo, "ali ću ti reći nešto što znam - upravo smo okusili malo od onoga što se dogodilo u ovom gradu i to mi se ne sviđa. Ne mogu izbaciti onog kamenog skota iz misli." On naposljetku smogne dovoljno hrabrosti da je pogleda. Stisnula se uz suvozačka vrata, poput prestrašene tinejdžerke na prvom sastanku koji je otišao predaleko, pa iako je izgledala smireno, obrazi su joj bili plamenocrveni i otirala je suze dlanom.

"Ni ja", reče ona. "Sjećam se kad mi je jednom upao komadić stakla u oko. Ovo je isti osjećaj. Neprestano mislim kako bih rado uzela taj kamen i protrljala si njime… znaš već. Samo što to ne sliči mislima. Nimalo ne sliči mislima."

"Znam", reče on, žarko želeći da nije to rekao. Jer je sad ta ideja bila i u njegovu mozgu. Ugleda se kako trlja tu ružnu prokletu stvar - ružnu ali moćnu - o svoj ukrućeni penis. A potom ugleda kako se njih dvoje jebu na podu ispod onog niza vješalica, ispod onih klatećih leševa, a runeći sivi komad kamena drže među sobom, zubima.

Steve odagna te slike… iako nije znao koliko će ih uspjeti zadržati na udaljenosti. Ponovno je pogleda i uspije se nasmiješiti.

"Ne zovi me mače", reče on. "Ne zovi me mače, a ja tebe neću zvati mačak."

Ona ispusti dug, drhtav, napola zvučan dah, kojemu je malo manjkalo da bude smijeh. "Aha. Otprilike tako. Mislim da se situacija malo popravlja."

On oprezno kimne glavom. Da. Još mu je stajao do pod nebo, i te kako bi mu dobro došlo da si olakša muke, no sad su mu misli bile nekako više njegove. Ako bi ih mogao još malo odvratiti od tog komada kamena, sve će biti u redu s njim. Ali je nekoliko sekundi taj kamen bio u njegovim mislima, možda najgore što mu se ikad dogodilo. U tih nekoliko sekundi spoznao je kako se osjećaju tipovi poput Teda Bundyja. Mogao ju je ubiti. Možda bi je bio ubio, da nije pravodobno prekinuo tjelesni dodir s njom. Ili, pomisli on, mogla je ona ubiti njega. Kao da su u ovom užasnom gradiću seks i ubijanje zamijenili mjesta. Samo što zapravo to i nije bio seks. Sjeti se kako su svjetla žmignula a radio se ponovno upalio kad je dotaknuo vuka.

"Nije to seks", reče on. "A ni ubijanje. Moć."

"Ha?"

"Ništa. Proći ćemo kroz grad. Prema rudniku."

"Onom velikom bedemu na jugu?"

On kimne glavom. "To je površinski kop. Ondje sigurno ima barem jedna servisna cesta koja izbija na Autocestu 50. Naći ćemo je i krenuti niz nju. Zapravo mi je drago da je ova blokirana. Ne želim ni proći pokraj one Quonsetice ili one - "

Ona ga zgrabi za ruku. Steve isprati njezin pogled i ugleda kako se nešto došuljalo u luk prednjih svjetala kamiona. Prašina je sad bila tako gusta da je isprva životinja izgledala poput prikaze, nekakvog stotinu godina starog duha kojeg su prizvah Indijanci. Bio je to sivi šumski vuk, duljine i visine njemačkog ovčara, samo mršaviji. U svjetlosti farova, njegove su oči bile skrletne duplje. Poput pratnje iz neke zloćudne bajke slijedile su ga dvije kolone pustinjskih štipavaca, svinutog zatka iznad leđa. Pokraj štipavaca hodali su kojoti, po dva sa svake strane. Izgledali su kao da se nervozno kese. Vjetar se nadme. Kamion se zaljulja. Njima slijeva, otpali komad tende lepetao je poput poderanog jedra.

"Vuk nešto nosi - " reče ona promuklo.

"Luda si", reče on, ali kad se vuk približio, on shvati da ona nije luda. Vuk se zaustavi na oko sedam metara od kamiona, opipljiv i stvaran poput nečeg na fotografiji visoke rezolucije snimljene na mjestu zločina. Tad spusti glavu i ispusti ono što je držao u ustima.

Na trenutak se pomnjivo zagleda u to, a tad se odmakne tri koraka.

Sjedne i počne dahtati.

Bio je to onaj komad kipa. Ležao je na boku na ulazu u parkiralište kafića, ležao u vjetrom nošenoj prašini, iskeženih usta, naherene glave, iskolačenih očiju. Bijes, gnjev, seks, moć - činilo se da odašilja sve to prema kamionu u obliku zgusnutog stošca, poput magnetskog polja.

Ona slika kako jebe Cynthiju se vrati, kako je ogrezao u njoj poput mača zarinutog do balčaka u žitko, nabijeno blato, njih dvoje licem u lice, usana nabranih u identičnom režanju dok natežu iskeženog kamenog kojota između sebe kao kožni bič.

"Da ga uzmem?" upita ona i sad je ona zvučala kao da spava.

"Ti to ozbiljno?" upita on. Njegov glas, njegov teksaški naglasak, ali ne i njegove riječi, ne više. Te su riječi dolazile iz radija u njegovoj glavi, onog koji je uključio kameni kip.

Njegove oči, pilje u njega s mjesta gdje leže u prašini.

"Pa što ćemo?"

On je pogleda i naceri se. Taj je osmijeh bio sablastan na njegovu licu. A i prelijep. "Uzet ćemo ga zajedno, naravno. Nemaš ništa protiv?"

Njegov je um sad bio vihor, ispunjen urlikom vjetra od jedne do druge strane i od vrha do dna, vihor koji je meo pred sobom slike toga što bi joj radio, što bi ona njemu radila i što bi oni radili svima koji bi im se našli na putu.

Ona mu uzvrati osmijeh, njezini su se mršavi obrazi rastezali sve dok nije izgledala kao da se lubanja ceri. Zelenkastobijelo svjetlo s kontrolne ploče obojilo joj je čelo i usta, ispunilo joj duplje. Ona gurne jezik kroz taj cer i lizne njime prema njemu, poput zmijskog jezika onog kipa. I on isplazi svoj jezik i zapaluca njime. Tad rukom napipa kvaku vrata. Utrkivat će se s njom do tog fragmenta, a tad će voditi ljubav među štipavcima držeći kip u zubima, a što će se potom dogoditi, neće biti važno.

Jer ih, u stvarnom smislu te riječi, više neće biti.

Johnny se vratio na pločnik i pružio Billingsleyu bocu Jim Beama. Ovaj je pogleda s nevjericom, poput čovjeka kojem su upravo rekli da je dobio glavni zgoditak na Powerball lutriji.

"Izvolite, Tom", reče on. "Gucnite si - samo jedan gutljaj, molim lijepo - a tad šaljite dalje. Ja neću, prisegnuo sam." On pogleda na drugu stranu ulice, očekujući ugledati više kojota, ali ih je još bilo samo pet. Ja ću skinuti petog, pomisli Johnny. Gledao je kako veterinar odvrće čep s boce viskija. To ti ne pada teško, zar ne, Tom? Dabome da ne.

"Što vam je?" upita ga Mary. "Što vam je, dovraga?"

"Ništa", reče Johnny. "Pa, imam slomljen nos, ali pretpostavljam da niste na to mislili."

Billingsley nagne bocu kratkim, oštrim pokretom zapešća koji je izgledao izvješten kao tehnika davanja injekcija medicinske sestre, a zatim zakašlje. Suze mu navru na oči. Ponovno prisloni grlić boce na usta, ali mu je Johnny odnese ispred nosa. "A ne, mislim da to neće ići, starino."

On ponudi bocu Ralphu, koji je prihvati, pogleda u nju, pa otpije brzi gutljaj. Ralph je tad ponudi Mary.

"Ne."

"Uzmite", reče Ralph. Glas mu je bio tih, bezmalo skrušen. "Bit će vam bolje."

Ona pogleda Johnnyja zbunjenim, kivnim očima, pa gucne iz boce. Zakašlje, odmakne je od sebe i zagleda se u nju kao da je toksična. Ralph je uzme, iščupa čep iz Billingsleyeve lijeve ruke i natakne ga natrag. Za to vrijeme, Johnny otvori bočicu s aspirinima, istrese ih nekoliko na dlan, nakratko zatrese njima, pa ih ubaci u usta.

"Krenimo, doktore", reče on Billingsleyu. "Vodite nas."

Krenu niz ulicu. Johnny im je putem ispričao zašto je skoro vrat slomio da se dočepa mobitela. Kojoti na drugoj strani ulice ustanu i krenu s njima ukorak. Johnnyju to nije bilo drago, ali što da učine? Pokušaju ih ustrijeliti? To bi podiglo prilično galame. Barem nema ni traga policajcu. A ugledaju li ga prije no što stignu do kinodvorane, mogu se skloniti u jednu od ovih trgovina. Bilo koju sigurnu luku u oluji.

On proguta aspirine, iskrivi lice kad mu napola rastopljeni aspirini kliznu niz grlo i pokuša staviti bočicu u gornji prednji džep. Ona udari o vrh telefona. On ga izvadi, stavi bočicu s aspirinima na njegovo mjesto, počne gurati mobitel u džep na hlačama, no tad zaključi da ne bi škodilo pokušati ponovno. Izvuče antenu i podigne poklopac. Još nema oznake jačine signala. Nula.

"Zaista mislite da je to bio vaš prijatelj?" upita David.

"Mislim da je bio, aha."

David ispruži ruku. "Mogu li ja pokušati?"

Nešto u njegovu glasu. I njegov otac to primijeti. Johnny je to vidio po načinu na koji je muškarac gledao u njega.

"David? Sine? Nešto nije u r - "

"Mogu li ja pokušati, molim vas?"

"Naravno, ako želiš." On pruži beskorisni telefon dječaku i kad ga je David uzeo, Johnny ugleda kako su se pokraj S-a pojavile tri oznake za jačinu signala. Ne jedna, ni dvije nego tri.

"Jebi ga!" dahne Johnny i ponovno pograbi telefon. David, koji je proučavao tipke, primijeti njegovu ispruženu ruku prekasno da bi ga zaustavio.

Čim se mobitel našao u Johnnyjevoj ruci, oznake jačine signala nestanu i ostane samo S.

Nije ih ni bilo, to ti je jasno, zar ne? Prividjele su ti se. Ti -

"Vratite mi ga!" vikne David. Johnnyja zapanji gnjev u njegovu glasu. Telefon mu bude otet, no nedovoljno brzo da ne bi vidio kako su se ponovno pojavile oznake za jačinu signala i zažarile žuto u tami.

"Ovo je tako blesavo", reče Mary, pogledavši najprije preko ramena, pa u kojote na drugoj strani ulice. Kojoti su stali kad i ljudi. "Ali ako se želite tako igrati, zašto lijepo ne bismo izvukli stol iz neke kuće i nacvrcali se nasred ulice?"

Nitko ne obrati pozornost. Billingsley je još gledao u bocu Beama. Johnny i Ralph su buljili u dječaka, koji je kvrcao prstićem po tipki NAME/MENU brzinom veterana videoigrica. Preskoči Johnnyjeva agenta i bivšu suprugu i urednika, i naposljetku stigne do STEVEA.

"David, što je?" upita Ralph.

David se ogluši na ovo i željno se okrene Johnnyju. "Je li to on, gospodine Marinville? Je li čovjek s kamionom Steve?"

"Da."

David pritisne SEND.

Steve je čuo za izreku "spasilo ga zvono", ali je ovo bilo izvan svake pameti.

Baš kad su njegovi prsti našli kvaku vrata - a čuo je kako je Cynthia posegnula za onom na svom kraju sjedišta - mobitel ispusti svoj nazalni, zahtjevni pisak: Hmiip! Hmiip!

Steve se skameni. Pogleda u telefon. Pogleda u Cynthiju, čija su vrata već bila odškrinuta. Zurila je u njega, a onaj iscereni osmijeh na usnama joj izblijedi.

Hmiip! Hmiip!

"Pa?" upita ona. "Zar se nećeš javiti?" A bilo je nečeg u njezinu tonu, nečeg tako supružničkog, da se on nasmije.

Vani, vuk je podignuo njušku u tamu i zatulio, kao da je čuo Steveov smijeh i izrazio svoje nezadovoljstvo. Kojotima je taj urlik bio kao signal. Ustanu i iščeznu putem kojim su došli, hodajući u uzvitalnu prašinu spuštenih glava. Štipavci su već prije otišli. Ako ih je uopće i bilo. Možda ih i nije bilo; glava mu je poput uklete kuće, samo što je umjesto sablasti puna priviđenja i lažnih uspomena. Hmiip! Hmiip!

On pograbi telefon s kontrolne ploče, pritisne tipku SEND i prisloni telefon na uho. Pritom je netremice gledao u vuka. A vuk mu je uzvraćao pogled. "Šefe? Šefe, jeste li to vi?"

Dakako da je bio on, tko bi ga drugi zvao? Samo što nije bio šef. Bio je to neki dječak.

"Zovete li se Steve?" upita dječak.

"Da. Kako ste došli do šefova telefona? Gdje - "

"Ostavite se toga", reče dječak. "Jeste li u nevolji? Jeste, zar ne?"

Steve otvori usta. "Ja ne - " Pa ih zatvori. Vani, vjetar je fijukao oko Ryderove kabine. Steve je držao telefon prislonjen na uho i gledao u vuka iznad žitke kvrge lešinara. A ugleda i onaj komad kipa ispred njega. Grube slike ispremiješanog seksa i nasilja koje su mu do maločas ispunjale misli blijedjele su, ali je pamtio moć kojom su ga nadvladale kao što je pamtio neke živopisne noćne more.

"Aha", reče on. "Mislim da bi se moglo tako reći."

"Jeste li u kamionu koji smo vidjeli?"

"Ako ste vidjeli kamion, vjerojatno smo to bili mi, aha. Je li moj šef s tobom?"

"Gospodin Marinville je ovdje. Dobro je. Jeste li vi dobro?"

"Ne znam", reče Steve. "Tu je vuk i donio je to… izgleda kao kip, samo - "

Cynthijina ruka sune u donji dio njegova vidokruga i pritisne trubu. Steve poskoči. Na ulazu u parkiralište i vuk poskoči. Steve ugleda kako je nabrao njušku i iskezio se. Uši je priljubio uz lubanju.

Ne sviđa mu se truba, pomisli on. Tad mu padne na um druga misao, jedna od onih jednostavnih zbog kojih se poželiš lupiti po čelu, kao za kaznu svojem tromom mozgu. Ako se ne bude htio maknuti, mogu govnara pregaziti, zar ne?

Da. Mogao bi. Pa on je u kamionu.

"Što je to bilo?" upita dječak strogo. A tad, kao da shvaća da je to pogrešno pitanje: "Zašto to činite?"

"Imamo društvo. Pokušavamo ga se otarasiti."

Cynthia ponovno zatrubi. Vuk ustane. Uha su mu još bila priljubljena uz glavu. Izgledao je ljuto, ali i zbunjeno. Kad je Cynthia i treći put zatrubila, Steve poklopi njezine ruke svojima i pomogne joj. Vuk je još trenutak gledao u njih, glave nagnute u stranu, očiju opako žutozelenih na svjetlosti farova. Tad sagne glavu, uhvati onaj kipić zubima i nestane putem kojim je došao. Steve pogleda u Cynthiju, a ona u njega. Još je izgledala prestrašeno, ali se ipak lagano smiješila.

"Steve?" Glas je bio jedva čujan, ubacivao se između proloma krčanja. "Steve, čujete li me?"

"Da."

"Vaše društvo?"

"Otišlo. Barem zasad. Pitanje je, što sad? Imaš prijedlog?"

"Možda i imam." Neka ga vrag odnese ako nije zazvučalo kao da se i on smješka.

"Kako se zoveš, mali?" upita Steve.

Iza njih, u smjeru zgrade općine, nešto popusti pod naletom vjetra i prevrne se uz silan raskliman štropot. Začuvši taj zvuk, Mary se strelovito okrene u tom smjeru, ali ne ugleda ništa. Bila je zahvalna na onom gutljaju viskija na koji ju je nagovorio Carver. Bez njega, od tog bi zvuka - vjerojatno se neko lažno pročelje prevrnulo na ulicu - iskočila iz kože.

Dječak je još razgovarao na telefon. Trojica muškaraca zbili su se oko njega. Mary je vidjela koliko Marinville žudi ponovno uzeti taj telefon, a vidjela je i da se ne usuđuje to učiniti. Koristit će ti to što ne možeš dobiti ono što želiš, Johnny, pomisli ona. Silno će ti koristiti.

"Možda i imam", reče David, smiješeći se malo. Posluša, reče kako se zove, pa se okrene licem prema Owl' Clubu. Sagne glavu, pa kad je ponovno progovorio, Mary ga je jedva čula. Preplavi je nejasno čuđenje, poput vrtoglavice.

Ne želi da kojoti na drugoj strani ulice čuju što govori. Znam da to zvuči ludo, ali je tako. A znaš li nešto još gluplje? Mislim da ima pravo.

"Postoji stara kinodvorana", reče David tiho. "Naziva se The American West." Pogledom zatraži potvrdu od Billingsleya.

Billingsley kimne glavom. "Reci mu da dođe na stražnji ulaz", reče on i Mary zaključi da ako je ona zaista i luda, nije jedina; i Billingsley progovori tihim glasom i baci pogled preko ramena, brzo, kao da provjerava da im se kojoti ne prikradaju i pokušavaju prisluškivati. Kad se uvjerio da su još na pločniku ispred zgrade za opskrbu grada vodom i strujom, okrene se ponovno Davidu. "Reci mu da ondje ima uličica."

David reče. Kad je završio, Marinvilleu očito nešto padne na um. Grabljivo posegne za telefonom, ali se obuzda. "Reci mu da sparkira kamion podalje od kina", reče on. I znameniti američki romanopisac je govorio tiho, a i prinesao je ruku ustima, kao da misli da među kojotima ima i onih koji čitaju s usana. "Ostavi li ga ispred kina a Entragian se vrati…"

David kimne glavom pa prenese i tu poruku. Posluša što je Steve rekao, kimne glavom, a smiješak mu se ponovno pojavi na licu.

Maryn pogled odluta, prema kojotima. Kad ih je pogledala, shvati nešto krajnje nastrano: uspiju li se sakriti Entragianu dovoljno dugo da zbiju redove i izađu iz grada, jednim će dijelom žaliti. Jer kad ovo svrši, morat će se suočiti s Peterovom smrću; morat će žalovati za njim i za uništenjem života kojeg su zajednički stvorili. A to možda nije ono najgore. Morat će o svemu ovome razmisliti, pokušati si rastumačiti, a nije bila sigurna da će to moći. Nije bila sigurna da će to ikome od njih uspjeti. Osim možda Davidu.

"Dođite najbrže što možete", reče on. Začuje se tihi pisak kad je pritisnuo tipku END. On spusti antenu i vrati telefon Marinvilleu, koji istog trenutka ponovno izvuče antenu, zagleda se u zaslon sa svijetlećom diodom, zatrese glavom i ponovno poklopi telefon.

"Kako ti je to uspjelo, David? Vradžbina?"

Dječak pogleda Marinvillea kao da je ovaj lud. "Bog", reče on.

"Bog, budalo", reče Mary smiješeći se na način koji nije bio u njezinu stilu. Ovo nije bio trenutak za potezanje Marinvillea za rep, ali se nije mogla suzdržati.

"Možda si samo trebao reći prijatelju gospodina Marinvillea da dođe po nas", zamišljeno će Ralph. "To bi vjerojatno bilo najjednostavnije, David."

"Nije jednostavno", odgovori David. "Steve će ti reći kad stignu."

"Stignu?" upita Marinville.

David se ogluši. Gledao je u oca. "A tu je i mama", reče on. "Ne odlazimo bez nje."

"A što ćemo s njima?" upita Mary i pokaže na drugu stranu ulice, u kojote. Mogla bi se bila zakleti da oni ne samo što su vidjeli taj njezin pokret, nego su ga i razumjeli.

Marinville siđe s pločnika i krene preko ulice. Vjetar je podigao njegovu dugu sijedu kosu pa je izgledao kao starozavjetni prorok. Kojoti ustanu i vjetar do Mary donese zvuk njihova režanja. I Marinville ih je sigurno čuo, ali on ipak učini još korak-dva. Na trenutak napola zatvori oči, ne kao da ga smeta pijesak nego kao da se pokušava nečeg sjetiti. Tad jednom oštro pljesne rukama.

"Tak!" Jedan od kojota podigne njušku i zatuli. Od tog zvuka Mary zadrhti. "Tak, ah lah! Tak!"

Kojoti kao da su se malo zbili, ali to je bilo sve.

Marinville ponovno pljesne rukama. "Tak!… Ah lah… Tak!… jebi ga, nikad mi nisu dobro išli strani jezici." Stajao je tako zgađenog i nesigurnog izraza lica. Da bi ga mogli napasti - njega i njegovu praznu mossbergicu - nije mu bilo ni na kraj pameti.

David siđe s pločnika. Otac ga pograbi za ovratnik. "Sve je u redu, tata", reče David.

Ralph ga pusti, ali pođe za Davidom kad ovaj krene prema Marinvilleu. A tad dječak reče nešto i Mary se učini da će se tog sjećati čak i nakon što joj mozak uspješno zabrani pristup ostalom - bilo je to nešto što vam se vraća, ako nigdje drugdje, a ono u snovima.

"Gospodine Marinville, ne obraćajte im se jezikom mrtvih."

David načini korak naprijed. Sad je bio sam na sredini ulice, a Ralph i Marinville su stajali iza njega. Mary i Billingsley bili su iza njih, na pločniku. Vjetar se pretvorio u jedan jedini kreštavi fijuk. Mary je osjećala kako joj prašina bocka obraze i čelo, no zasad joj se to činilo daleko, nevažno.

David spoji ruke ispred usta, prst na prst, u tom dječjem pokretu molitve. Tad ih rastvori, dlanova okrenutih prema gore, prema kojotima.

"Blagoslovio vas i čuvao dobri Gospod Bog, prosvijetlio vas i uznesao i podario vam mir", reče on. "A sad odlazite. Crta!"

Kao da je na njih sletio roj pčela. Oni se zavrte u nezgrapnoj, sudarajućoj masi njušaka, ušiju, zuba i repova, ujedajući za slabine sebe i druge. Tad odjure, štekćući i zavijajući, kao u mučnoj prepirci. Dugo ih je čula, usprkos konkurentskom zvižduku vjetra. David se okrene, pogledom prijeđe preko njihovih zaprepaštenih lica - izraza očitog čak i u toj tami - i nasmiješi se. Slegne ramenima, kao da kaže A što ćete? Mary primijeti da mu je lice još obojeno sapunskim zelenilom. Izgledao je kao žrtva nevjesto nanijete šminke za Noć vještica.

"No", reče David "krenimo."

Oni se zbiju na ulici. "Malo će ih djetešce voditi", reče Marinville. "Pa, dijete - povedi nas."

Njih petero počnu se probijati na sjever duž Main Street prema kinu The American West.

Peto poglavlje

"Mislim da je to ovdje." Cynthia pokaže kroz njezin prozor. "Vidiš?"

Steve, zgrbljen za upravljačem i škiljeći kroz krvlju zamrljani vjetrobran (zapravo je najveći problem bio pijesak koji se lijepio za krv), kimne glavom. Da, vidio je starinsku platnenu tendu, pričvršćenu zahrđalim lancima za vjetrom i kišom uništenu ciglenu zgradu. Na njoj je ostalo samo jedno slovo, nahereno R. On skrene lijevo, na asfalt benzinske postaje Conoco. Natpis na kojem je pisalo NAJPOVOLJNIJE CIJENE CIGARETA U GRADU, prevrnuo se. Pijesak se nataložio u betonskom podnožju jedne jedine crpke poput snježnog nanosa.

"Kamo ideš? Mislila sam da ti je dječak rekao da dođeš u kino!"

"A rekao mi je i da ne parkiram kamion u blizini. Ima pravo. To ne bi bilo… hej, unutra je čovjek!"

Steve naglo zakoči. U naplatnoj kućici zaista se nalazio muškarac, zaljuljan natraške na stolcu nogu podignutih na stol. Da nije bilo nečeg u njegovu držanju - uglavnom u načinu na koji mu je glava stajala u odnosu na vrat - izgledalo bi kao da spava.

"Mrtav", reče Cynthia i položi ruku na Steveovo rame kad je on otvorio vrata. "Ne trudi se. Vidim odavde."

"Svejedno nam je potrebno mjesto gdje ćemo sakriti kamion. Ako ima mjesta u mehaničarskoj radionici, otvorit ću vrata. Ti ćeš upeljati kamion." Nije bilo potrebe pitati može li ona to; nije zaboravio kako je vješto baratala kamionom na Autocesti 50.

"Dobro. Samo brzo."

"Možeš biti sigurna u to", reče on. On se okrene, pa zastane. "Ti si dobro, ha?"

Ona se nasmiješi. Očito je to iziskivalo napor, no ipak je to bio sasma zadovoljavajući osmijeh. "Zasad jesam. A ti?"

"Ko ptica."

On izađe, zalupi vrata za sobom i požuri preko asfalta prema vratima naplatne kućice. Zapanjio se koliko se pijeska nataložilo. Kao da je zapadnjak nakanio pokopati grad. Sudeći po onome što je dosad vidio, to i nije bila tako loša zamisao.

U udubini vrata zapela je kugla korova. Njezine su tanušne grančice pucketale. Steve je raspali čizmom i ona odleti u noć. On se okrene. Cynthia je sad sjedila za upravljačem kamiona i on joj salutira. Ona digne šake ispred sebe, ozbiljna i napeta lica, pa podigne palčeve. Baza, mi smo dobro. Steve se veselo nasmiješi, kimne glavom i uđe. Bože, zna biti tako duhovita. Nije znao je li ona tog svjesna, ali je zaista duhovita.

Onom čovjeku u uredskom stolcu bila je potrebna parcela na groblju. U sjeni koju je bacao šilt njegove kape, lice mu je bilo ljubičasto, koža nategnuta i sjajna. Bila je ispisana s možda dvadesetak crnih točkica. Nisu to bili zmijski ugrizi, a premali čak i za ubod štipavca -

Na stolu se nalazio pornografski časopis. Steve je pročitao naziv - Lesbo Sweethearts{54} - naopačke. Nešto je puzalo po rubu stola i preko gole žene na naslovnici. Slijedila su ga dva prijatelja. Njih troje stignu do ruba stola i zaustave se ondje u urednoj koloni, poput vojnika kad se svečana povorka zaustavi.

Još tri izađu ispod stola i žurno dotrčkaraju preko prljavog linoleuma prema njemu. Steve se odmakne korak natrag, uhvati ravnotežu, pa nagazi čizmom, snažno. Dohvati dva od tri. Onaj treći naglo skrene udesno i odjuri prema onom što je vjerojatno bio nužnik. Kad je Steve ponovno pogledao u stol, ugleda ondje osam druškana poredanih na rubu, poput filmskih Indijanaca na grebenu.

Bili su to smeđi pustinjski pauci, poznati i pod nazivom pauci guslači, jer je uzorak na njihovim leđima pomalo podsjećao na violinu. Steve ih se nagledao puno u Texasu, jedan ga je čak ugrizao kad je rovao po hrpi drva kod tetke Betty. To je bilo u Arnette, i vraški ga je boljelo. Poput mravljeg ugriza, samo jako. Sad je shvatio zašto je mrtvac zaudarao usprkos suhom podneblju. Tetka Betty je navalila da odmah dezinficira mjesto ugriza alkoholom jer, zapusti li se ugriz pauka guslača, okolno će meso odmah početi gnjiljeti. Zbog nečeg u njihovoj slini. A ako ih dovoljan broj napadne nekog odjedanput…

Pojavi se još jedan par pauka guslača. Ova su dva ispuzala iz crnog pregiba u sredini prodavačeve knjige utrška. Pridruže se svojim kompićima. Sad ih je deset. I gledaju ga. Znao je da ga gledaju. Još jedan ispuže iz namještenikove kose, spusti se niz njegovo čelo i nos, preko njegovih otečenih usana, obraza. Vjerojatno se zaputio na zasjedanje skupštine na rubu stola, ali Steve nije gubio vrijeme. Krene prema radionici i pritom podigne ovratnik. Kako stvari stoje, prokleta radionica mogla bi ih biti puna. Pustinjski pauci obožavaju tamna mjesta. Pa požuri onda. Može?

S lijeve strane vrata bio je prekidač za svjetlo. On ga pritisne. Iznad mehaničarske radionice zujeći oživi šest prljavih neonskih svjetiljaka. U radionici su zapravo bila dva odjeljka. U jednom je bio kamionet podignut na pregoleme kotače i pretvoren u svenamjensko vozilo - srebrnkastoplava metalizirana boja, a na vozačkoj strani kabine crvenom bojom napisano THE DESERT ROVER{55}. U drugi bi odjeljak stao Ryder, pomakne li hrpu guma i regenerator guma.

Mahne Cynthiji, ne znajući vidi li ga ona ili ne, i priđe gumama.

Sagnuo se nad njih kad iz crne rupe u sredini hrpe iskoči štakor i zarije zube u njegovu košulju. Steve vrisne od iznenađenja i gađenja, desnom se šakom udari po prsima i slomi štakoru leđa. Štakor se počne koprcati i veslati stražnjim nogama po zraku, cičeći kroz stisnute zube i pokušavajući ga ugristi.

"Jebi ga!" vrisne Steve. "Nosi se u kurac ti gnjido mala, puštaj me!" A nije bio ni tako mali - skoro veličine odrasle mačke. Steve se nagne kako bi mu se košulja objesila (učini to nesvjesno, kao što nije bio svjestan ni da vrišti i psuje), pa dohvati štakora za njegov bezdlaki rep i snažno povuče. Začuje se oštar zvuk paranja košulje, a potom se štakor previne na čvornatim kralješcima svoje slomljene kralježnice, pokušavajući ga ugristi za ruku.

Steve ga zavitla za rep na način pomahnitalog Toma Sawyera, pa ga pusti. Štakor zapara zrak i preleti na drugi kraj radionice - štakoroid - i pljasne u zid ispod THE DESERT ROVER-a. Nepomično je ležao s čaporcima u zraku. Steve je stajao i gledao ga, želeći se uvjeriti da neće ustati i ponovno ga napasti. Drhturio je cijelim tijelom, a zvuk koji je izlazio iz njegovih usta zvučao je tako kao da mu je hladno - Brr-rrrr-ruhhh.

U radionici, desno od vrata, nalazio se dugačak, alatom pokriven stol. On dohvati željeznu polugu, uhvativši je za ozibni kraj, i udarcem poluge prevrne hrpu guma. One se otkotrljaju kao u igri "skakanje buha". Istrče još dva štakora, manja, ali oni nisu željeli imati posla s njim; odšprintali su, cičeći, prema mračnom podzemlju radionice.

Nije mogao ni trenutka više otrpjeti toplinu ogavne štakorske krvi na koži. On sasvim raspara košulju pa je strgne sa sebe. Učini to jednom rukom. Ne pada mu na pamet da pusti željeznu polugu. Uzet ćete mi polugu kad je istrgnete iz mojih hladnih prstiju, pomisli on i nasmije se. Još je drhturio. Temeljito, bjesomučno pregleda svoj prsni koš, tragajući za ranicama na koži. Nije ih bilo. "Na sreću", promrmlja si u bradu, pa odvuče regenerator do zida i požuri k vratima radionice. "Sreća, vraška sreća, jebeni jopac od štakora."

On pritisne tipku pokraj vrata i ona se počnu kotrljati na kotačićima. On se odmakne u stranu, da načini Cynthiji mjesta, osvrćući se na sve strane, tražeći pogledom štakore i pauke i bog zna kakva sve gnusna iznenađenja. Pokraj radnog stola, na čavlu je visio sivi mehaničarski kombinezon i dok je Cynthia ulazila s kamionom u radionicu, uz riku motora i bljesak farova, Steve počne mlatiti željeznom polugom po tom kombinezonu, od nogu naviše, poput žene koja praši tepih, da vidi što bi moglo istrčati iz nogavica ili otvora za ruke.

Cynthia ugasi motor kamiona i sklizne s vozačkog sjedišta. "Što to radiš? Zašto si skinuo košulju? Zaradit ćeš upalu pluća, temperatura je već počela - "

"Štakori." Stigao je do vrha kombinezona ne poplašivši nikakve zvijeri; sad je počeo mlatiti prema dolje. Bolje spriječiti nego liječiti. U ušima mu je bio zvuk koji je proizvela štakorova kralježnica kad je puknula, a na ruci je osjećao štakorov rep. Bio je vruć. Užaren.

"Štakori?" Ona unezvijereno počne streljati očima unaokolo.

"I pauci. Pauci su sredili onog tipa u - "

Odjednom je ostao sam, a Cynthia se našla ispred otvorenih vrata radionice, na asfaltu parkirališta, na vjetru i vrtložećem pijesku, ruku omotanih oko svojih mršavih ramena.

"Pauci, uh, mrzim pauke! Više od zmija!" Zvučala je ljutito, kao da je on kriv za pauke.

"Makni se odande!"

On zaključi da je kombinezon siguran. Skine ga s vješalice, zamahne da baci onu željeznu polugu, ali se predomisli. Držeći kombinezon prebačen preko jedne ruke, on pritisne tipku pokraj vrata pa priđe Cynthiji. Imala je pravo, zahladnjelo je. Lužnata prašina bockala ga je po golim ramenima i trbuhu. On se počne migoljeći uvlačiti u kombinezon. Bit će mu malo komotan na trbuhu, ali bolje da je prevelik nego premalen, zaključi on.

"Oprosti", reče ona i položi ruku sa strane glave kad se vjetar naduo i zasipao ih zavjesom prašine. "To je zato što pauci… uh, užas, ne mogu… koje vrste?"

"Bolje da ne znaš." On povuče zatvarač na kombinezonu pa je zagrli. "Jesi li ostavila nešto u kamionu?"

"Ruksak, ali mi se čini da večeras ne moram promijeniti donji veš", reče ona i nasmiješi se blijedo. "A što je s tvojim telefonom?" On lupne po lijevom prednjem džepu traperica preko kombinezona. "Ne odlazim iz kuće bez njega", reče on. Nešto ga poškaklja na zatiljku i on divlje pljesne po tome, sjetivši se smeđih pustinjskih pauka uredno poredanih na rubu stola, vojnika koji se bore za njemu nepoznate ideale ovdje u ovom ništavilu.

"Što je?"

"Malo sam tanak sa živcima. Dođi. Idemo u kino."

"Oh", reče ona tim ozbiljnim glasom fine djevojke od kojeg ga spopadne smijeh. "Izlazak. Pristajem, hvala na pozivu."

Dok je Tom Billingsley vodio Mary, Carverove i najvećeg živućeg američkog romanopisca (barem po romanopiščevu mišljenju) niz uličicu između The American West i trgovine stočne hrane, vjetar je hukao iznad njihovih glava poput zraka kojeg netko puše preko grlića boce.

"Ne palite baterije", reče Ralph.

"Tako je", reče Billingsley. "I pazite kako hodate. Kante za smeće i hrpa otpadaka. Triješće, limenke."

Zaobiđu hrpu limenki i drvenog otpada. Mary naglo udahne zrak kad je Marinville uhvati ispod ruke, isprva ne znajući o čemu je riječ. Kad ugleda dugu, pomalo teatralnu kosu, ona se pokuša otrgnuti. "Poštedite me kavalirstva. Dobro sam."

"Ja nisam", reče on, držeći se za nju. "Noću mi je vid za ništa. Kao da sam slijep." Zvučao je drukčije. Ne baš skrušeno - po njezinu mišljenju John Marinville ne može biti skrušen, kao što neki ljudi ne mogu otpjevati C kad im se intonira ugađačkom zviždaljkom - ali barem ljudski. Ona mu dopusti da se i dalje drži za nju.

"Vidite li kojote?" upita Ralph tiho.

Ona se suzdrži od želje da ispali neku duhovitost - barem je nije nazvao "gospoja".

"Ne. Ali jedva da vidim prst pred nosom."

"Otišli su", reče David. Zvučao je posve siguran. "Barem zasad."

"Kako znaš?" Marinville upita.

David slegne ramenima u tami. "Tako, znam."

A Mary pomisli da bi mu trebali povjerovati. Eto kako je sve ovo postalo šašavo.

Billingsley ih povede iza ugla. Uz stražnji zid kinodvorane protezao se klimav plot. Između zida i plota bio je razmak od oko jednog metra. Starac je polako kročio tom stazom ispruženih ruku. Ostali su hodali za njim jedan po jedan; nije bilo mjesta za hodati u dvoje. Mary je upravo pomislila da ih je Billingsley dovukao ovamo u lov na muhe, kad on stane.

"Stigli smo."

On se sagne i Mary ugleda kako je nešto podignuo - sličilo je na plastični sanduk za prijevoz pića. On ga stavi na još jedan, pa stane na taj provizorni plato žmirnuvši pritom bolno. Sad je stajao ispred prljavog prozora od mutnog stakla. Položi ruke na staklo, prstiju raširenih poput morske zvjezdače i gurne. Prozor se podigne.

"Ženski zahod", reče on. "Samo oprezno. Prozor je prilično visoko."

On se okrene i provuče. Izgledao je poput prekrupnog, naboranog dječaka koji ulazi u Klub gerijatričara. David krene za njim, pa njegov otac. Zatim krene John Marinville. Skoro je pao sa sanduka dok se okretao. Doista je skoro slijep po mraku, pomisli Mary. Ne smije se voziti u automobilu kojeg bi vozio taj čovjek. A na motociklu? Zar je zaista prešao zemlju s jednog kraja na drugi na motociklu? Ako je tako, Bog ga sigurno voli puno više no što će ga ona ikad voljeti.

Ona ga zgrabi za remen da ne padne. "Hvala", reče on i ovaj put zazvuči skrušeno. Tad se migoljeći provuče kroz prozor, dašćući i stenjući, a duga mu kosa padne na lice.

Mary se brzo osvrne oko sebe i na trenutak u vjetru začuje sablasne glasove.

Zar nisi vidio?

Vidio što?

Na onom prometnom znaku. Za ograničenje brzine.

Pa što s njim?

Na njemu je bila mrtva mačka.

A sad, stojeći na sanduku, ona pomisli: Ljudi koji su izgovorili te riječi zapravo su duhovi, jer su mrtvi. On je mrtav a isto tako i ja - Mary Jackson koja je krenula na ovo putovanje sigurno više nema.

Ova osoba ovdje iza ovog starog kina, ona je netko drugi.

Ona doda svoju pušku i džepnu svjetiljku kroz prozor rukama koje su se ispružile da ih prihvate, pa se okrene i lako sklizne preko prozorske daske u ženski nužnik.

Ralph je uhvati oko struka i polako je spusti. David je džepnom svjetiljkom osvjetljavao prostoriju, držeći jednu ruku iznad žarulje poput malog pokrovca. Prostorija je imala miris od kojeg Mary nabora nos - vlaga, plijesan, piće. U jednom je uglu bila kutija puna praznih boca žestokih pića. U jednom zahodskom pregratku bile su dvije velike plastične kante pune limenki od piva. Stajale su iznad rupe gdje je, u davna vremena, pretpostavi ona, bila školjka. U doba kad je umro James Dean, sudeći po izgledu prostorije, pomisli ona. Shvati da bi trebala na zahod, a i da, bez obzira na smrad, osjeća neutoljivu glad. Zašto ne? Nije ništa pojela već skoro osam sati. Osjeti se krivom što je gladna a Peter više nikad neće jesti, ali pretpostavi da će je taj osjećaj minuti. To je ono najgore, kad bolje razmisliš. To je upravo ono najužasnije u svemu tome.

"Sveca mu", reče Marinville, izvadi svoju džepnu svjetiljku iz košulje i osvijetli kanistre limenki piva. "Vi i vaši prijatelji žestoko tulumarite, Thomas."

"Sve počistimo jednom mjesečno", reče Billingsley obranaški. "A ne kao klinci koji su divljali na katu sve dok se zimus nisu srušile požarne stube. Ne pišamo po kutovima, a i ne drogiramo se."

Marinville se zagleda u prazne boce. "S obzirom na broj J. W. Danta, nakon nekoliko tripova vjerojatno bi eksplodirali."

"A gdje piškite, ako smijem pitati?" reče Mary. "Jer bi mi dobro došlo da se malo olakšam po tom pitanju."

"Preko puta predvorja, u muškom nužniku je prijenosni zahod. Kakve imaju u bolesničkim sobama. I njega redovito čistimo."

Pogleda Marinvillea kompliciranim pogledom, sastavljenim u jednakom omjeru od ratobornosti i plašljivosti. Mary zaključi da Marinville namjerava peckati Billingsleya. Činilo joj se da je i Billingsley to naslutio. A zašto? Jer tipovi poput Marinvillea moraju uspostaviti hijerarhiju, a veterinar je očito najlakša žrtva koja mu stoji na raspolaganju.

"Oprostite", reče ona. "Johnny, mogu li posuditi vašu bateriju?" Ona ispruži ruku. Johnny se sumnjičavo zagleda u džepnu svjetiljku, pa joj je pruži. Ona mu zahvali i krene prema vratima.

"Opa - super!" David reče tiho i to je zaustavi.

Dječak je uperio svjetlosni snop u jedan od nekoliko dijelova zida na kojem su pločice bile skoro netaknute. Na njemu je netko raznobojnim flomasterima nacrtao raskošnu rokoko ribu. Bila je to polumitološka neman vrckava repa, kakvu se može vidjeti kako se praćaka na valićima na jako starim zemljovidima mora. Pa ipak nije bilo ničeg zastrašujućeg ili morskočudovišnog u stvorenju koje je plivalo na zidu iznad slupanog držača za papir za brisanje ruku; sa svojim Betty Boop očima, crvenim škrgama i žutom leđnom perajom, bilo je u njemu nečeg dražesnog i prštavog - ovdje u ovom mraku u kojem zaudara na mokraću i alkohol, riba je izgledala skoro čudesno. Samo je jedna pločica ispala s crteža i izbrisala donji dio repa.

"Gospodine Billingsley, jeste li vi - "

"Da, sinko, jesam", reče on, i obranaški i postiđeno. "Ja sam je nacrtao." On pogleda u Marinvillea. "Vjerojatno sam bio pijan."

Mary zastane na vratima, nestrpljivo iščekujući Marinvilleov odgovor. On je iznenadi: "I ja sam u svoje vrijeme nacrtao nekoliko pijanih riba", reče on. "Riječima umjesto flomasterima, ali je princip vjerojatno isti. Nije loše, Billingsley.' Ali zašto ovdje? Zašto baš na ovakvu mjestu?"

"Jer ga volim", reče on prilično dostojanstveno. "Naročito nakon što su se pokupili klinci. Ne mogu reći da su nas zanovijetali, uglavnom su bili na balkonu. Vjerojatno vam to zvuči šašavo, ali mi je svejedno. Tu dolazim kad želim biti s prijateljima nakon što sam otišao u mirovinu i povukao se iz gradskog vijeća. Veselim se večerima koje provodim s njima. Ovo je samo stara kinodvorana, ima štakora, a sjedala su puna plijesni, pa što? To je naša stvar, zar ne? Samo naša. Samo što su sad vjerojatno svi mrtvi. Dick Onslo, Tom Kincaid, Cash Lancaster. Moji stari kompe." On ispusti promukao, neugodan vapaj, poput graktanja gavrana. Od tog zvuka Mary se lecne.

"Gospodine Billingsley?" Bio je to David. Starac ga pogleda. "Mislite li da je ubio sve ljude u gradu?"

"To je glupost!" reče Marinville.

Ralph ga potegne za ruku kao da je riječ o kočnici u vlaku. "Tiho." Billingsley je još gledao u Davida i svojim dugim, krivim prstima trljao meso ispod očiju. "Mislim da je", reče on i ponovno na trenutak pogleda u Marinvillea. "Mislim da je barem pokušao."

"O koliko ljudi govorimo?" upita Ralph.

"U Desperationu? Sto devedeset, možda dvjesto. Zajedno s novopridošlim ljudima koji su počeli kapat u grad zbog rudnika, možda pedeset-šezdeset više. Iako je teško reći kolko ih je bilo ovdje, a kolko u jami."

"Jami?" upita Mary.

"Kineskoj jami. Onoj koju su ponovno otvorili. Zbog bakra."

"Nećete mi valjda reći da bi jedan čovjek, pa bio on grmalj poput onog, obilazio grad i pobio dvije stotine ljudi", reče Marinville "jer, oprostite lijepo molim, ja u to ne vjerujem. Hoću reći, vjerujem u američko poduzetništvo, ali ovo prelazi sve granice."

"Pa, možda mu je promaklo nekoliko pri prvom obilasku", reče Mary. "Niste li rekli da je pregazio nekog čovjeka dok vas je vozio u grad? Pregazio ga i ubio?"

Marinville se okrene i počasti je smrknutim licem. "Mislio sam da vam je prigustilo."

"Imam dobre bubrege. Učinio je to, zar ne? Pregazio je nekog na ulici. Tako ste rekli."

"Dobro, jest. Rancourt, tako ga je zazvao. Billy Rancourt."

"O Isuse." Billingsley zatvori oči.

"Poznavali ste ga?" upita Ralph.

"Gospodine, u gradu ove veličine, svatko poznaje svakog. Billy je radio u trgovini stočne hrane, a u slobodno vrijeme šišao ljude."

"Neka vam bude. Entragian je pregazio tog Rancourta na ulici - zgazio ga kao psa." Marinville je zvučao uzrujano, svadljivo. "Spreman sam prihvatiti mogućnost da je taj Entragian ubio puno ljudi. Znam za što je sposoban."

"Zaista?" tiho upita David i oni svi pogledaju u njega. David svrne pogled na živopisnu ribu koja pluta na zidu.

"Da bi jedan čovjek pobio na stotine ljudi…" reče Marinville, a tad na trenutak zašuti, kao da je privremeno izgubio nit. "Čak i da je to učinio noću… hoću reći, narode…"

"Možda nije bio sam", reče Mary. "Možda su mu lešinari i kojoti pomogli."

Marinville pokuša ovu pomisao odagnati - čak se i u tami vidjelo kako se trudi - a tad odustane. Uzdahne i protrlja jednu sljepoočnicu, kao da ga boli. "Dobro, možda jesu. Najružnija ptica na svijetu pokušala mi je odrati kožu s glave kad joj je on to naredio, to znam da se dogodilo. Ali ipak - "

"To je kao priča o anđelu smrti u Knjizi Izlaska", reče David. "Izraelci su trebali svoja vrata obilježiti krvlju kako bi se znalo da su oni pozitivci, shvaćate? Samo što je ovdje on anđeo smrti. Pa zašto je nas izostavio? Mogao nas je ubiti kao što je ubio Slatkicu ili vašeg muža, Mary." On se okrene k Billingsleyu. "Zašto nije ubio vas, gospodine Billingsley? Ako je ubio sve ostale ljude u gradu, zašto nije ubio vas?"

Billingsley slegne ramenima. "Ne znam. Ležao sam doma pijan. Došao je u novom policijskom autu - istom onom kojeg sam mu pomogao odabrat, Bože moj - i odveo me. Gurnuo me otraga i odvukao u bajbuk. Upitao sam ga zašto, što sam napravio, al' mi nije htio reć. Preklinjao sam ga. Plakao. Nisam znao da je lud, tad još ne, a kako i bi? Bio je tih, al' nije pokazivao nikakve znakove ludila. To sam tek poslije počeo shvaćat, al sam najprije bio siguran da sam učinio neku gadost dok sam bio trešten pijan. Da sam možda vozio i nekog zgazio. Ja sam… jednom mi se to već dogodilo."

"Kad je došao po vas?" upita Mary.

Billingsley je morao razmisliti da bi bio siguran. "Prekjučer. Pred večer. Bio sam u krevetu, glava me boli, razmišljam što bi popio protiv mamurluka. Aspirin, a i malo tog istog otrova koji me svalio u krevet. On dođe i izvuče me iz kreveta. Nisam imao ništa ne sebi, samo gaće. Dopustio mi da se obučem. Pomogao mi. Al' mi nije dao da nešto gucnem iako sam drhtao čitavim tijelom, i nije mi htio reć zašto me privodi."

On zašuti, još trljajući meso ispod očiju. Da barem prestane to činiti, poželi Mary. Činilo ju je nervoznom.

"Kasnije, kad me bacio u ćeliju, donio mi je toplu večeru. Sjeo za stol i počeo govorit. Tad sam posumnjao da je lud, jer to nije imalo nikakve veze s ničim."

" 'Vidim rupe poput očiju'", reče Mary.

Billingsley kimne glavom. "Aha, takve stvari. 'Glava mi je puna crnih ptica', te se isto sjećam. I puno tog čeg se ne sjećam. Kao Dnevne misli iz knjige koju je napisao neki luđak."

"Osim što ste iz ovog grada, jednaki ste nama", reče David. "I kao ni mi, ne znate zašto vam je dopustio živjeti."

"Vjerojatno je tako."

"Što se dogodilo vama, gospodine Marinville?"

Marinville im ispriča o tome kako se policajac zaustavio iza njegova motora dok je on pišao u vjetar i razgledavao krajolik sjeverno od ceste i kako mu se isprva učinio simpatičnim.

"Razgovarali smo o mojim knjigama", reče on. "Mislio sam da je moj obožavatelj. Namjeravao sam mu dati autogram, jebi ga. Oprosti, David."

"Opraštam. Jesu li prolazili automobili dok ste razgovarali? Kladim se da jesu."

"Nekoliko, mislim, i nekoliko kamiona s prikolicom. Nisam obraćao pozornost."

"Ali nije zaustavio nijedan od njih."

"Ne."

"Samo vas."

Marinville zamišljeno pogleda u dječaka.

"Odabrao vas je", David je bio uporan.

"Pa… možda. Ne mogu reći pouzdano. Sve je išlo kao po loju dok nije našao drogu."

Mary podigne ruke. "Hej, trenutak, stanite malo." Marinville je pogleda. "Ta droga koju ste imali - "

"Nije bila moja, nemojte nagliti sa zaključcima. Mislite li da bih pokušao prijeći preko zemlje na Harleyu s četvrt kilograma trave u torbi? Mozak mi se možda smekšao, ali ne toliko."

Mary počne hihotati. Od tog ju je još više tjeralo na zahod, ali nije si mogla pomoći. Kako je to bilo savršeno, kako se krug predivno zatvorio. "Je li na drogi bila naljepnica s nasmijanim licem?" upita ona, hihoćući još jače. Zapravo joj nije bio potreban odgovor na to pitanje, ali ga je željela čuti, svejedno. "Gospodin Smješko-Smiješić?"

"Kako znate?" Marinville je izgledao zapanjeno. A zapanjujuće je i sličio Arlou Guthrieu, barem ovako na svjetlosti džepne svjetiljke i Maryno hihotanje prijeđe u male vriskove grohota. Shvati da će se popiškiti u gaće ne ode li brzo na nužnik.

" J-jer je ona iz našeg p-p-prtljažnika", reče ona, držeći se za trbuh. "P-pripada mojoj šo-šo-šogorici. Ona je udarena mokrom čarapom. Entragian je možda l-l-lud, ali on barem r-r-reciklira… ispričajte me, ali mi p-prijeti bruka."

Ona požuri preko hodnika. Ono što je ugledala kad je otvorila vrata muškog zahoda potakne je na još jači smijeh. Postavljen poput prijestolja u nekoj opereti nasred poda bio je prenosivi nužnik, a ispod njega, pričvršćena za čelični okvir, visjela je vrećica od čvrstog platna. Na zidu preko puta bio je još jedan flomasterski crtež, očito od iste ruke koja je stvorila ribu. Na ovom je crtežu bio prikazan konj u punom galopu. Iz njegovih je nozdrva sukljao narančasti dim, a oči su mu se zlokobno skrletno žarile. Izgledalo je kao da se zaputio u prerijsko prostranstvo negdje istočno od sunca i zapadno od umivaonika. S ovog zida nije otpala nijedna keramička pločica, ali su se većinom izbočile, pa je konj izgledao iskrivljen i snolik.

Vani, vjetar je zavijao. Kad je Mary raskopčala hlače i sjela na hladnu zahodsku školjku, odjednom se sjeti kako bi Peter kadšto stavio ruku na usta kad bi se smijao - palcem bi dodirnuo jedan kut usta, kažiprstom drugi, kao da ga je smijeh činio ranjivim - i odjednom, bez prijelaza, barem koliko je ona mogla primijetiti, ona je plakala. Kako je ovo sve glupo, biti udovica u trideset petoj, biti bjegunica u gradu punom mrtvih ljudi, sjediti u muškom nužniku napuštene kinodvorane na platnenom prenosivom zahodu, piškiti i plakati istodobno, pišati i kukati, moglo bi se reći zapravo, gledati u mutnu zvijer na zidu tako iskrivljenu da je izgledala kao da trči ispod vode, kako je glupo biti toliko prestrašen da joj je sirova odlučnost njezina uma da preživi po svaku cijenu skoro posvema odrekla pravo na tugovanje… kao da Peter nikad ništa nije značio, kao da je on bio tek fusnota.

Kako je glupo osjećati toliku neutoljivu glad… ali je osjeća. "Zašto se ovo događa? Zašto baš ja?" šapne ona i gurne glavu u ruke.

Da su Steve ili Cynthia imali pušku, vjerojatno bi je bili ubili.

Prolazili su pokraj Bud's Suds (neonska reklama u izlogu glasila je: OVDJE VAS AUTOMATI ČEKAJU RAŠIRENIH RUKU) kad se vrata iduće trgovine - praonice rublja - otvore i kroz njih iskoči neka žena. Steve, ugledavši jedino crni obris, zamahne željeznom polugom da je udari.

"Ne!" reče Cynthia, zgrabi ga za zapešće i zadrži mu ruku. "Nemoj!"

Žena - imala je puno crne kose i jako blijedu put, ali je to bilo jedino što je Cynthia vidjela na prvi pogled - pograbi Stevea za ramena i unese mu se u lice. Cynthiji se učini da žena iz praonice nije ni primijetila podignutu polugu. Upitat će ga je li našao Iiiisusa, pomisli Cynthia. Kad te pograbe ovako, nikad nije Isus, nego Iiiisus.

Ali to žena, dakako, nije rekla.

"Moramo otići." Glas joj je bio tih, promukao. "Odmah." Ona zirne preko ramena, dobaci pogled Cynthiji, pa kao da je istog trenutka zaboravi i ponovno usmjeri pozornost na Stevea. Cynthia je to već vidjela i nije ju to povrijedilo. Kad dođe stani-pani, stanovita vrsta žena vidi jedino muškarca. Ponekad je to posljedica njihova odgoja; no češće im je to, čini se, uprogramirano još u tvornici u njihove male dražesne komunikacijske sklopove Barbie lutaka.

Cynthia je sad bolje pogleda, usprkos tami i prašini. Postarija žena (najmanje tridesetogodišnjakinja), pametnog izgleda, nije neprivlačna. Duge noge koje vire ispod kratke haljine izgledaju nekako nezgrapno, kao da ženska u njoj nije naviknuta nositi haljine. Ali je bila daleko od nezgrapnosti, sudeći po načinu na koji se pomaknula sa Steveom kad se on pomaknuo, kao da plešu.

"Imate li auto?" zaštekće ona.

"Nikakve koristi od tog", reče Steve. "Cesta iz grada je blokirana."

"Blokirana? Kako blokirana?"

"S nekoliko kamp-prikolica", reče on.

"Gdje?"

"U blizini rudarske kompanije", reče Cynthia "ali to nije jedini problem. Ima puno mrtvih - "

"Ma nemojte", reče ona i nasmije se kreštavo. "Collie je prolupao. Vidjela sam kako je ubio najmanje šestero. Krenuo je za njima u policijskom automobilu i posmicao ih na ulici. Kao da su stoka, a Main Street podij za ubijanje." Još se držala za Stevea, drmusala ga govoreći, kao da ga kori, ali su joj oči bile posvuda. "Moramo se skloniti s ceste. Uhvati li nas… uđimo ovdje. Sigurno je. Ovdje sam od jučer prije podne. Jednom je ušao. Sakrila sam se ispod stola u uredu. Mislila sam da će namirisati moj parfem i naći me… zaobići stol i naći me… ali nije. Možda mu je bio zaštopan nos!"

Ona se počne histerično smijati, pa se iznebuha flisne po obrazu da se zaustavi. Bilo je to smiješno, na neki užasan način; ono što kadšto učine likovi iz starih crtića Warner Brothersa.

Cynthia odmahne glavom. "Ne u praonicu. U kino. Ondje ima još ljudi."

"Vidjela sam mu sjenu", reče žena. Još je držala Stevea za ramena a lice povjerljivo okrenula prema njegovu, kao da ga smatra Humphreyjem Bogartom a sebe Ingrid Bergman, a na kameri je mutni filter. "Vidjela sam njegovu sjenu, spustila se na stol i bila sam uvjerena… ali nije, i mislim da ćemo biti sigurni u uredu dok razmislimo što učiniti - "

Cynthia ispruži ruku, uhvati ženu za bradu i okrene je prema sebi.

"Što to radite?" ljutito upita tamnokosa žena. "Što to, dovraga, radite?"

"Privlačim vašu pozornost, nadam se."

Cynthia pusti ženino lice, no eto ti vraga, ona se odmah okrene prema Steveu, jednako bez mozga poput cvijeta koji se okreće na stabljici za suncem, i nastavi svoje brzometno štektanje.

"Bila sam ispod stola… i… i… moramo… slušajte, moramo…"

Cynthia ponovno ispruži ruku, ščepa ženu za donji dio lica i ponovno je okrene prema sebi.

"Dušo, čitaj mi s usana. Kino. Ondje ima još ljudi."

Žena je pogleda mršteći se, kao da pokušava pohvatati konce. Tad pogleda preko Cynthijina ramena u platnenu tendu The American Westa obješenu na lancima.

"Staro kino?"

"Da."

"Sigurni ste? Sinoć sam pokušala ući, nakon što se smračilo. Vrata su bila zaključana."

"Trebamo doći sa stražnje strane", reče Steve. "Imam prijatelja, on mi je tako rekao."

"Kako je to učinio?" sumnjičavo upita tamnokosa, ali kad Steve krene u tom smjeru, krene i ona, a Cynthia pokraj nje, s vanjske strane. "Kako mu je to uspjelo?"

"Mobitel", reče Steve.

"U pravilu ovdje ne funkcioniraju ponajbolje", reče tamnokosa. "Previše rudnih naslaga."

Prođu ispod tende kinodvorane (kugla korova zapela između staklene blagajne i lijevog krila vrata čegrtala je poput marace) i zaustave se na drugom kraju zgrade.

"Eno uličice", reče Cynthia. Ona krene, ali žena ostane na mjestu, namršteno pogledavajući u Stevea, pa u Cynthiju, pa ponovno u Stevea.

"Koji prijatelj, koji ljudi?" upita ona. "Kako su došli ovdje? Kako to da ih onaj manijak Collie nije ubio?"

"Ostavimo to za poslije." Steve je uhvati ispod ruke. Ona se nije dala odvući, a kad je progovorila, grlo joj je bilo stegnuto. "Vodite me njemu, zar ne?"

"Gospođo, mi čak i ne znamo o kome govorite", reče Cynthia. "Za Boga miloga, pođite već jednom!"

"Čujem motor", reče Steve. Glavu je nagnuo u stranu. "Dolazi s juga, čini mi se. Zasigurno ide u ovom smjeru."

Ženine se oči rašire. "On je", šapne. "On." Pogleda preko ramena, kao da čezne za sigurnosti praonice, a tad se odluči i jurne niz uličicu. Kad su stigli do plota koji se protezao iza stražnjeg dijela kinodvorane, Cynthia i Steve morali su požuriti da ne bi izgubili korak s njom.

"Sigurni ste…" žena zausti, a tad bljesne džepna svjetiljka, jednom, malo podalje. Hodali su u koloni jedan po jedan, Steve između žena, ona iz praonice pred njim. On je uhvati za ruku (jako hladnu) svojom desnom, a lijevom posegne za Cynthijinom (malko toplijom). Crnokosa žena ih polako povede niz stazu. Džepna svjetiljka ponovno bljesne, ovaj put uperena u dva plastična sanduka poslagana jedan na drugi.

"Popnite se i uđite", šapne glas. Bio je to glas kojeg je Steveu bilo silno drago čuti.

"Šefe?"

"Nego što." Marinville je zvučao kao da se smiješi. "Sviđa mi se tvoj novi kombinezonski stil - tako je muževan. Ulazi, Steve."

"Troje nas je."

"Što više to veselije."

Ona crnokosa žena zadigne suknju kako bi se uspentrala na sanduke i Steve primijeti kako je šef očima zagrabio dobru mjericu. Očito čak ni sudnji dan ne može promijeniti neke stvari.

Steve pomogne Cynthiji uzverati se, a zatim se popne i on. Okrene se, uvuče se djelomice, pa se ispruži i gurne gornji sanduk s donjeg. Nije znao hoće li to biti dovoljno da zavara tipa od kojeg ova crnokosa žena toliko strepi, ako se vrati i počne njuškati, ali je to bilo bolje nego ništa.

On se spusti u prostoriju, prvorazrednu jazbinu pijanaca, pa srdačno zagrli šefa. Marinville se nasmije, i iznenađeno i zadovoljno. "Samo bez jezika, Steve, ne dopuštam."

Steve ga uhvati za ramena, smiješeći se od uha do uha. "Mislio sam da ste mrtvi. Našli smo vaš motor zakopan u pijesku."

"Našao si ga?" Sad je Marinville zvučao razdragano. "Kurvin sin!"

"Što vam se dogodilo licu?"

Marinville stavi džepnu svjetiljku pod bradu, pa pretvori svoje kvrgavo, nagrđeno lice u prizor iz filma strave. Nos mu je sličio nečem zgaženom na cesti. Njegov širok osmijeh, iako radostan, samo je pogoršavao dojam. "Kad bi ovakav održao govor u PEN American, misliš li da bi me prdonje najzad poslušale?"

"Čovječe", reče Cynthia sa strahopoštovanjem, "netko vas je pošteno udesio."

"Entragian", mračno će Marinville. "Jeste li ga sreli?"

"Ne", reče Steve. "A sudeći po tome šta smo dosad vidjeli i čuli, i ne želim."

Zahodska se vrata širom otvore, zacvile na šarkama. Na njima je stajao dječak - kratka kosa, beskrvno lice, krvlju umrljana majica Cleveland Indiansa. U jednoj je ruci držao džepnu svjetiljku i brzo micao njome, od lica do lica pridošlica. U Steveovoj glavi sve dođe na svoje mjesto, kao u slagalici. Dječakova je majica bila ključna veza.

"Vi ste Steve?" upita dječak.

Steve kinine glavom. "Glavom. Steve Ames. Ovo je Cynthia Smith. A ti si moj telefonski kompa."

Dječak se na te riječi blijedo nasmiješi.

"Dobro odabran trenutak, David. Vjerojatno nikad nećeš znati koliko blagovremen. Drago mi je. David Carver, je li tako?" On korakne i stisne dječakovu slobodnu ruku, uživajući u izrazu iznenađenja na njegovu licu. Sam Bog zna kako je dječak njega iznenadio kad ga je onako nazvao telefonom.

"Kako mi znate prezime?"

Cynthia preuzme Davidovu ruku kad ju je Steve pustio. Stisne je jednom, čvrsto. "Našli smo tvoju prikolicu ili kućicu ili kako se već zove. Steve je pregledao tvoje bejzbolske sličice."

"Budi iskren", Steve reče Davidu. "Misliš li da će Cleveland ikad osvojiti svjetski kup?"

"Svejedno mi je, samo da doživim da ih vidim kako igraju", reče David uz zametak osmijeha.

Cynthia se okrene prema ženi iz praonice, onoj koju su mogli ustrijeliti da su imali puške. "A ovo je - "

"Audrey Wyler", reče tamnokosa. "Ja sam geolog-savjetnik za Diablo Mining. Odnosno, bila sam." Velikim omamljenim očima pregledavala je ženski zahod, sanduk s bocama žestokih pića, kante pune limenki piva, bajkovitu ribu koja pliva na jednom prljavom zidu pokrivenom keramičkim pločicama. "Sad ne znam što sam. Osjećam se kao tri dana stara mesna pita."

Govoreći, ona se malo-pomalo okrene prema Marinvilleu, kao što se okretala prema Steveu ispred praonice i navije staru ploču.

"Moramo izaći iz grada. Vaš prijatelj kaže da je cesta blokirana, ali ja znam drugu. Ide od skela u podnožju nasipa i izbija na Autocestu 50. Cesta je u užasnu stanju, ali ima nekoliko terenskih vozila u voznom parku, šest - "

"Uvjeren sam da će nam vaše informacije dobro doći, ali mislim da bismo zasad taj dio trebali preskočiti", reče Marinville. Progovori izvještenim smirujućim glasom, koji Steve odmah prepozna. Tako šef razgovara sa ženama (isključivo ženama, najčešće pedesetih ili šezdesetih godina), organizatoricama njegovih književnih večeri - ono što je on nazivao svojim bombaškim napadima kulturom. "Najprije porazgovarajmo malo. Dođite u dvoranu. Scenografija je zanimljiva. Mislim da ćete se iznenaditi."

"Što vam je, zar ste glupi?" upita ona. "Ne trebamo razgovarati, moramo otići odavde." Ona ih pogleda. "Čini se da ne shvaćate što se dogodilo ovdje. Taj čovjek, Collie Entragian - "

Marinville podigne džepnu svjetiljku i na trenutak si njome osvijetli lice, kako bi ga ona mogla dobro pogledati.

"Upoznao sam ga, kao što vidite, i puno tog shvaćam. Dođite, gospođo Wyler, i porazgovarat ćemo. Vidim da nemate strpljenja za taj prijedlog, ali je tako najbolje. Stolari imaju uzrečicu - izmjeri dvaput, prepili jednom. To je dobra uzrečica. U redu?"

Ona ga nevoljko pogleda, ali kad on krene prema vratima, ona pođe za njim. A tako učine i Steve i Cynthia. Vani je vjetar fijukao oko kina, koje je stenjalo u spojištima temelja.

Crni obris automobila, onoga sa signalnim svjetlima na krovu, polako se kotrljao na sjever kroz zvižduk vjetra, udaljavajući se od nasipa koji je označavao Kinesku jamu i južni izlaz iz Desperationa. Vozio je ugašenih svjetala; stvor za upravljačem sasvim je dobro vidio u tami, čak i kad je ta tama bila puna uzvitlane prašine.

Automobil prođe pokraj bodege na južnom izlazu iz grada. Prevrnuti natpis, na kojem je pisalo MEKSIČKE HRANE, bio je skoro zatrpan pijeskom; jedino što se još vidjelo na slabom žaru žarulje na trijemu bilo je KE HRA. Automobil se polako proveze niz ulicu do zgrade općine, skrene na parkiralište i sparkira na istom mjestu kao i prije. Za upravljačem, krupan, zguren lik u Sam Browne opasaču i značkom na poprečnom remenu pjevušio je neku staru pjesmu brundavim, nemelodičnim glasom: "And we'll go dancin, baby, then you'l see… How the magic's in the music and the music's in me…"

Stvor na vozačkom sjedištu ugasi motor Capricea i ostane sjediti tako, prstima lupkajući po upravljaču. Lešinar izleti iz kovitlaca prašine, izvrši nužne promjene kursa kad se vjetar nadme, pa sleti na poklopac policijskog automobila. Za njim dođe drugi, pa treći. Ovaj posljednji pridošlica zakrešti na svoje kolege, pa špricne gust mlaz gvana na poklopac automobila.

Oni se poredaju i zagledaju kroz prljavi vjetrobran.

"Židovi", reče vozač "moraju umrijeti. I katolici. I mormoni. Tak."

Vrata se otvore. Na zemlju se spusti jedna noga, pa druga. Lik u Sam Browne opasaču ustane, zalupi vratima. Ispod jedne ruke, zasad, držao je svoj novi šešir. U drugoj sačmaricu koju je ona žena, Mary, bila pograbila sa stola. Stvor priđe ulaznim vratima. Ovdje su, s obje strane stuba, stajala dva kojota. Oni ustrašeno zacvile i skutre se na stražnjim nogama, cereći se udvoričkim psećim osmijesima prilazećem liku koji prođe pokraj njih i ne pogledavši ih.

Ispruži ruku prema vratima, no ruka zastane u zraku. Vrata su bila otvorena. Zapah vjetra ih je skoro usisao i zatvorio… ali ne sasvim. "Koji je ovo vrag?" promrmlja i otvori vrata. Brzo krene na kat. Prvo natakne šešir (zapravo ga nabije; više mu nije tako dobro pristajao), a tad prebaci pušku u obje ruke.

Kojot je ležao mrtav na vrhu stuba. I vrata koja su vodila u zatvor bila su otvorena. Stvor sa sačmaricom u rukama uđe, znajući unaprijed što će ugledati, ali ga to nije spriječilo da iz grudi ispusti gnjevni urlik. Vani, u podnožju stuba, kojoti zaciče, skutre se i štrcnu mokraću. Na policijskom automobilu, i lešinari su čuli riku onog stvora na katu i strašljivo prhnu, bezmalo odletjevši, ali se ponovno smire, nemirnim brzim pokretima istežući glave jedan prema drugom, kao da će se početi kljucati.

U zatvoru, sve ćelije koje su bile popunjene, sad su stajale prazne.

"Onaj dječak", šapne lik na vratima. Ruke su mu pobijeljele na kundaku puške. "Taj ogavni mali narkić."

Stvor zastane još trenutak na vratima, a zatim polako zakorači u zatvor. Streljao je amo-tamo očima na svom bezizražajnom licu. Njegov šešir - u stilu Smokeya, ravnog oboda - ponovno se polako dizao kako ga je stvorova kosa gurala naviše. Stvor je imao puno više kose od prethodnog vlasnika.

Žena koju je Collie Entragian odveo iz zatvora i niz stube bila je visoka metar šezdeset i pet centimetara, a težila šezdeset pet kilograma. Ovaj je stvor izgledao poput ženine puno krupnije sestre: metar devedeset, širokih ramena, vjerojatno stotinjak kilograma. Bio je odjeven u kombinezon koji je uzeo iz ekonomata prije no što se odvezao iz onog što je rudarska kompanija nazivala Rattlesnake broj dva a što su žitelji grada više od stotinu godina nazivali Kineska jama. Kombinezon ga je malo zatezao preko prsa i bokova, ali je ipak bolje odgovarao od stare odjeće tog tijela koja bi mu sad bila beskorisna baš kao i nekadašnje brige i želje Ellen Carver. A od Entragiana, stvor je imao njegov opasač, značku i šešir; nosio je njegov revolver o boku.

Naravno da jest. Pa Ellen Carver je sad bila jedini zakon zapadno od Pecosa. To je bio njezin posao, i Bog bio na pomoći svakom tko je pokuša ometati u njezinu savjesnom vršenju dužnosti.

Primjerice, njezin bivši sin.

Iz gornjeg džepa kombinezona stvor izvadi komadić skulpture.

Pauk isklesan iz sivog kamena. On se prevali pijano na lijevu stranu Ellenina dlana (jedna od njegovih nogu na toj strani bila je slomljena), ali to ni na koji način nije ublažilo njegovu ružnoću ili zloću. Rupičaste kamene oči, ljubičaste od željeza koje se prije nekoliko milenija ukuhalo u vulkanu, iskolačile su se iznad njegovih razjapljenih čeljusti, pa se vidio jezik koji nije bio jezik već iscerena kojotska glava. Na paukovim leđima vidio se uzorak koji je nejasno podsjećao na violinu.

"Tak!" reče stvor koji je stajao pokraj stola. Njegovo je lice bilo ovješeno i mesnato, svirepa parodija lica žene koja je prije deset sati čitala svojoj kćeri slikovnicu i pila s njom kakao. Ali su oči na tom licu bile žive i svjesne i zlobne, ogavno slične očima predmeta koji je počivao na njezinu dlanu. Ona ga uzme drugom rukom i podigne iznad glave, na svjetlo viseće staklene kugle iznad stola. "Tak ah wan! Tak ah lah! Mi him en tow! En tow!"

Pustinjski pauci dotrčkaraju žurno prema stvoru, iz tame stubišta, iz pukotina u podu, iz crnih zakutaka praznih ćelija. Načine krug oko stvora. Polako, stvor spusti kamenog pauka na stol.

"Tak!" blago reče. "Mi him, en tow."

Poslušni krug pauka zatitra. Možda ih je bilo sveukupno pedeset, većina ne većih od bucmastih grožđica. Tad se krug raziđe i krene prema vratima u dvije kolone. Stvor koji je bila Ellen Carver prije no što ju je Collie Entragian odveo u Kinesku jamu stajao je i promatrao ih kako odlaze. Tad vrati kipić u džep.

"Židovi moraju umrijeti", reče on praznoj sobi. "Katolici moraju umrijeti. Mormoni moraju umrijeti. Obožavatelji sastava Grateful Dead moraju umrijeti." Pošuti. "A moraju umrijeti i mali bogomoljci."

Stvor podigne ruke Ellen Carver i počne zamišljeno lupkati prstima Ellen Carver po ključnim kostima Ellen Carver.

TREĆI DIO

AMERIČKI ZAPAD:
LEGENDARNE SJENKE

Prvo poglavlje

"Isusa mu!" reče Steve. "Ovo je zapanjujuće."

"Ma što zapanjujuće - jezivo, eto što je", odgovori Cynthia, pa se osvrne da vidi je li uvrijedila starca. Billingsleya nije bilo.

"Mlada damo", reče Johnny. "Jezivo je razbacivanje po plesnom podiju, jedini izum koji se vašoj generaciji zasad može pripisati u zasluge. Ovo nije uvrnuto. Ovo je, zapravo, prilično lijepo."

"Jezivo", ponovi Cynthia, ali sa smiješkom. Johnny zaključi da je kinodvorana The American West sagrađena u desetljeću nakon Drugog svjetskog rata, kad kina više nisu bila prenapuhani Ksanadui kao dvadesetih i tridesetih godina, ali puno prije no što su ih trgovačka središta i višestruke dvorane pretvorili u kutije cipela opremljene Dolby sustavom.

Billingsley je upalio svjetla iznad ekrana, kao i ona koja su se nalazila u onome što bi se nekoć nazvalo prostorom za orkestar i Johnny je lako mogao razgledati dvoranu. Dvorana je bila prostrana ali neukusna. Bilo je zidnih udubina za svjetla koja su maglovito podsjećala na art-deco, ali nikakvih dodatnih ukrasnih nota. Većina je sjedišta još bila na mjestu, ali je crveni baršun izblijedio i otančao, te zaudarao na snijet.

Ekran je bio golemi bijeli pravokutnik na kojem se u svoje vrijeme Rock Hudson prepucavao s Doris Day, preko kojeg se jednoć Charlton Heston utrkivao bojnim kolima sa Stephenom Boydom. Bio je najmanje trideset metara dug i sedam metara visok; s mjesta na kojem je Johnny stajao, izgledao je veličine ekrana u autokinima.

Ispred ekrana bila je pozornica - arhitektonski ostatak iz prošlih vremena, pretpostavi Johnny, jer je varijete bio mrtav kad je ova zgrada sagrađena. Je li pozornica ikad poslužila svrsi? Vjerojatno i jest; za političke govore ili maturalne zabave, možda i za završnicu natjecanja u pravopisu ovog Niškoristi Okruga. Bez obzira na to u kakve je svrhe služila u prošlosti, sigurno nitko od nazočnih na tim ljupkim provincijskim prigodama nije mogao predvidjeti koja će biti posljednja funkcija te pozornice.

On se osvrne, pomalo već zabrinut zbog starog Billingsleya, no starac je dolazio niz kratki, uski hodnik koji je vodio od nužnika do prostora iza pozornice, gdje su se ostali okupili. Starac negdje ima skrivenu bocu, otišao je strusiti nekoliko gutljaja, to je sve, pomisli Johnny, ali ne osjeti svjež miris pića na starčevu dahu kad je prošao pokraj njega, a Johnnyju taj miris nikad ne bi promaknuo nakon što je prestao piti.

Krenu za Billingsleyem na pozornicu, skupina ljudi koje je Johnny prozvao (i ne potpuno bez milja) Društvom preživjelih žrtava Collieja Entragiana. Njihova su stopala klompala i odjekivala, njihove se sjene duljile i blijedjele na svjetlosti orkestarskih reflektora. Billingsley ih je upalio u razvodnoj kutiji pokraj lijevog ulaza na pozornicu. Iznad otrcanih crvenih baršunskih sjedala, slabo je svjetlo žurno dogorjelo i ondje je bila samo tama koja se penjala do neke neviđene visine.

Iznad toga - a i posvuda - zavijao je pustinjski vjetar. Bio je to zvuk od kojeg se Johnnyju ledila krv… ali nije mogao zanijekati činjenicu da je u tom bilo i nečeg privlačnog… iako nije znao o kakvoj je vrsti privlačnosti riječ. Ma nemoj lagati. Znaš ti dobro. I Billingsley i njegovi prijatelji su znali, stoga su dolazili ovamo. Bog te stvorio da čuješ taj zvuk, a ovakva prostorija je prirodno pojačalo. Možeš ga čuti još bolje kad sjedneš ispred ekrana sa starim frendovima, kad bacate legendarne sjene na ekran i nazdravljate prošlosti. Taj zvuk kaže da je predaja u redu, da je predaja zapravo jedini razboriti izbor. U tom su zvuku čar praznine i užici ništavila.

Nasred prašnjave pozornice i ispred ekrana bez zastora bila je dnevna soba - naslonjači, sofe, podne svjetiljke, mali stolić, čak i televizor. Ti su dijelovi pokućstva stajali na velikom komadu saga. Bilo je to pomalo nalik izložbenom salonu Naš dom u robnoj kući, ali misao koje se Johnny nije nikako mogao riješiti bila je da ova scenografija vjerojatno jako sliči onoj koju bi zamislio Eugene Ionesco da je ikad napisao scenarij za epizodu Zone sumraka.

Dekorom je dominirao bar od orahovine. Johnny prođe rukom preko njega kad je Billingsley upalio podne svjetiljke, jednu za drugom. Električni kablovi, primijeti Johnny, prolaze kroz male otvore u dnu ekrana. Rubovi tih proreza bili su zakrpani izolirbandom kako se ne bi širili.

Billingsley glavom pokaže prema baru. "To je iz Circle Rancha. S aukcije Claytona Lovinga. Buzz Hansen i ja smo se udružili i kupili ga za sedamnaest dolara. Da ne povjeruješ, ha?"

"Iskreno rečeno, i ne", reče Johnny, pokušavajući zamisliti koju bi cijenu postigao komad poput ovog u jednoj od onih skupocjenih trgovinica u Sohou. On otvori dvokrilna vrata. Bar je bio dobro popunjen. I to dobrim pićima. Nisu prva liga, ali nisu ni loša. On hitro zatvori vrata. Boce iz bara zazivale su ga na način na koji boca Beama koju je uzeo u Owl's Clubu nije.

Ralph Carver sjedne u naslonjač s visokim naslonom i zagleda se u prazna sjedišta ošamućenom vjerom čovjeka koji se usuđuje pomisliti da ipak sanja. David priđe televizoru. "Primate li ikakve programe na ovome - ah, shvaćam." Spazio je videorekorder ispod televizora. On čučne kako bi pregledao kasete naslagane na njemu.

"Sinko - " zausti Billingsley, pa odustane.

David brzo pregleda naslove - Razvratni koledž, Pohotljive debitantice, Vruće cure u pilotskoj kabini, 3. dio - pa ih vrati.

"Vi to gledate?"

Billingsley slegne ramenima. Izgledao je i umorno i postiđeno.

"Prestari smo za rodeo, sinko. Jednog ćeš dana možda shvatiti."

"Hej, vaša stvar", reče David i ustane. "Samo sam pitao."

"Steve, pogledaj ovo", reče Cynthia. Ona se odmakne korak natrag, podigne ruke iznad glave, prekriži ih u zapešću i zamigolji njima. Glomazna crna sjena zaleprša lijeno na ekranu, umrljanom od nekoliko desetljeća debelog taloga prašine. "Vrana. Nije loše, ha?" On se veselo nasmiješi, stane pokraj nje i spoji dlanove ispred sebe tako da je jedan prst virio prema dolje.

"Slon!" nasmije se Cynthia. "Super!"

David se nasmije s njom. Bio je to bezbrižan zvuk, radostan i nesputan. Njegov otac okrene glavu prema tom zvuku, pa se i on nasmiješi.

"Nije loše za lubbočko dijete!" reče Cynthia.

"Pripazi se, ako ne želiš da te ponovno počnem zvati mače."

Ona isplazi jezik, zatvorenih očiju, migoljeći prstima u ušima i podsjeti Johnnyja tako intenzivno na Terry da se nasmije naglas. Od tog se zvuka lecne, skoro prestraši. Vjerojatno zato što je negdje između Entragiana i zalaska sunca zaključio da se više nikad neće smijati… barem ne smiješnim stvarima.

Mary Jackson, koja je obilazila dnevnu sobu na pozornici i zagledavala posvuda, podigne glavu i pogleda u Steveova slona. "Ja mogu načiniti obrise manhattanskih nebodera", objavi ona.

"Možete drek!" reče Cynthia, iako ju je zagolicala ta zamisao.

"Da vidimo!" reče David. Gledao je u ekran znatiželjno poput djeteta koje čeka početak najnovijeg nastavka filma o Šašavom detektivu Ace Venturi.

"Dobro", reče Mary i podigne ruke ispruženih prstiju. "Da vidimo… trenutak samo… naučila sam to u ljetnom kampu, a to je bilo davno - "

"Što to radite, sveca mu?"

Taj kreštavi glas jako prestraši Johnnyja, a nije bio jedini. Mary vrisne. Obrisi grada New Yorka koji su se počeli oblikovati na starom kinoekranu zamute se i izgube.

Audrey Wyler stajala je na pola puta između lijevog ulaza na pozornicu i dnevne sobe, beskrvna lica, širokih i užeglih očiju. Njezina je sjena narasla na ekranu iza nje i oblikovala vlastitu sliku, koje njezina autorica nije bila svjesna: Batmanov plašt.

"Vi ste ludi koliko i on, sigurno. On je negdje vani, traži nas. Ovog trenutka. Zar se ne sjećate automobila koji ste čuli, Steve? To je bio on, vraćao se! Ali vi stojite ovdje… upaljenih svjetala… igrate se društvenih igara!"

"Svjetla se ne bi vidjela izvana čak i da su sva upaljena", reče Billingsley. Gledao je u Audrey na način koji je bio istodobno zamišljen i napregnut… kao da mu se, pomisli Johnny, čini da ju je već negdje vidio. Vjerojatno u Pohotljivim debitanticama. "Ovo je kino. S prilično dobrom zvučnom i svjetlosnom izolacijom. Zato nam se i sviđalo, našoj družbi."

"Ali će on tražiti. A bude li tražio dovoljno dugo i pozorno, naći će nas. Kad ste u Desperationu, nema puno mjesta za skrivanje."

"Neka nas nađe", šuplje reče Ralph Carver i podigne Ruger. "Ubio mi je kćerkicu i odveo ženu. Vidio sam kakav je, baš kao i vi, gospođo. Pa neka dođe. Imam za njega preporučenu pošiljku."

Audrey ga nakratko i kolebljivo pogleda. On joj uzvrati pogled mrtvim očima. Audrey pogleda u Mary, ne nađe ondje ničeg zanimljivog, pa ponovno pogleda u Billingsleya.

"Mogao bi se prikrasti. Ovakvo mjesto sigurno ima najmanje pet prilaza. A možda i više."

"Aha, a svi su zaključani osim prozora ženskog zahoda", reče Billingsley. "Upravo sam otišao ondje i postavio red pivskih boca s unutarnje strane prozora. Otvori li prozor, on će se zaljuljati prema unutra, udariti o boce, prevrnuti ih, razbiti o pod. Čut ćemo ga, gospoja, a kad uđe ovamo napunit ćemo ga olovom tako da ćete ga moć izrezat na komade da vam posluži mjesto utega."

Gledao ju je netremice dok je izgovarao ovu uznositu pretjeranost, a oči su mu prelijetale između njezina lica, koje je bilo kako-tako, i njezinih nogu, koje su po skromnu mišljenju Johna Edwarda Marinvillea bile da ti ispadnu oči.

Ona nastavi gledati u Billingsleya kao da nikad nije vidjela veće budale. "Jeste li ikad čuli za ključeve, stari moj? U ovakvim gradićima, policajci imaju ključeve svih trgovina."

"Onih koje rade, tako je", tiho odgovori Billingsley. "Al ovo kino već dugo ne radi. Vrata su ne samo zaključana, nego i zabijena daskama. Mladež se penjala po požarnim stubama i ulazila s pročelja, al je to prestalo prošlog ožujka, kad su se srušile. Ne, mislim da smo ovdje sigurni kolko i negdje drugdje."

"Vjerojatno sigurniji nego na ulici", reče Johnny.

Audrey se okrene prema njemu, ruku podbočenih na bokove. "Pa, što namjeravate učiniti? Ostati ovdje i zabavljati se praveći sjene životinja na filmskom ekranu?"

"Smirite se", reče Steve.

"Vi se smirite!" ona skoro zareži. "Ja želim otići odavde!"

"Svi to želimo, ali sad nije vrijeme", reče Johnny. On pogleda u ostale. "Ima li netko tko se ne slaže?"

"Bila bi ludost izaći u noć", reče Mary. "Vjetar sigurno puše brzinom od osamdeset kilometara na sat, a s obzirom na to kako nosi pijesak, Entragian će nas skinuti jednog po jednog."

"Što mislite da će se sutra promijeniti, kad mine oluja i grane sunce?" upita Audrey. Upitala je to Johnnyja, a ne Mary.

"Mislim da bi druškan Entragian mogao biti mrtav prije no što mine oluja", reče on. "Ako već i nije."

Ralph ga pogleda i kimne glavom. David se skutrio pokraj televizora, rukama labavo obgrlio koljena i gledao u Johnnyja duboko koncentrirano.

"Zašto?" upita Audrey. "Kako?"

"Niste ga vidjeli?" Mary je upita.

"Naravno da jesam. Ali ne danas. Danas sam ga samo čula kako se vozika naokolo… hoda… i razgovara sam sa sobom. Zapravo ga nisam vidjela od jučer."

"Gospojo, ima li u blizini nečeg radioaktivnog?" Ralph upita Audrey. "Je li tu ikad bilo nekakvo skladište radioaktivnog otpada ili možda starog oružja? Bojevih glava ili nečeg sličnog? Jer je policajac izgledao kao da se raspada."

"Mislim da nije riječ o radioaktivnoj bolesti", reče Mary. "Vidjela sam fotografije oboljelih od te bolesti i - "

"Polako narode", reče Johnny i podigne ruke. "Imam prijedlog. Mislim da bismo trebali sjesti i porazgovarati o ovome. Vrijedi? Ako ništa drugo, brže će nam proći vrijeme, a možda će se iznjedriti i plan što učiniti." On pogleda u Audrey i nasmiješi joj se svojim najšarmantnijim osmijehom. Lakne mu kad ugleda kako se malo opustila, a možda i raznježila. Možda ipak nije izgubio sav nekadašnji šarm. "U najmanju će ruku biti puno konstruktivnije nego praviti sjene na filmskom ekranu."

Njegov smiješak malo izblijedi i on se okrene i pogleda ih redom: Audrey, stoji na rubu saga u svojoj nezgrapnoj seksi haljini; David, čuči kod televizora; Steve i Cynthia, sjede na naslonima pretjerano tapeciranog naslonjača koji je izgledao kao da i on potječe sa Circle Rancha; Mary, stoji pokraj ekrana i gleda ih poput učiteljice ruku prekriženih na prsima; Tom Billingsley, koji pregledava otvorenu gornju ladicu bara, ruku čvrsto sklopljenih na leđima; Ralph u naslonjaču s visokim naslonom na rubu svjetlosti, lijeva oka sad skoro potpuno zatvorenog oteklinom. Društvo preživjelih žrtava Collieja Entragiana, svi na broju.

Kakve li družine, pomisli Johnny. Manhattan Transfer u pustinji.

"A postoji još jedan razlog zbog kojeg moramo razgovarati", reče on. Pogleda u njihove sjene koje su poskakivale na filmskom ekranu bez zastora. Na trenutak su mu se svi učinili poput sjenki divovskih ptica.

Pomisli na Entragiana, kako mu govori da lešinari prde, jedine ptice koje to čine. Pa na to kako mu Entragian govori Jebi ga, svi smo već s onu stranu zašto, barem ti to znaš. Johnny pomisli kako je to nešto najjezivije što mu je itko rekao u životu. Ponajviše zato što zvuči istinito.

Johnny polako kimne glavom, kao da potvrđuje mišljenje nekog unutarnjeg govornika, pa nastavi.

"U svom sam se životu nagledao neobičnih stvari, ali nikad nisam doživio nešto što bi se moglo makar i uvjetno nazvati nadnaravnim iskustvom. Do - možda - danas. A ono što me najviše u tome plaši je da to iskustvo možda i sad traje. Ne znam. Jedino što mogu pouzdano reći jest da su mi se u posljednjih nekoliko sati dogodile stvari koje ne mogu objasniti."

"O čemu to govorite?" Audrey je bila na rubu suza. "Nije li to što se događa dovoljno užasno a da ga ne pretvorite u nekakvu… lovačku priču?"

"Da", reče Johnny, progovorivši tihim, sućutnim glasom koji je jedva prepoznao. "Ali to ništa ne mijenja na stvari."

"Bolje slušam i govorim kad ne crkavam od gladi", ubaci Mary. "Pretpostavljam da ovdje nema ništa za jelo, ha?"

Tom Billingsley se promeškolji i bude mu neugodno. "Ovaj… nema baš puno, gospoja. Uglavnom dođemo ovdje večerom i razgovaramo o dobrim starim vremenima."

Ona uzdahne. "To sam i mislila."

On neodređeno pokaže prema desnom ulazu na pozornicu. "Marty Ives je prije nekolko večeri donio vrećicu nečeg za gricnut. Vjerojatno sardine. Marty obožava sardine i slane kekse."

"Bljak", reče Mary, ali je izgledala zainteresirano i protiv svoje volje. Johnny zaključi da će joj za dva-tri sata prijati čak i slane sardine. "Bacit ću pogled, možda je donio još nešto", reče Billingsley. Nije zvučao pun nade.

David ustane. "Ja ću pogledati, ako želite."

Billingsley slegne ramenima. Gledao je ponovno u Audrey i kao da je izgubio zanimanje za sardine Martyja Ivesa.

"Prekidač za struju je s lijeve strane kad se siđe s pozornice. Ravno ispred vidjet ćeš police. Sve što se donijelo za jest, uglavnom bi se stavljalo tamo. Možda ćeš nać i koji Oreos{56}."

"Vi ste dečki možda popili koju čašicu previše, ali ste barem imali na umu minimalne prehrambene potrebe", reče Johnny. "To mi se sviđa."

Veterinar ga pogleda, slegne ramenima i ponovno svrne pogled na noge Audrey Wyler. Ona kao da nije primjećivala njegovo zanimanje za njih. Ili nije hajala.

David krene preko pozornice, pa se vrati i uzme svoj revolver. Pogleda u oca, ali je Ralph zurio prazna pogleda u gledalište, u crvena baršunom presvučena sjedišta koja su blijedjela u tamu. Dječak brižljivo gurne revolver u džep svojih traperica tako da je virio samo držak, pa krene iza pozornice. Kad je prošao pokraj Billingsleya, upita: "Ima li tekuće vode?"

"Ovo je pustinja, sinko. Kad isprazne neku zgradu, zatvore i vodu."

"Užas. Još sam sav od sapuna. Svrbi."

On ih ostavi, prijeđe preko pozornice i nagne se u otvor. Trenutak potom upali se svjetlo. Johnny se opusti - jednim je dijelom očekivao da će nešto zaskočiti dječaka - pa shvati da ga Billingsley gleda.

"Ono što je dječak učinio tamo - to kako je izašao iz ćelije - to je bilo nemoguće", reče Billingsley.

"Znači da smo još ondje, zaključani u ćelijama", reče Johnny. Učini mu se da je zvučao prirodno - prilično nalik sebi - ali to što je stari veterinar rekao već je i njemu bilo palo na um. Čak se dosjetio i fraze kojom će opisati tu misao - nenametljiva čudesa. Bio bije zapisao u notes da mu nije ispao na Autocesti 50. "Želite li to reći?"

"Ne, ovdje smo i vidjeli smo kad je učinio što je učinio", reče Billingsley. "Namazao se sapunom i skliznuo kroz rešetke poput sjemenke lubenice. Tad je to izgledalo normalno, zar ne? Al vam kažem, prijatelji, čak ni Houdini ne bi to uspio izvest. Zbog glave. Trebao je zapet za glavu, al nije." On ih pogleda redom, jednog po jednog, i najzad u Ralpha. Ralph je gledao u Billingsleya umjesto u sjedišta, ali Johnny nije bio siguran da shvaća što starac želi reći. A možda je tako bilo i bolje.

"Na što ciljate?" upita Mary.

"Nisam siguran", odgovori Billingsley. "Al' mislim da bi dobro učinili kad bi se okupili oko mladog gospodina Carvera." Oklijevao je trenutak, pa dometne: "Stari ljudi kažu da je svaka logorska vatra dobra u hladnoj noći."

Stvor podigne mrtvog kojota i pregleda ga. "Soma umire; pneuma odlazi; samo sarx ostaje", reče on glasom proturječnim: istodobno i zvonkim i potpuno bezbojnim. "Tako je oduvijek bilo; tako će dovijeka biti; život je glupost, a potom umreš."

Odnese životinju u prizemlje. Njezine šape i smrskana glava su se klatile, a tijelo njihalo poput krvave krznene stole. Stvor koji je nosio kojota na trenutak zastane na ulaznim vratima općinske zgrade, zagledan u vjetrovitu tamu, osluškujući vjetar.

"So cah set!", klikne, pa se okrene i odnese životinju u ured. Pogleda u vješalice zdesna od vrata i odmah primijeti da je djevojčica - Slatkica, za njezina brata - skinuta i omotana u zastor. Stvorovo beskrvno lice iskrivi se od gnjeva kad je pogledalo u djetetov pokriveni obris.

"Skinuo ju je!" reče mrtvom kojotu u naručju. "Usrani dječak ju je skinuo! Glupi mali smutljivac!"

Da. Nepromišljen dječak. Nepristojan dječak. Budalast dječak. Na neki način ovo potonje bilo je najbolje, nije li? Najistinitije. Budalasti bogomoljko pokušava uvesti barem malo reda, kao da se išta od ovog ikad može dovesti u red, kao da je smrt prostota koju sa zida života može oribati neka snažna ruka. Kao da se zatvorena knjiga može otvoriti i ponovno pročitati, s drukčijim svršetkom.

No njegov je gnjev bio protkan strahom, poput žute niti na crvenom suknu, jer dječak se ne predaje, pa se ni ostali ne predaju. Nisu se smjeli drznuti pobjeći od (Entragiana, nje, njih) čak i da su im vrata ćelije stajala širom otvorena. Ali su ipak pobjegli. Zbog dječaka, tog lupeškog nadutog oholog bogomoljka, koji je imao drskosti skinuti tu svoju kurvicu od sestre i pokušati joj dati nešto nalik pristojnom ukopu -

Nekakva prigušena toplina na prstima i dlanovima. Stvor spusti pogled i shvati da je gurnuo Ellenine ruke u kojotov trbuh sve do zapešća.

Namjeravao je objesiti kojota na jednu od vješalica jednostavno zato što je to učinio s još nekima, ali se dosjeti nečeg drugog. Odnese kojota do zelenog smotuljka na podu, klekne i povuče pokrov.

Nijemim iskeženim ustima pogleda u mrtvu djevojčicu koja je donedavna rasla u tom tijelu.

Pokrio ju je, zamisli samo!

Stvor iz kojota izvuče Ellenine ruke, sad u mlakim krvavim rukavicama i položi životinju na Kirsten. Otvori kojotove čeljusti i složi ih oko djetetova vrata. U tom tableau de la mort bilo je nečeg i sablasnog i čudesnog, poput drvoreza-ilustracije neke čemerne bajke.

"Tak" šapne i naceri se. Pritom se donja usna Ellen Carver raskoli. Krv joj se slije niz bradu u nezamijećenom mlazu. Taj pokvareni, drski dječak vjerojatno nikad neće vidjeti ovu reviziju svoje revizije, ali kako godi zamišljati njegovu reakciju kad bi je vidio! Kad bi vidio kako su ništavni plodovi njegova truda, kako je lako oduzeti dostojanstvo, umjetno sklepanim realnim brojevima čovjeka.

Stvor povuče zastor do kojotova vrata. Sad su dijete i zvijer izgledali bezmalo poput ljubavnika. Da je barem dječak ovdje! I otac, ali posebice dječak. Jer je dječak taj kojemu hitno treba pouka.

Jer je dječak opasan.

Iza stvora začuje se tapkanje, zvuk jedva čujan… ali ga on začuje. Okrene se na Elleninim koljenima i ugleda pustinjske pauke kako se vraćaju. Ušli su kroz ulazna vrata općine, okrenuli lijevo, pa se nanizali po zidu, iznad plakata koji su najavljivali skorašnje događaje u gradu i tražili dobrovoljce za ovojesensku svečanu povorku. Iznad jednog koji je najavljivao informativni sastanak na kojem će rukovodstvo Desperation Mining Company raspravljati o ponovnom početku vađenja bakra iz tzv. Kineske jame, pauci ponovno oblikuju krug.

Visoka žena u kombinezonu i Sam Browne opasaču ustane i približi im se. Krug na zidu zadrhti, kao da izražava strah ili ushit, ili oboje. Žena sastavi krvave ruke, pa ih otvori dlanova okrenutih prema zidu.

Krug se razbije. Pauci pohite u novi oblik, krećući se preciznošću vojnih pitomaca na paradi. Oblikuju K, pa se raziđu, otapkaju, pa načine I. Slijedio je N, pa O, zatim D, potom V, pa još jedan O - Stvor im mahne rukom dok su se još mučili kako se složiti da oblikuju R.

"En tow", reče stvor. "Ras."

Pauci odustanu od R i ponovno stanu u svoj lagano uzdrhtali krug. "Ten ah?" upita stvor zatim, a pauci oblikuju novi krug, u obliku linija. Žena s otiscima prstiju Ellen Carver zagleda se u nj nekoliko trenutaka, tapkajući prstima Ellen Carver po ključnim kostima, pa mahne Elleninom rukom prema zidu. Oblik se razbije. Pauci počnu puzati prema podu.

Stvor se vrati u predvorje, ne gledajući u pauke koji su mu puzali oko nogu. Pauci će mu stajati na raspolaganju bude li potrebno i to je bilo jedino važno.

Stvor je stajao kod dvostrukih vrata, ponovno zagledan u noć. Nije vidio staro kino, ali je to bilo u redu; znao je gdje je The American West, dvjestotinjak metara sjevernije, čim se prođe jedino raskršće u gradu. A zahvaljujući paucima guslačima, sad je znao i gdje su oni.

Gdje je on. Taj usrani bogomoljko.

Johnny Marinville ponovno ispriča svoju priču - ovaj put čitavu. Prvi put nakon mnogih godina, nastojao je da bude kratka - bilo je kritičara posvuda po Americi koji bi mu zapljeskali, djelomice i s nevjericom. Ispričao im je kako se zaustavio da bi se pomokrio i kako mu je Entragian podmetnuo marihuanu u torbu dok je on to činio. Ispričao im je o kojotima - o onom s kojim je Entragian, čini se, pričao i ostalima, poslaganima uz cestu u razmacima, poput neke čudovišne počasne straže - i kako ga je policajac-grdosija ispremlatio. Prepričao je ubojstvo Billyja Rancourta, a tad, bez izraženije promjene u glasu, o tome kako ga je lešinar napao, naizgled na Colliejevu komandu.

Dok je to slušala, na licu Audrey Wyler vidio se izraz potpune nevjerice, ali je Johnny vidio da su Steve i ona mršavica koju je pokupio negdje usput izmijenili pogled mučnog urotništva. Johnny se nije ogledavao da bi vidio kako se ostalih to doima, nego je gledao u svoje ruke položene na koljena, koncentrirajući se onako kako bi to činio kad bi radio na teškom dijelu teksta.

"Htio je da mu pušim kurac. Mislim da mu je namjera bila natjerati me da počnem mljeti koještarije i preklinjati za milost, ali se nisam sablaznio koliko je možda Entragian očekivao. Pušenje kurca je prilično uobičajena i tražena vrsta seksualne usluge u situacijama u kojima ovlasti položaja prerastu uobičajene granice i obzire, ali to nije ono što izgleda. Na površini, u silovanju je riječ o nadmoći i nasilju. No ispod toga je zapravo riječ o gnjevu potaknutim strahom."

"Hvala vam, doktorice Ruth", reče Audrey. "Uzkoro čemo rasprafljati o inzestu{57}."

Johnny je pogleda bez srdžbe. "Napisao sam roman na temu homoseksualnog silovanja. Tiburon. Nije postigla veći uspjeh kod kritike, ali sam razgovarao s puno ljudi i mislim da sam prilično dobro shvatio bit. Dakle, razljutio me umjesto da me prestrašio. Dotad sam već zaključio da ionako ne mogu više puno izgubiti. Rekao sam da ću staviti njegov kurac u usta, može, ali da ću ga tad odgristi. A tad… tad…"

Zamislio se dublje no što je učinio u posljednjih deset godina i pritom kimao glavom.

"Tad sam mu dobacio jednu od njegovih besmislenih riječi. Barem se meni učinila besmislenom, ili riječju iz nemuštog jezika. Bila je grlena…"

"Tak?" upita Mary.

Johnny kimne glavom. "No kojotima, a ni Entragianu, nije se činila besmislena. Kad sam je izgovorio, kao da se štrecnuo… a tad je pozvao lešinara-bombardera na mene."

"Ne vjerujem da se to dogodilo", reče Audrey. "Vjerojatno ste slavan pisac ili nešto slično, i izgledate kao čovjek koji nije naviknut da se, da tako kažem, na njegove riječi baca sumnja, ali ja to naprosto ne vjerujem."

"No tako se dogodilo", reče on. "Vi niste vidjeli ništa slično? Neobično, agresivno ponašanje životinja?"

"Skrivala sam se u gradskoj praonici", reče ona. "Hoću reći, dobro jutro. Govorimo li istim jezikom?"

"Ali - "

"Slušajte, želite razgovarati o neobičnom i agresivnom ponašanju životinja?" upita Audrey. Nagne se naprijed, užeglih očiju upiljenih u Johnnyja. "Vi govorite o Collieju. Collieju kakav je sad. Pobio je sve koga bi ugledao, svakoga tko bi mu se našao na putu. Nije li vam to dovoljno? Moramo li imati i navođene lešinare?"

"A pauci?" upita Steve. On i mršavica sad su sjedili u stolcu umjesto na rukohvatima i Steve je držao ruku prebačenu preko njezina ramena.

"Što s njima?"

"Jeste li vidjeli pauke da se… ovaj… jate?"

"Poput onog svaka ptica svome jatu?" Audrey mu je udijelila pogled u kojem je pisalo OPREZ, LUĐAK NA PUTU.

"Pa i ne. Pogrešna riječ. Da hodaju zajedno. U čoporima. Poput vukova. Ili kojota."

Ona odmahne glavom.

"A zmije?"

"Nisam vidjela ni njih. A ni kojote u gradu. Ni psa na biciklu s papirnatim tuljcem na glavi. To mi je sve novost."

David se vrati na pozornicu noseći smeđu vrećicu u kakvu prodavači stavljaju male namirnice - bombone i čokoladice, mlijeko u tetrapaku, limenku piva. A ispod ruke je nosio i kutiju krekera.

"Našao sam nešto", reče on.

"A-ha", reče Steve, gledajući u kutiju i malu vrećicu. "To bi moralo riješiti problem gladi u Americi. Koliko toga ima, Davey? Jedna sardina i dva krekera po glavi, što ti se čini?"

"Zapravo, ima prilično toga", reče David. "Više no što bi se pomislilo. Um…" On pošuti, zagleda se u njih zamišljeno i pomalo zabrinuto. "Bi li netko imao nešto protiv toga da izmolim molitvu prije no što počnem ovo dijeliti?"

"Misliš Bogu?" upita Cynthia.

"Bogu, da."

"Može, što se mene tiče", reče Johnny. "Mislim da će nam dobro doći svaki oblik Božje milosti koji nam stoji na raspolaganju."

"Amen", reče Steve.

David stavi vrećicu i kutiju krekera između tenisica. Tad zatvori oči i ponovno sklopi ruke ispred lica, prst na prst. Johnnyja se dojmi dječakova nenamještenost. U pokretu je bilo jednostavnosti koja je ponavljanjem dotjerana do ljepote. "Bože, blagoslovi ovu hranu", počne David.

"Aha, ovo malo što je ima", reče Cynthia i istog trenutka požali što je progovorila. No David kao da joj nije zamjerio; možda je čak nije ni čuo.

"Blagoslovi našu družinu, brini za nas, i izbavi nas od zla. Molim te, pazi na moju mamu, ako je to volja tvoja." On zašuti pa reče tišim glasom: "Vjerojatno nije, ali molim te, ako je volja tvoja. Hvaljen Isus, amen." Ponovno otvori oči.

Johnny se ganuo. Dječakova ga je kratka molitva dirnula u mjesto koje je Entragian pokušao dosegnuti.

Naravno da me dirnuo. Jer on u to vjeruje. Na svoj skrušeni način, u usporedbi s njim, papa Ivan Pavao u svojoj raskošnoj odori i lasvegaskom šeširu izgleda kao kršćanin koji je vjernik samo za Uskrs i Božić.

David se prigne i podigne stvari koje je donio. Dok je prekapao po vrećici izgledao je razdragano poput bogataša koji u javnoj kuhinji sjedi na čelu stola na Dan zahvalnosti.

"Izvolite, Mary." Izvadi konzervu sardina i pruži joj je. "Ključ je na dnu."

"Hvala ti, David."

On se veselo nasmiješi. "Zahvalite prijatelju gospodina Billingsleya. Hrana je njegova, a ne moja." On joj pruži krekere. "Pošaljite dalje."

"Uzmite koliko vam treba, a ostatak ostavite", velikodušno reče Johnny. "Tako kažemo mi Prijatelji kruga… je li tako, Tom?" Veterinar ga vodnjikavo pogleda i ne odgovori.

David da po jednu konzervu sardina Steveu i Cynthiji. "Ma ne, dušo, sve je u redu", reče Cynthia, pokušavajući vratiti svoju. "Ja i Steve možemo podijeliti jednu."

"Nema potrebe", reče David, "ima dovoljno. Zaista."

On da po konzervu Audrey, Tomu i Johnnyju. Johnny svoju okrene dvaput u rukama, kao da se pokušava uvjeriti je li stvarna, prije no što strgne omot, uzme ključ s poleđine i utakne u nj metalni jezičac na rubu konzerve. Otvori je. Čim je osjetio miris ribe, halapljivo ogladni. Da mu je netko bio rekao da će tako reagirati na pišljivu konzervu sardina, nasmijao bi se.

Nešto ga potapše po ramenu. Bila je to Mary, pružala mu kutiju krekera. Izgledala je skoro ushićeno. Riblje ulje curilo joj je iz kuta usta po bradi u sjajnom žlijebu. "Uzmite", reče ona. "Super su na krekerima. Zaista!"

"Aha", zacvrkuće Cynthia "postigneš bolju cijenu za pizzu kad je prodaješ u Ritzu, uvijek sam to govorila."

Johnny uzme kutiju i nalukne se u nju. Unutra je bio samo jedan smotuljčić masnog papira, napola pun. Uzme tri okrugla tamnonarančasta krekera. Njegov gladni želudac pobuni se zbog ovog odricanja i on se nije mogao suzdržati ne uzeti još tri prije no što pruži kutiju Billingsleyu. Njihovi se pogledi na trenutak sretnu i on u glavi začuje kako starac kaže da čak ni Houdini ne bi to mogao izvesti. Zbog glave. A tu je i telefon - pokazale su se tri oznake jačine signala kad je telefon bio u dječakovim rukama, a nijedna kad ga je držao u svojima.

"Ovim se dokazalo jednom za svagda", reče Cynthia punih usta. Zvučala je onako kako je Mary izgledala. "Hrana je kudikamo bolja od seksa."

Johnny pogleda u Davida. Sjedio je na rukohvatu očeva stolca i jeo. Ralphova konzerva ležala je u njegovu krilu, neotvorena, a on je gledao iznad redova praznih sjedala. David uzme dvije sardine iz svoje konzerve, brižljivo ih položi na kreker i pruži ih tati, koji počne mehanički žvakati, kao da mu je jedini cilj ponovno isprazniti usta. Ugledavši dječakov izraz skrbne ljubavi, Johnnyju bude neugodno, kao da je oskvrnuo Davidovu privatnost. On svrne pogled i ugleda kutiju krekera na podu. Svi su bili zauzeti jelom i nitko nije obratio pozornost na Johnnyja kad je podigao kutiju i pogledao u nju.

Obišla je krug, svi su imali najmanje šest krekera (Billingsley je vjerojatno uzeo i više; stari se jarac tovio), ali se onaj valjak masnog papira još nalazio unutra i Johnny bi se mogao zakleti da je još napola pun, da se broj krekera u njemu uopće nije promijenio.

Ralph prepriča udes obitelji Carver što je jasnije mogao, jedući sardine između govornih izljeva. Pokušavao je razbistriti misli, pokušavao se pribrati - zbog Davida više no zbog sebe - ali je bilo teško. Stalno mu se priviđala Kirstie kako leži nepomična u podnožju onih stuba, pa kako Entragian odvlači Ellie za ruku iz zatvora. Ne brini, David, vratit ću se, rekla je, ali je Ralphu, koji je bio uvjeren da je u četrnaest godina braka čuo sve nijanse Elliena glasa, ona zazvučala kao da je već nema. No zbog Davida mora pokušati biti prisutan duhom, duguje mu to. Vratiti se s mjesta na koje ga je želio odvesti njegov um - sada zgranut, prenapet i pun osjećaja krivnje - da, da bilo je i toga.

Ali vratiti se bilo je tako teško.

Kad je završio, Audrey reče: "Dobro, barem nema bune u životinjskom carstvu. Ali mi je jako žao zbog vaše supruge i vaše djevojčice, gospodine Carver. A i zbog tebe, David."

"Hvala", reče Ralph, a kad je David dodao: "Moja je mama možda još živa i zdrava", on smrsi dječakovu kosu i reče mu da, tako je.

Mary je bila iduća na redu. Ispriča im o Baggie ispod pričuvne gume, pa o tome kako je Entragian ubacio "Ubit ću vas" u upozorenje o njihovim pravima, kako je ubio njezina muža na stubama, bez ikakva upozorenja ili povoda.

"Još nema divljih životinja", reče Audrey. To kao da joj je sad bila najvažnija preokupacija. Ona nagne svoju konzervu sardina i bez trunke nelagode popije ono što je ostalo od ribljeg ulja.

"Ili niste čuli dio priče o kojotu kojeg je dozvao gore da stražari ili ne želite čuti", reče Mary.

Audrey na to odmahne rukom. Sad je sjedila i omogućila Billingsleyu još najmanje deset centimetara nogu za gledanje. I Ralph je gledao, ali ništa nije osjećao u vezi s tim što je vidio. Činilo mu se da ima više napona u nekom starom akumulatoru nego u njegovim osjećajnim instalacijama.

"Njih se može pripitomiti", reče ona. "Hranite ih Gaines-burgerima{58} i dresirate kao pse."

"Jeste li ikad vidjeli Entragiana kako šeta gradom vodeći kojota na uzici?" uljudno upita Marinville.

Ona ga oštro pogleda i stisne usta. "Ne. Poznavala sam ga toliko da bih izmijenila nekoliko riječi s njim, kao i sa svima ostalima u gradu, ali je to bilo sve. Vrijeme većinom provodim u jami ili laboratoriju ili jašem. Nisam baš za gradski život."

"A ti, Steve?" upita Marinville. "Koja je tvoja priča?"

Ralph ugleda kako je taj vitki muškarac s teksaškim naglasom izmijenio pogled sa svojom djevojkom - ako mu je ona djevojka - a tad ponovno pogleda u pisca.

"Pa, kao prvo, kažete li agentu da sam pokupio autostopisticu, mislim da ću izgubiti stimulaciju."

"Njega u ovom trenutku možeš smatrati najmanjom brigom. Hajde, pričaj."

Oboje ju ispričaju, naizmjence, očito svjesni da je ono što su vidjeli i iskusili uvelike premašivalo granice vjerojatnog. Oboje su zdvajali zbog nemogućnosti da izraze koliko je užasan bio onaj kameni fragment u laboratoriju, kako je silno djelovao na njih, a nijedno od njih dvoje nije željelo iskreno priznati što se dogodilo kad je vuk (složili su se da je bila riječ o vuku, a ne kojotu) donio onaj kamen iz laboratorija i položio ga pred njih.

Ralph zaključi da je riječ o nečem u vezi sa seksom, iako mu nije bilo jasno što bi u tome moglo biti tako loše.

"Ima li još nevjernih Toma?" Marinville upita Audrey kad su Steve i Cynthia završili. Reče to blago, kao da nije želio da se ona osjeti ugroženom. Naravno da ne želi da se ona osjeti ugroženom, pomisli Ralph. Samo nas je sedmero, želi nas sve u istoj momčadi. Ne ide mu loše.

"Ne znam što sam." Zvučala je omamljeno. "Ne želim vjerovati ni trunke u to sranje - smrači mi se samo kad pomislim na to - ali ne znam zašto biste lagali." Ona zašuti pa reče zamišljeno: "Osim ako vas to što ste vidjeli one obješene ljude u Hernando's Hideaway… ne znam, nije tako jako prestrašilo da…"

"Da su nam se počele priviđati stvari?" upita Steve.

Ona kimne glavom. "Zmije koje ste vidjeli u kući - to barem ima nekog smisla. One kadšto mogu osjetiti dolazak ovakva vremena i do tri dana unaprijed i sklanjaju se gdje god stignu. A ostalo… ne znam. Ja sam znanstvenica i ne shvaćam kako - "

"Ma dajte, gospođo, vi ste poput djeteta koje se pretvara da su mu usta zašivena kako ne bi morao jesti poriluk", reče Cynthia. "Sve što smo mi vidjeli poklapa se s onim što je gospodin Marinville vidio prije nas, a Mary prije njega, a Carverovi prije njih. Sve do srušenog komada drvene ograde gdje je Entragian spljoštio brijača ili tko god već bio. Pa prekinite s tom znanstveničkom kenjažom. Mi smo svi u istoj priči; vi ste u nekoj drugoj."

"Ali ja nisam vidjela ništa od toga!" Audrey bezmalo zakuka.

"A što ste vidjeli?" upita Ralph. "Ispričajte nam."

Audrey prekriži noge i povuče rub haljine. "Kampirala sam. Imala sam četiri slobodna dana, pa sam spakirala Sally i krenula na sjever, u Copper Range. Moje omiljeno mjesto u Nevadi." Ralphu se učini da se opravdava, kao da je zbog takva ponašanja već dobila jezikovu juhu.

Billingsley je pogleda kao da se tek sad probudio iz sna… vjerojatno onog u kojem su oko njegove mršave stare stražnjice bile omotane Audreyne noge.

"Sally", reče on. "Kako je Sally?"

Audrey ga na trenutak pogleda ništa ne shvaćajući, a potom se veselo nasmiješi poput djevojčice. "Dobro je."

"Istegnuće je bolje?"

"Da, hvala. Dobra mast."

"Drago mi je to čuti."

"O čemu vi to govorite?" upita Marinville.

"Prije otprilike godinu dana liječio sam joj konja", reče Billingsley. "To je sve."

Ralph nije bio siguran bi li on dopustio Billingsleyu da liječi njegova konja, kad bi ga imao; nije bio siguran bi li dopustio Billingsleyu da liječi čak i mačku lutalicu. No možda je veterinar bio drukčiji prije godinu dana. Kad ti neumjerenost u piću postane karijera, dvanaest mjeseci može donijeti puno promjena. A malo njih nabolje.

"Postaviti Rattlesnake ponovno na noge bilo je prilično stresno", reče ona. "U posljednje vrijeme ponajviše zbog prelaska s prskalica na razvodnike. Uginulo je nekoliko orlova-"

"Nekoliko?" reče Billingsley. "Ma hajte. Ja nisam stabloljubac, ali bi mogli biti precizniji."

"No dobro, oko četrdeset, sve zajedno. Nije to puno kad se uzme u obzir cijela vrsta; u Nevadi ne manjka orlova. Kao što znate, doktore. I zeleni to znaju, ali se svejedno odnose prema svakom mrtvom orlu kao da je skuhani embrio. A zapravo je - isključivo - riječ o tome da nas se pokuša spriječiti da vadimo bakar. Bože, tako me kadšto zamaraju. Dođu ovdje u svojim kićenim stranim automobilima, a u svakom dvadeset pet kilograma američkog bakra i kažu nam da smo čudovišta i silovatelji zemlje. Oni - "

"Gospođo?" blago će Steve. "Oprostite, ali među nama nema nikog iz Greenpeacea."

"Ma naravno. Ono što želim reći jest da smo svi imali kost u grlu zbog tih orlova - a i zbog sokolova i gavrana - usprkos onoga što stabloljupci kažu." Ona ih pogleda kao da procjenjuje kakav je dojam ostavila njezina iskrenost, pa nastavi. "Ispiremo bakar iz zemlje sumpornom kiselinom. Najlakši način nanošenja kiseline je pomoću prskalica - izgledaju poput orijaških vrtnih poljevača. Ali prskalice ostavljaju lokvice. Ptice ih vide, slete da se okupaju i napoje, pa umru. I to nimalo lijepom smrću."

"Ne", potvrdi Billingsley, žmirnuvši svojim vodnjikavim očima. "Kad su iz Kineske i Desatovske jame vadili zlato - pedesetih godina - u lokvicama je bio cijanid. Jednako neugodan. No tad nije bilo zelenih stabloljubaca. To je bila banja za kompaniju, ha, gospojo Wyler?" On ustane, ode do bara, natoči za prst viskija i proguta ga kao lijek.

"Mogu li i ja dobiti jedan takav?" upita Ralph.

"Da, gospodine, rekao bih da možete", reče Billingsley. Pruži Ralphu piće, pa izvadi još čaša. Ponudi topla bezalkoholna pića, ali se ostali odluče za izvorsku vodu, koju im on natoči iz plastične boce.

"Povukli smo prskalice i zamijenili ih razdjelnim čelima i razvodnicima", reče Audrey. "To je drip sustav, skuplji od prskalica - puno - ali ptice ne dolaze u dodir s kemikalijama."

"Ne", potvrdi Billingsley. Natoči si još jedno kratko piće. Njega popije polakše, ponovno gledajući u Audreyne noge preko ruba čaše.

Problem?

Možda još ne… ali bi ga moglo biti, ne poduzmu li se određeni koraci.

Stvor koji je izgledao kao Ellen Carver sjedio je za stolom u sad praznom zatvoru, podignute glave, užeglih očiju. Vani, vjetar se nadimao i jenjavao, nadimao i jenjavao. Izbliza se začuje grepkavo tapkanje šapa koje se penju uza stube. Zaustave se ispred vrata. Začuje se hrapavo režanje. Tad se vrata širom otvore, gurnuta njuškom kuguara. Bila je velika za ženku - oko dva metra od njuške do stegna, a debeli šibajući rep dodavao je još metar njezinoj ukupnoj duljini.

Kad je puma ušla kroz vrata u prostoriju, kližući nisko nad drvenim podom, ušiju priljubljenih uz klinastu lubanju, onaj stvor zaviri u njezinu glavu još dublje, želeći osjetiti nešto od onoga što je puma osjećala i usto je privući. Životinja se bojala, prebirala kroz mirise u prostoriji, ne nalazeći utjehe ni u jednom. Bila je to ljudska jazbina, no to je bio tek dio problema.

Puma ovdje namiriše puno nevolja. Kao prvo, barut; pumi je miris ispaljenih čahura još bio oštar i kiselkast. Zatim je tu bio miris straha, poput mješavine znoja i spaljene trave. A osjećao se i miris krvi - izmiješane krvi kojota i čovjeka. A tu je bio i taj stvor u stolcu, koji je gleda dok se šulja prema njemu. Ne želi mu prići, ali mora. Izgleda poput ljudskog bića, ali ne miriše tako. Ne miriše ni na što što je puma ikad omirisala. Ona čučne pokraj njegovih nogu i oglasi se tihim cviležom i mjaukom.

Onaj stvor u kombinezonu ustane sa stolca, spusti se na koljena Ellen Carver, podigne puminu njušku i pogleda u pumine oči. Počne brzo govoriti tim drugim jezikom, jezikom neoblikovanih, i reče pumi kamo mora otići, da mora čekati i što mora učiniti kad dođe vrijeme. Naoružani su i vjerojatno će ubiti životinju, ali će ona prije toga izvršiti svoju zadaću.

Dok je stvor govorio, iz Ellenina nosa počne curiti krv. Stvor osjeti krv, otare je. Mjehuri su počeli bubriti po Elleninim obrazima i vratu. Prokleta gljivična infekcija! I ništa više od toga, barem za početak. Zašto neke žene ne znaju paziti na sebe?

"No dobro", reče pumi. "Kreni sad. Čekaj dok ne dođe vrijeme. Slušat ću s tobom."

Puma ponovno zacvili i mjaukne i lizne svojim hrapavim jezikom ruku stvora koje je odjenulo tijelo Ellen Carver, pa se okrene i ode iz sobe na šapenim jastučićima.

Stvor ponovno sjedne u stolac i nasloni se. Zatvori Ellenine oči i osluhne neumorni štropot pijeska o prozore i pusti da dio njega ode sa životinjom.

Drugo poglavlje

"Imali ste nekoliko slobodnih dana za remont, osedlali ste konja, i otišli kampirati", reče Steve. "A zatim?"

"Provela sam četiri dana u Copper Range. Pecala, fotografirala - fotografija mi je hobi. Divni dani. A tad, prije tri večeri, odlučila sam se vratiti. Otišla sam ravno u svoju kuću, sjeverno od grada."

"Što vas je dovelo natrag?" upita Steve. "Nije se spremalo nevrijeme, ha?"

"Ne. Ponijela sam svoj mali radio sa sobom i stalno su govorili da će biti vedro i vruće."

"I ja sam jedino to čuo", reče Steve. "Ovo je sranje nerazjašnjiva zagonetka."

"Imala sam ugovoren sastanak s Allenom Symesom, inspektorom, kako bih mu ukratko iznijela iskustva glede prijelaza s prskalica na razdjelna čela i razvodnike. Trebao je doletjeti zrakoplovom iz Arizone. Trebali smo se naći u Hernando's Hideawayu u devet sati, prekjučer ujutro. Tako smo prozvali laboratorij i urede na rubu grada. Zato nosim ovu prokletu haljinu, zbog tog sastanka i zato što mi je Frank Geller rekao da Symes ne voli - nije volio - žene u trapericama. Znam da je sve bilo u redu kad sam se vratila s kampiranja jer me nazvao Frank i rekao da odjenem haljinu na sastanak. Te večeri, oko sedam."

"Tko je Frank Geller?" upita Steve.

"Glavni rudarski inženjer", reče Billingsley. "Zadužen za ponovno otvaranje Kineske jame. Odnosno, bio je." On upitno pogleda Audrey.

Ona kimne glavom. "Da. Mrtav je."

"Prije tri večeri", zamišljeno će Marinville. "Do prije tri večeri sve je u Desperationu bilo med i mlijeko, barem koliko je vama poznato."

"Tako je. A idući put kad sam vidjela Franka, visio je na vješalici. I nije imao jednu ruku."

"Vidjeli smo ga", reče Cynthia i zadrhti. "A vidjeli smo i njegovu ruku. Na dnu akvarija."

"Prije svega toga, te noći, probudila sam se najmanje dva puta. Prvi put mislila sam da je riječ o grmljavini, no drugi je put zazvučalo poput pucnjeva. Zaključila sam da sam sanjala i ponovno zaspala, ali je to sigurno bilo u vrijeme kad je… počeo. A kad sam došla u ured…"

Isprva, reče ona, nije osjetila da nešto nije kako valja - sigurno ne zbog toga što Brada Josephsona nije bilo na radnom mjestu. Brada nikad nije bilo na njegovu radnom mjestu, ako je ikako bilo moguće. Pa se vratila u Hernando's Hideaway i ondje ugledala ono na što će nedugo potom naići Steve i Cynthia i vidjeti svojim očima - tijela na vješalicama. Očito svi koji su tog jutra došli. Jedan od njih, odjeven u kaubojsku usku kravatu i elegantne čizme zbog kojih bi nekog country pjevača zasvrbjeli prsti, bio je Allen Symes.

Došao je čak iz Phoenixa umrijeti u Desperationu.

"Ako je to što ste rekli istina", reče ona Steveu "Entragian je poslije sredio još puno djelatnika tvrtke. Nisam brojila - previše sam se bojala pomisliti prebrojiti ih - ali ih nije moglo biti više od sedam kad sam ja bila ondje. Stajala sam kao ukopana. Možda mi se čak nakratko i zamračilo pred očima, ne bih znala pouzdano reći. Tad sam začula pucnjavu. Ovaj put u to nije bilo sumnje. I netko je vrištao. Začulo se još nekoliko hitaca pa je vrištanje prestalo."

Vratila se u automobil no nije trčala - reče da se bojala da će je panika preplaviti počne li trčati - samo se odvezla u grad. Namjeravala je prijaviti što je vidjela Jimu Reedu. Ili, ako je Jim negdje vani poslom, kao što je često bio, jednom od njegovih zamjenika, Entragianu ili Pearsonu.

"Nisam otrčala u automobil i nisam jurila do grada, ali sam bila u šoku, svejedno. Sjećam se da sam u pretincu za rukavice potražila cigarete, iako ne pušim pet godina. A tad sam ugledala dvoje ljudi kako trče preko raskršća. Znate, tamo ispod onog signalnog svjetla?"

Oni kimnu glavama.

"Novi policijski automobil zajurio se za njima. Entragian ga je vozio, ali to tad nisam znala. Začula su se tri ili četiri hica i ljudi koje je ganjao budu odbačeni na pločnik, jedan pred trgovinu živežnim namirnicama, a drugi pokraj. Bilo je krvi. Puno. On uopće nije usporio, samo se provezao kroz raskršće, prema zapadu, i uskoro začujem još hitaca. A prilično sam sigurna da sam ga čula kako je viknuo: 'Jupi!'"

"Željela sam pomoći ljudima koje je ustrijelio. Prišla sam bliže, sparkirala se i izašla. To mi je vjerojatno spasilo život, to što sam izašla iz automobila. Jer je Entragian pobio sve što se micalo. Svakoga. Sve. Na ulici su stajali automobili i kamioni poput igračaka, porazbacani posvuda, barem njih šest. Pokraj željeznarije bio je kamion El Camino prevrnut na bok. Mislim da pripada Tommyju Ortegi. Taj kamion mu je bio skoro kao djevojka."

"Ja nisam vidio ništa od tog", reče Johnny. "Ulica je bila čista kad je mene dovezao."

"Aha - kurvin sin je besprijekorno uredan, to mu se mora priznati. Nije želio da netko slučajno zabasa u grad i počne se pitati što se dogodilo. Barem tako mislim. Doduše, samo je pomeo smeće ispod tepiha, ali će neko vrijeme to poslužiti svrsi. Naročito uz pomoć ove proklete oluje."

"Neprognozirane", zamišljeno reče Steve.

"Tako je, neprognozirane."

"Što se zatim dogodilo?" upita David.

"Pritrčala sam ljudima koje je ustrijelio. Jedna od njih bila je Evelvn Shoenstack, gospođa koja vodi frizerski salon a honorarno radi u knjižnici. Bila je mrtva, mozak joj se rasuo po pločniku."

Mary žmirne. Audrey to primijeti i okrene se k njoj.

"To je još nešto što ne smijete smetnuti s uma. Ugleda li vas, i odluči li vas upucati, gotovi ste." Ona pogledom prijeđe redom po svima, kao da želi biti sigurna da oni te njezine riječi neće shvatiti kao šalu. Ili pretjerivanje. "On je nepogrešiv strijelac. S naglaskom na onom nepogrešiv."

"Imat ćemo to na umu", reče Steve.

"Onaj drugi bio je dostavljač. Odjeven u Tastykake uniformu. I njega je Entragian pogodio u glavu, ali je još bio živ."

Govorila je s Johnnyju poznatim mirom. Vidio je to u Vijetnamu, nakon nekoliko vatrenih okršaja. On je to doduše vidio kao civil, s notesom u jednoj, a kemijskom u drugoj ruci, a Uherovim magnetofonom prebačenim preko ramena na remenu na kojem je bio pričvršćen pacifistički simbol. Promatrao, slušao i bilježio i osjećao se kao autsajder. Osjećao ljubomoru. Gorke misli koje su mu tad prolazile mozgom - eunuh u haremu, klavirist u javnoj kući - sad mu se učine umobolnima.

"Kad sam navršila dvanaest godina, tata mi je dao revolver kalibra 22", reče Audrey Wyler. "Prvo što sam učinila bilo je da sam izašla iz naše kuće u Sedaliji i ustrijelila sojku. Kad sam joj prišla, još je bila živa. Tresla se, zurila preda se, a kljun joj se otvarao i zatvarao, jako polako. Nikad u životu nisam toliko požalila i poželjela vratiti vrijeme. Kleknula sam pokraj ptice i pričekala da ugine. Činilo se da joj barem toliko dugujem. Ona je drhtala dok nije uginula. Tako je drhtao i onaj dečko u Tastykake uniformi. Gledao je niz ulicu pokraj mene, iako ondje nije bilo nikog, a čelo mu je bilo pokriveno sićušnim graškama znoja. Glava mu je izgubila oblik, a na ramenu je imao nešto bijelo. Najprije sam pomislila da su to komadići stiropora - znate onog za pakiranje, što ljudi stavljaju u kutiju kad šalju nešto lomljivo - a tad shvatim da je riječ o komadićima kostiju. S njegove… lubanje."

"Ne želim više ovo slušati", naglo će Ralph.

"Ne zamjeram vam", reče Johnny "ali mislim da moramo znati. A da se vi i vaš sin malo prošećete iza pozornice? Pogledate čega sve ima."

Ralph kimne glavom, ustane i korakne prema Davidu.

"Ne", reče David. "Moramo ostati." Ralph ga pogleda nesigurno.

David kimne glavom. "Oprosti, ali moramo", reče on.

Ralph ostane na trenutak stajati na mjestu, a tad ponovno sjedne. Za vrijeme te razmjene mišljenja, Johnnyju slučajno padne pogled na Audrey. Piljila je u dječaka s izrazom lica koji je odavao ili strah ili strahopoštovanje ili oboje. Kao da nikad nije vidjela stvorenje nalik njemu. Tad se sjeti kako su krekeri izvirali iz one vrećice poput klaunova iz malog cirkuskog autića i on se upita je li itko od njih vidio stvorenje poput Davida Carvera. Prisjeti se oznaka za jačinu signala i toga kako je Billingsley rekao da čak ni Houdini to ne bi mogao izvesti. Zbog glave. Usredotočili su se na lešinare i pauke i kojote, na štakore koji iskaču ih hrpe automobilskih guma i kuće pune čegrtuša, a ponajviše na Entragiana, koji je govorio nemušte jezike i pucao kao Buffalo Bili. A David? Što je, dovraga, on?

"Nastavite, Audrey", reče Cynthia. "Samo što biste mogli… ovaj… ublažiti scenarij filma, od onog zabranjenog za mlađe od osamnaest godina na onaj za djecu do trinaest godina uz pratnju roditelja." Ona podigne bradu u pravcu Davida.

Audrey je na trenutak zamišljeno pogleda, kao da ne shvaća. Tad se pribere i nastavi.

"Klečala sam pokraj dostavljača, pokušavala smisliti što učiniti - ostati s njim ili nekog pozvati - kad sam ponovno začula vrisku i pucnjeve u Cotton Street. Razbilo se staklo. Nešto se rascijepi - drvo - a potom se začuje glasni zveket metala. Policijski automobil ponovno počne turirati. Čini mi se da jedino što čujem ova dva dana jest turiranje tog automobila. On jurne i tad sam čula kako kreće u mom smjeru. Imala sam samo sekundu za razmišljanje, ali mislim da ne bih bila učinila nešto drugo čak i da sam imala više vremena. Potrčala sam."

"Htjela sam se vratiti u automobil i odvesti, ali mi se činilo da nema vremena. Mislila sam da nema vremena ni da zamaknem za ugao da me ne vidi. I tako sam ušla u trgovinu živežnim namirnicama. Worrellovu. Wendy Worrell ležala je mrtva pokraj blagajne. Njezin tata - on je mesar a ujedno i vlasnik - sjedio je u malom uredu, s metkom u glavi. Na sebi nije imao košulju. Sigurno se presvlačio u svoju bijelu kutu kad se to dogodilo."

"Hugh rano počinje radit", reče Billingsley. "Puno ranije od ostatka njegove obitelji."

"Oh, ali Entragian se vraća i provjerava", reče Audrey. Glas joj je bio bezbrižan, pričljiv, histeričan. "Zato je tako opasan. Vraća se i provjerava. Lud je i nema milosti, ali je i sustavan."

"Ali je i bolestan", reče Johnny. "Kad me dovezao u grad, bio je na rubu da iskrvari, a to je bilo prije šest sati. Ako se to što se događa s njim nije usporilo…" On slegne ramenima.

"Ne dajte da vas zavara", ona skoro šapne.

Johnny shvati što je ona željela reći, no znao je po tome što je vidio vlastitim očima da je to nemoguće, ali je znao i da bi reći joj to značilo uzaludno trošiti dah.

"Nastavite", reče Steve. "Što je bilo zatim?"

"Pokušala sam se poslužiti telefonom u uredu gospodina Worrella. Nije radio. Ostala sam u stražnjem dijelu dućana oko pola sata. Za to je vrijeme policijski automobil dvaput prošao, jednom po Main Street, a jednom straga, vjerojatno po Mesquite Street ili Cotton Street. Začulo se još hitaca. Otišla sam na kat, gdje Worrellovi stanuju, pomislivši da bi taj telefon mogao još raditi. Ali nije. A nije bila živa ni gospođa Worrell, a ni njihov sin. Mert, mislim da se tako zvao. Ona je bila u kuhinji glave gurnute u sudoper i prerezana grkljana. On je još bio u krevetu. Krvi je bilo posvuda. Stajala sam na vratima, gledala u njegove plakate rock glazbenika i košarkaša, a vani začujem kako automobil ponovno prolazi, brzo, i ubrzava."

"Sišla sam stražnjim stubama, ali se nisam odvažila otvoriti stražnja vrata kad sam došla do njih. Zamišljala sam ga kako čuči ispod trijema i čeka me. Čula sam ga kako je prošao, ali sam ga ipak i dalje zamišljala kako ondje čuči."

"Zaključila sam da će biti najbolje za mene da pričekam noć. Tad bih se mogla odvesti automobilom. Možda. Nisam mogla biti sigurna. Jer je bio tako nepredvidljiv. Nije uvijek bio u Main Street i nije ga se uvijek moglo čuti. Pomislili biste - možda je otišao, krenuo u brda - a tad bi se vratio, poput zeca koji iskače iz mađioničareva šešira."

"Ali nisam mogla ostati u ovoj trgovini. Kao prvo, zvuk muha me izluđivao i bilo je vruće. Inače mi ne smeta vrućina - kako da vam smeta vrućina ako živite u središnjoj Nevadi - ali mi se činilo da osjećam njihov miris. Pa sam pričekala dok ga nisam čula kako puca negdje kod mehaničarske radionice - u Dumont Street, sasvim na istočnom kraju grada - a tad sam otišla. Izlazak iz trgovine i na pločnik bila je jedna od najtežih stvari koje sam ikad učinila u životu. Kao da si vojnik i zakoračiš na ničiju zemlju. Isprva se nisam mogla micati; ukopala sam se u mjestu. Sjećam se kako sam mislila da moram hodati, nisam mogla trčati jer bi me obuzela panika da sam potrčala, ali sam morala hodati. Samo što nisam mogla. Nisam mogla. Kao da sam bila oduzeta. Tad sam čula kako se vraća. Bilo je to jezivo. Kao da me osjetio. Odnosno, kao da je nekog osjetio kako se miče dok je on okrenuo leđa. Kao da se igra neke nove dječje igre, u kojoj se gubitnike ubija umjesto da ih se samo ponovno pošalje u zatvor ili nešto slično tome. Motor… tako buči kad počne turirati. Tako snažan. Tako bučan. Čak i kad ga ne čujem, zamišljam da ga čujem. Shvaćate? Zvuči poput risa kad se je…, poput divlje mačke kad se tjera. Čula sam da mi prilazi, a ipak se nisam mogla pomaknuti. Samo sam stajala ondje i slušala kako se približava. Sjetim se onog mladića u Tastykake uniformi, kako se tresao poput sojke koju sam ustrijelila kao dijete i to mi najzad pomakne noge. Uđem u praonicu i bacim se na pod baš kad je prošao. Čula sam krikove sjeverno od grada, ali ne znam što je to bilo, jer nisam smjela podići glavu. Nisam smjela ustati. Ležala sam na podu najmanje dvadeset minuta, tako sam bila očajna. Tad više nisam osjećala strah, ali vam ne mogu objasniti kakav vam metež nastane u glavi kad ste u takvu stanju. Ležala sam tako na podu, gledala u kuglice od prašine i zgnječene čikove i razmišljala kako se vidi da je riječ o praonici čak i na razini na kojoj sam se ja nalazila, zbog mirisa i zbog svih čikova s tragovima ruža. Ležala sam tako i nisam se mogla pomaknuti da sam ga baš čula kako hoda niz pločnik. Bila bih ležala ondje sve dok mi ne bi prislonio cijev revolvera o glavu i - "

"Nemojte", lecne se Mary. "Nemojte to reći."

"Ali ne mogu prestati misliti na to!" vikne ona i bilo je nečeg u tim njezinim riječima zbog čega se Johnny Marinville naježi kao ni zbog čega što je dosad rekla. Vidjelo se da se pokušava obuzdati, pa nastavi.

"Ono što me trgnulo iz tog stanja bilo je to što sam vani začula glasove. Podigla sam se na koljena i dopuzala do vrata. Ugledam četvero ljudi na drugoj strani ulice, kod Chyl's Cluba. Dvoje su bili Meksikanci - mali Escolla koji radi na drobilici u rudniku i njegova djevojka kojoj ne znam ime, ali ima plavi pramen u kosi - prirodni, uvjerena sam - i dozlaboga je zgodna. Bila silno zgodna. Ondje je bila još jedna žena, prilično krupna, dotad je nisam vidjela. Toma, muškarca koji je bio s njom viđala sam kako igra bilijar u Bud's Suds. Flip i još nekako."

"Flip Moran? Vidjeli ste Flippera?"

Ona kimne glavom. "Išli su po drugoj strani ulice, pokušavali otvoriti automobile, tražeći ključeve. Sjetih se moga i kako bismo svi zajedno mogli pobjeći. Počnem ustajati. Prolazili su pokraj one male uličice, one između pročelja kuće u kojoj je nekad bio talijanski restoran i The Broken Drum, a Entragian se zajuri prema njima iz uličice svojim automobilom. Kao da ih je čekao. Vjerojatno ih i jest čekao. Udario ih je sve, ali mislim da je vaš prijatelj Flip jedini poginuo na licu mjesta. Ostali su se samo otkotrljali u stranu, poput čunjeva kad loše baciš kuglu. Hvatali su se jedno za drugo kako ne bi pali. Tad su potrčali. Mali Escolla je zagrlio djevojku. Ona je plakala i držala ruku na grudima. Bila je slomljena. Vidjelo se da je slomljena, izgledala je kao da u njoj ima dodatni zglob, iznad lakta. Onoj se drugoj ženi krv slijevala niz lice. Kad je začula da je Entragian pošao za njima - taj snažni, velik motor - ona se okrenula i podigla ruke kao da je prometnik ili nešto slično. Entragian je vozio desnom rukom i nagnuo se kroz prozor poput vlakovođe. Ispalio je u nju dva metka prije no što ju je udario automobilom i pregazio. Tad sam ga prvi put imala priliku bolje vidjeti, prvi put sam shvatila s kime imam posla."

Ona ih pogleda jednog po jednog, kao da pokušava odmjeriti učinak svojih riječi.

"Cerio se od uha do uha. Cerio se i smijao poput djeteta koje je prvi put došlo u Disney World. Sretan, shvaćate? Sretan."

Audrey je klečala kod ulaznih vrata praonice i gledala kako Entragian u policijskom automobilu ganja malog Escollu i njegovu djevojku po Main Street. Sustigao ih je i pregazio kao i onu stariju ženu - bilo ih je lako pregaziti oboje, reče ona, jer je dečko pokušavao pomoći djevojci, pa su trčali zajedno. Kad ih je srušio, Entragian se zaustavio, krenuo natraške, polako prešao preko njih (tad još nije bilo vjetra, reče im Audrey, pa je jasno čula kako njihove kosti krckaju), izašao, prišao im, kleknuo između njih, smjestio metak djevojci u potiljak, skinuo Escollin šešir, koji je ostao na njegovoj glavi kroz sve ovo, pa smjestio i njemu metak u glavu.

"Tad mu ponovno natakne šešir na glavu", reče Audrey. "Preživim li ovo, to nikad neću zaboraviti, koliko god poživjela - kako je skinuo mladićev šešir da ga ustrijeli, pa mu ga ponovno stavio na glavu. Kao da je želio reći da shvaća kako im nije lako i da želi biti što obzirniji."

Entragian je ustao, načinio puni krug (pritom ponovno napunio revolver), kao da odjednom gleda na sve strane. Audrey reče da je na licu imao širok osmijeh razbijača. Johnny je znao na kakav osmijeh misli. Vidio ga je. Ludo, ali mu se činilo da je sve to vidio - u snu, u nekom drugom životu.

Ponovno ona poznata kozmička vijetnamska sjeta, reče si on. Način na koji je opisala policajca podsjeti ga na neke drogirane vojnike uz koje je trčao i neke priče koje bi mu ispričali kasno noću - došapnute priče pješadijaca koji su vidjeli dečke, njihove dečke, kako čine užasne, neopisive stvari s tim istim izrazom bezgrešne vedrine na licu. To je Vijetnam, i ništa više, vraća ti se poput LSD halucinacija. Za potpunu sliku sad ti je samo potrebno da s nečijeg tranzistora koji mu viri iz džepa zasvira "People Are Strange" ili "Pictures of Matchstick Men".

No je li to zaista baš sve? Negdje duboko u sebi kao da je sumnjao u to. Taj je dio njega smatrao da se ovdje događa još nešto, nešto što ima malo ili nimalo veze s ništavnim sjećanjima romanopisca koji se hranio ratom poput lešinara ili strvinara… i nakon toga napisao upravo onako lošu knjigu kakvu je takvo ponašanje vjerojatno i jamčilo.

No dobro - ako nije problem u tebi, u čemu je?

"Što ste tad učinili?" upita je Steve.

"Vratila se u ured praonice. Puzala sam. A kad sam se vratila ondje, uvukla sam se u prostor za koljena ispod stola, skutrila se ondje i zaspala. Bila sam jako umorna. Vidjevši sve to… toliko umiranja… jako me umorilo."

"Bio je to lagan san. Čula sam svašta. Pucnjeve, eksplozije, lomljavu stakla, krikove. Nemam pojma koliko je toga bilo stvarno, a koliko plod moje mašte. Kad sam se probudila, bilo je kasno poslije podne. Sve me boljelo, najprije sam mislila da je sve to bio san, da sam još možda na kampiranju. Tad sam otvorila oči i shvatila gdje sam, sklupčana ispod stola, osjetila miris bjelila i sapuna i shvatila da mi je sila na zahod kao nikad u životu. Usto su mi utrnule obje noge."

"Počela sam se izvlačiti ispod stola, rekla si da ne paničarim ako malo zapnem, a tad sam začula kako se netko zaustavio ispred trgovine i ja se ponovno uvučem pod stol. Bio je to on. Znala sam to po njegovu hodu. Bio je to zvuk muškarca u čizmama."

"On reče: 'Ima li koga?' i krene niz prolaz između perilica i sušilica. Kao da slijedi moje tragove. U neku ruku i jest. Bio je to moj parfem. Rijetko ga stavim, ali sam ga se sjetila kad sam odjenula haljinu, pomislila sam da bi moj sastanak s gospodinom Symesom mogao bezbolnije proći." Ona slegne ramenima, možda malo posramljeno.

"Znate ono o majstoru od zanata bez alata."

Cynthia ju je blijedo gledala, ali Mary kimne glavom.

'"Miriše poput Opiuma', kaže on. 'Zar ne, gospođice? Je li to taj miris?' Ja nisam ništa rekla, samo sam se skutrila u onoj rupi ispod stola i rukama se pokrila po glavi. On kaže: 'Zašto ne izađete? Izađete li, bit ću brz. Budem li vas morao tražiti, bit ću spor.' Htjela sam izaći, eto kako me smotao. Kako me uplašio. Bila sam uvjerena da pouzdano zna da sam negdje unutra i da će pratiti trag mog mirisa poput lovačkog psa i željela sam izaći ispod stola i otići k njemu kako bi me brzo ubio. Željela sam otići k njemu kao što su sigurno oni ljudi iz Jonestowna željno stali u red da dobiju napitak. Ali nisam mogla. Ponovno sam se ukočila i mogla sam jedino ležati ondje i misliti da ću umrijeti punog mjehura. Ugledam uredski stolac - izvukla sam ga kako bih se zavukla pod stol - i pomislim, 'Kad ugleda gdje je stolac, znat će gdje sam.' Tad on uđe u ured, baš dok sam ja tako razmišljala. 'Ima li koga?' kaže on. 'Izađite. Neću vam ništa. Samo vas želim pitati što se ovdje događa. Imamo velikih problema.'"

Audrey počne drhtati, kao što je po Johnnyjevu mišljenju drhtala dok je nakostriješena i sklupčana poput ježa bila u rupi ispod stola, čekala da Entragian načini još tih nekoliko koraka, nađe je i ubije. Samo što se smiješila, osmijehom kojeg je bilo nepodnošljivo gledati.

"Toliko je bio lud." Ona čvrsto stisne ruke u krilu. "U jednom dahu kaže da će vas, ako izađete, nagraditi brzom smrću; u idućem kaže da vam samo želi postaviti nekoliko pitanja. Ludo. Ali sam mu ja povjerovala oboje. Pa tko je luđi? Ha? Tko je luđi?"

"On zađe dva koraka u sobu. Mislim da su bila dva. Dovoljno daleko da njegova sjena padne preko stola i na drugu stranu, gdje sam ja bila. Sjećam se da sam pomislila, ako njegova sjena ima oči, vidjet će me. Stajao je ondje dugo. Čula sam ga kako diše. Tad reče: 'Jebi ga' i ode. Minutu potom začujem kako su se otvorila i zatvorila ulazna vrata. Najprije sam bila uvjerena da je riječ o smicalici. U glavi sam ga vidjela jasno kao što sad vidim vas, kako otvara i zatvara vrata, ali još stoji s nutarnje strane, pokraj automata s malim kockicama sapuna. Stoji ondje isukana revolvera, čeka da se pokrenem. A znate li što? Još sam tako mislila čak i kad je ponovno počeo gariti ulicama u svom automobilu, u potrazi za drugim ljudima koje bi ubio. Mislim da bih još bila ispod tog stola, samo što sam znala da ću se, ne odem li na zahod, popiškiti u gaće, a to nisam željela. A-a, nema teorije. Ako je namirisao moj parfem, još bi lakše namirisao miris svježe mokraće. I tako sam ispuzala ispod stola i otišla na nužnik - šepesala sam poput starice jer su mi noge još bile utrnule, ali sam ga se dočepala."

Pa iako je nastavila govoriti još desetak minuta, Johnnyju se činilo da je priča Audrey Wyler više-manje završila na tom mjestu, kako ona hramljući odlazi na zahod. Njezin je automobil bio u blizini i imala je ključeve u džepu na haljini, ali je automobil mogao biti i na Mjesecu umjesto u Main Street po tome koliko joj je koristio. Nekoliko je puta prešla put između ureda i praonice (Johnny ni trenutka nije posumnjao koliko je hrabrosti bilo potrebno čak i za to), ali nije dospjela dalje. Njezina hrabrost ne samo da ju je izdala, ona je isparila.

Kad bi pucnjava i taj izluđujući, nesmiljeni zvuk turiranja motora nakratko prestali, ona bi odlučila potrčati do automobila, reče ona, ali bi tad zamislila Entragiana kako je sustiže, gura je s ceste, izvlači iz automobila i puca joj u glavu. A usto, reče im ona, bila je uvjerena da će stići pomoć. Da mora stići. Desperation nije na glavnoj cesti, ali ipak nije toliko daleko, a budući da bi rudnik trebao ponovno proraditi, uvijek netko dolazi i odlazi.

Neki su ljudi zaista došli u grad, reče ona. Vidjela je poštanski kamion za dostavu pošiljaka oko pet sati tog poslijepodneva te kamionet lokalne tvrtke za održavanje strujne mreže oko podneva idućeg dana, što znači jučer. Oba su prošla po Main Street. Čula je glazbu iz kamioneta. Tad nije čula Entragianov policijski automobil, ali pet minuta nakon prolaska kamioneta pokraj praonice, ponovno su se začuli pucnjevi i neki je muškarac vrisnuo: "Nemojte! Nemojte!" glasom visokim poput djevojačkog.

"Nakon toga, još jedna beskrajna noć, u kojoj nisam željela ostati u praonici, ali se nisam baš odvažila ni izaći, jela sam gotovu hranu iz automata koji je stajao na kraju reda sušilica, pila vodu iz umivaonika u nužniku. A potom novi dan, u kojem Entragian još kruži poput lešinara."

Nije bila svjesna, reče ona, da dovodi ljude u grad i da ih baca u zatvor. Jedino o čemu je tad mogla razmišljati bilo je kako pobjeći, ali joj se nijedan plan nije činio dovoljno dobrim. A na neki je način praonicu počela doživljavati kao dom…sigurnom. Entragian je jednom ovdje bio, i otišao, i nije se vratio. Možda se nikad neće vratiti.

"Kao za slamku sam se držala misli da nije mogao posmicati baš sve, da mora biti još ljudi poput mene, koji su na vrijeme vidjeli što se događa i sklonili se. Netko će se izvući iz grada. Nazvat će državnu policiju. Govorila sam si da je pametnije, barem zasad, čekati. Tad je došla oluja i odlučila sam je iskoristiti kao štit. Ušuljat ću se natrag u zgradu rudarske tvrtke. U garaži je svenamjensko vozilo - "

Steve kimne glavom. "Vidjeli smo ga. Iza njega je mala prikolica puna uzoraka kamenja."

"Moj je plan bio otkvačiti prikolicu i odvesti se na sjeverozapad, natrag na Autocestu 50. Mogla bih se dokopati kompasa iz ormarića sa zalihama, pa bih se mogla snaći čak i po vjetru. Naravno, znala sam da bih mogla upasti u neku brešu, ali mi se to nije učinilo velikom pogibli, ne nakon onog što sam vidjela. A morala sam izaći. Dvije noći u praonici… hej, baš bih voljela vidjeti vas. Spremala sam se to učiniti kad ste naišli vas dvoje."

"Skoro sam vam rasuo mozak", reče Steve. "Oprostite mi zbog toga." Ona se blijedo nasmiješi pa ponovno pogleda u sve njih. "A ostatak znate", reče ona.

Ne slažem se, pomisli Johnny Marinville. Ono kuckanje u nosu počelo se pojačavati. Želio je piće, i to silno. Budući da bi to bila ludost - barem za njega - on izvadi bočicu aspirina iz džepa i popije dva s gutljajem vode. Mislim da ništa ne znamo. Barem ne još.

Mary Jackson reče: "Što ćemo sad? Kako da se ispetljamo iz ovog zla? Hoćemo li uopće pokušati, ili čekamo da nas se izbavi?"

Dugo nitko ne odgovori. Tad se Steve promeškolji na stolcu koji je dijelio sa Cynthiom i reče: "Ne možemo čekati. Barem ne dugo."

"Zašto to kažeš?" upita Johnny. Glas mu je bio znatiželjno blag, kao da već zna odgovor na to pitanje.

"Jer je netko trebao pobjeći, stići do telefona izvan grada i isključiti stroj za ubijanje. No nitko to nije učinio. Čak i prije dolaska oluje, nitko to nije učinio. Ovdje se događa nešto izvanredno i mislim da računati na pomoć izvana znači jedino smrt. Moramo se osloniti jedni na druge i moramo otići odavde što prije. Eto što mislim."

"Ja ne idem dok ne doznam što mi se dogodilo s mamom", reče David.

"Ne možeš tako razmišljati, sinko", reče Johnny.

"Da, mogu. I razmišljam."

"Ne", reče Billingsley. Zbog nečeg u njegovu glasu David podigne glavu. "Ne kad su drugi životi u pitanju. Ne kad si tako… poseban, kao što jesi. Potreban si nam, sinko."

"To nije pošteno", dahne David.

"Ne", složi se Billingsley. Njegovo naborano lice bilo je kameno. "Nije."

Cynthia reče: "Tvojoj majci neće ništa koristiti ako ti - i mi ostali - umremo pokušavajući je naći. A ako, pak, uspijemo otići iz grada, mogli bismo dovesti pomoć."

"Tako je", reče Ralph, ali šuplje, klonulo.

"Ne, nije tako", reče David. "To je picin dim, eto što je."

"David!"

Dječak ih promotri pozorno, lica zažarena od gnjeva i smučena od straha. "Nikome od vas nije do moje majke, nikome. Čak ni tebi, tata."

"To nije istina", reče Ralph. "A i okrutno je."

"Aha", reče David "ali mislim da je ipak istina. Znam da je voliš, ali mislim da bi je ostavio jer smatraš da je već mrtva." On se upilji u oca pa kad Ralph spusti pogled na svoje ruke, suze mu se otkinu iz njegovih natečenih očiju. David svrne pogled na veterinara. "A i vama ću reći nešto, gospodine Billingsley. Samo zato što se molim ne znači da sam nekakav čarobnjak iz stripa ili nešto slično. Molitva nije mađioničarstvo. Jedini trikovi koje znam su oni s kartama koje ionako najčešće zabrljam."

"David - " zausti Steve.

"Odemo li i vratimo se, bit će prekasno da je se spasi! Znam da će biti tako! Znam!" Njegove riječi zazvone s pozornice poput glumčeva govora, pa zamru. Vani se nadme ravnodušni vjetar.

"David, vjerojatno je već prekasno", reče Johnny. Glas mu je bio čvrst, ali nije mogao pogledati dječaku u oči.

Ralph promuklo uzdahne. Sin mu priđe, sjedne pokraj njega, uhvati ga za ruku. Ralphovo je lice bilo izmučeno od umora i zbunjenosti.

Izgledao je stariji.

Steve se okrene Audrey. "Rekli ste da znate za drugi izlaz iz grada."

"Da. Veliki zemljani nasip koji se vidi na ulasku u grad je sjeverna strana rudokopa koji smo ponovno počeli eksploatirati. Po njemu ide cesta, preko vrha i spušta se u jamu. A ima još jedna koja izbija na autocestu na zapadu. Prolazi pokraj Desperation Creeka, koji je sad tek presušeni jarak. Znate na što mislim, Tome?" On kimne glavom.

"Ta cesta - Desperation Creek Road - počinje kod voznog parka. Ondje ima još terenskih vozila. U najveći stanu samo četiri osobe, ali bismo mogli zakvačiti praznu prikolicu pa bi se ostalo troje moglo voziti u njoj."

Steve, desetogodišnji veteran utovara, istovara, odluka na licu mjesta i brzih bjegova (često nužnih zbog kombinacije hotela s četiri zvjezdice i raspojasanosti budalaša iz rock sastava), pozorno ju je slušao. "Dobro, predlažem sljedeće. Čekamo do jutra. Malo se odmorimo, možda čak i odrijemamo. Možda će se oluja dotad ispuhati - "

"Mislim da je vjetar malo jenjao", reče Mary. "Možda sam to umislila, ali mi se čini da je zaista oslabio."

"Čak i ako bude još puhao, možemo doći do voznog parka, zar ne Audrey?"

"Sigurna sam da možemo."

"Koliko je daleko?"

"Tri kilometra od upravne zgrade, vjerojatno dva odavde." On kimne glavom. "A po danu ćemo moći vidjeti Entragiana. Pokušamo li se kretati noću, po oluji, ne možemo na to računati."

"A ne možemo računati ni na to da ćemo primijetiti… divlje životinje", reče Cynthia.

"Morat ćemo hodati brzo i naoružani", reče Steve. "Smiri li se oluja, možemo otići do nasipa mojim kamionom - troje naprijed sa mnom u kabini, četvero otraga u prikolici. Bude li vrijeme loše - a zapravo se nadam da i hoće - mislim da bismo trebali poći pješice. Privući ćemo manje pozornosti na taj način. Možda neće ni primijetiti da nas nema."

"Vjerojatno su Escolla i njegovi prijatelji razmišljali na isti način kad ih je Collie pregazio", reče Billingsley.

"Krenuli su sjeverno niz Main Street", reče Johnny. "Točno što bi Entragian očekivao. Mi ćemo krenuti na jug, prema rudniku, barem u početku i otići odavde po servisnoj cesti."

"Aha", reče Steve. "I tad,puf!, nema nas." On priđe Davidu - dječak je ostavio oca i sjedio na rubu pozornice, buljio u kičasta sjedala starog kina - i čučne pokraj njega. "Ali ćemo se vratiti. Čuješ li me, Davide? Vratit ćemo se po tvoju mamu, i po sve koje je ostavio na životu. Časna izviđačka, možeš me držati za riječ."

David nastavi prazno buljiti u sjedala. "Ne znam što učiniti", reče on. "Znam da moram zamoliti Boga da mi pomogne razbistriti glavu, ali sad se tako ljutim na njega da ne mogu. Svaki put kad se pokušam pribrati, to mi se ispriječi na putu. Dopustio je da policajac uzme moju majku! Zašto? Isuse, zašto?"

Znaš li da si nedavno napravio čudo? pomisli Steve. Nije to rekao; to bi moglo samo još više produbiti Davidovu smućenost i jad. Steve ustane i ostane stajati zagledan u dječaka, ruku duboko nabijenih u džepove, nemirnih očiju.

Puma je polako hodala niz uličicu, spuštene glave, priljubljenih ušiju. Zaobišla je kante za smeće i hrpu triješća puno lakše no što su to bili učinili ljudi; puno je bolje vidjela u mraku. Svejedno zastane na kraju uličice, a iz grla joj se začuje tiho, žalobno režanje. Ne sviđa joj se ovo. Jedan od njih je moćan - jako moćan. Osjećala je njegovu moć čak i kroz cigleni bočni zid zgrade, kako žari poput ugljevlja. No, nije bilo ni natruhe neposluha. Onaj onostranac, onaj iz zemlje, bio je u puminoj glavi, njegova volja zakvačena za pumin um poput udice. On je govorio jezikom neoblikovanih, iz bivšeg vremena, kad su sve životinje osim ljudi i onostranaca bili jedno.

Ali joj se nije sviđao taj osjećaj moći. Taj žar.

Ona ponovno zareži, razdraženom ljestvicom, više kroz nozdrve nego kroz svoja zatvorena usta. Gurne glavu iza ugla i žmirne kad joj kovitlac vjetra razbaruši krzno i zapahne nos mirisima stoklasa i kastileje i ustajalog pića i stare cigle. Čak je i odavde osjećala grki miris iz jame na jugu grada, miris koji se ondje osjeća otkad su napunili eksplozivom posljednjih šest utora za eksploziv i ponovno otvorili to zlo mjesto, miris koji su životinje poznavale a ljudi nastojali zaboraviti.

Vjetar umine i puma polako otapka niz stazu između plota i stražnjeg zida kinodvorane. Zaustavi se i onjuši sanduke. Potrošila je više vremena na onaj prevrnuti nego na onaj koji je još stajao uza zid. Na njemu je bilo puno ispremiješanih mirisa. Posljednja osoba koja je stajala na prevrnutom sanduku gurnula ga je s onog koji je još stajao oslonjen o zid. Puma osjeti miris njegovih ruku, drukčiji, jetkiji miris od ostalih. Kožni miris, nekako razodjeven, začinjen znojem i uljima. Pripadao je muškarcu u najboljim godinama. Namiriše i oružje. U drugim okolnostima, taj bije miris nagnao u bijeg, ali sad to nije bilo važno. Otići će kamo je drevni šalje; nije imala izbora.

Puma onjuši zid, pa pogleda u prozor. Nije bio zaključan; vidjela je kako se miče na vjetru. Ne jako, jer je bio u udubini, ali dovoljno da bi ona bila sigurna da je otvoren. Može ući. Bit će lako. Prozor će se dati gurnuti prema unutra, ugnuti se kako se kadšto događa s čovjek-stvarima. Ne, reče glas neoblikovanog. Ne možeš.

U glavi joj na trenutak bljesne slika: sjajni predmeti. Čovjek-ispijalice, kadšto smrskane u svjetlucave komadiće na kamenju kad ih ljudi potroše. Shvatila je (kao što laik može otprilike razumjeti složeni geometrijski dokaz, ako je brižljivo protumačen) da će srušiti puno tih čovjek-ispijalica na pod pokuša li skočiti kroz prozor. Nije znala kako je to moguće, ali je glas u njezinoj glavi rekao da jest, i da će ih ostali čuti kako se razbijaju.

Puma poput crnog vira prođe ispod nezabrtvljenog prozora, zastane omirisati požarna vrata, obijena daskama, pa priđe drugom prozoru. Ovaj je bio na jednakoj visini poput onog u kojem su bile čovjek-ispijalice, i načinjen od jednakog bijelog stakla, ali nije bio nezabrtvljen.

Ali je ipak to onaj kroz koji ćeš ući, šapne glas u puminoj glavi. Kad ti kažem da je vrijeme, ući ćeš kroz njega.

Da. Mogla bi se porezati na prozorsko staklo, kao što si je jednom rasjekla jastučiće šapa na komadićima ispijalica gore u brdima, ali kad joj glas u glavi reče da je vrijeme, skočit će kroz prozor. A kad se nađe unutra, nastavit će činiti ono što joj glas kaže. Ne bi trebalo biti tako… ali zasad, tako jest.

Puma legne ispod zatvorenog prozora muškog zahoda, ovije rep oko sebe i pričeka na glas stvora iz jame. Glas onostranca. Glas Taka. Kad ga začuje, pokrenut će se. Dotad, ležat će ovdje i slušati glas vjetra i mirisati gorčinu koju nosi sa sobom, poput loših vijesti iz drugog svijeta.

Treće poglavlje

Mary je gledala kako stari veterinar vadi bocu viskija iz ormarića za pića, kako mu je skoro iskliznula iz ruke i kako si toči piće. Korakne prema Johnnyju i obrati mu se tiho. "Zaustavite ga. Taj će se naljoskati."

On je pogleda podignutih obrva. "Tko je vas izabrao za Kraljicu umjerenosti?"

"Bitango", sikne ona. "Mislite li da ne znam tko je to sve počeo? Mislite da nisam vidjela?"

Ona krene prema Tomu, ali je Johnny povuče i ode sam. Začuje kako je bolno udahnula; vjerojatno ju je stisnuo za zapešće malo snažnije no što bi bilo kavalirski. No nije bio naviknut da ga se naziva bitangom. Ipak je on dobitnik najprestižnije književne nagrade. Bio je na naslovnoj stranici Timea. A ševio je i najpopularniju američku glumicu (pa možda je to malo retroaktivno, jer je bila najpopularnija američka glumica 1965, ali ju je ipak ševio) i nije bio naviknut da ga se naziva bitangom.

Da, Mary je imala donekle pravo. On, čovjek kojemu autoceste i obilaznice na životnom putu liječenih alkoholičara nisu nepoznanica, ipak je dao tom turbo-limač favoritu, Doktoru Ćuskiji od Čuture prvo piće večeri. Mislio je da će to pomoći Billingsleyu da se trgne, da se pribere (a potreban im je pribran, to je ipak njegov grad)… no nije li bio trunčicu ljut kad je cuger od veterinara sebi dodijelio napunjenu pušku, dok se dobitnik najprestižnije književne nagrade morao zadovoljiti praznom?

Ne. Dovraga, nije bila riječ o pušci. Trebalo je starca prizvati k svijesti kako bi bio od pomoći, eto što je trebalo.

Pa, možda. Možda. To se činilo pomalo prijetvorno, ali čovjek u nekim situacijama mora vjerovati samom sebi - prvenstveno u šašavim situacijama, a ova je bez sumnje takva. Ovako ili onako, možda to i nije bila tako loša zamisao. U životu je imao ne odveć sjajnih ideja kao pljeve, a ako je netko imao potrebne kvalifikacije da prepozna lošu ideju, bio je to vjerojatno John Edward Marinville.

"Zašto ne bismo to sačuvali za poslije, Tom?" reče on i vješto istrgne čašu viskija iz veterinarove ruke, upravo kad ju je ovaj prinosio ustima.

"Hej!" grakne Billingsley i posegne za njom. Oči su mu bile vodnjikavije no inače, i prošarane žarkocrvenim šavovima koji su izgledali poput sićušnih posjekotina. "Dajte mi to!"

Johnny je držao čašu izvan njegova dohvata, blizu svojih usta, i osjeti iznenadnu, zapanjujuće snažnu želju da doskoči tom problemu na najjednostavniji, najbrži način.

Umjesto toga, odloži čašu na barsku plohu, gdje je stari Tommy neće moći dohvatiti osim ako ne skoči na jednu ili drugu stranu. Johnny nije mislio da Tommy ne bi mogao skočiti za pićem; stari je Tommy sad u takvu stanju da bi vjerojatno pokušao otprdjeti "Marseljezu" kad bi mu netko obećao dupli viski. Ostali su promatrali što se događa. Mary je trljala zapešće (koje je doista bilo crveno, primijeti on - ali malo, ništa zato).

"Dajte mi!" zatuli Billingsley i ispruži ruku prema čaši na baru, otvarajući i zatvarajući prste poput gladne bebe kad želi da mu vrate bočicu.

Johnny se sjeti kako ga je ona glumica - ona sa smaragdima, koja je u praskozorje ljudske povijesti bila američka šećerlema, tako slatka kao da ne zna nabrojiti do tri pimpeka - jednom gurnula u bazen u Bel-Airu, kako su se svi smijali, kako se i on smijao kad je izašao van potpuno mokar, još držeći bocu piva u ruci, odveć pijan da bi znao što se događa, i da je voda koja se cijedi s njega ostatak njegova ugleda koji otječe u čučavac.

Da, dame i gospodo, bio je on tog vrućeg dana u Los Angelesu, grohotom se smijao u svom mokrom odijelu Pierra Cardina, boce piva podignute visoko u jednoj ruci poput trofeja, a svi ostali smijali su se zajedno s njim; svi su se izvrsno zabavljali, gurnuli su ga u bazen baš kao u filmu a oni su se izvrsno zabavljali, samo braćo veselo, dobrodošli u vrli svijet odveć pijanih da bi znali što čine, da vidimo kako ćete se pisanom riječju izvući iz ovoga, Marinville.

Oblije ga stid više zbog sebe nego zbog Toma, iako je znao da svi gledaju u Toma (osim Mary, koja je još iz zapešća pravila slona), u Toma koji je još ponavljao: "Vratite mi tooo!", dok je zatvarao i otvarao šaku poput dojenčeta, Toma koji je bio pripit od tri pića. Johnny je i to već vidio; nakon što stanovit broj godina provedeš plivajući u boci, pijući sve što ti dopadne usta a naizgled ostaješ trešten trijezan, škrge za cugu pokazuju neobičnu sklonost da se hermetički zatvore čim okusiš kap. Šašavo ali istinito. Narode, dođite i uvjerite se: pogledajte čudesne "Kronične alkoholičare", priđite, da živ čovjek ne povjeruje.

On zagrli Toma, nagne se u smeđu aromu viskija koja je lebdjela oko njegove glave poput svetokruga od para i promrmlja: "Budite sad dobrica, pa ćete poslije dobiti to piće."

Tom ga pogleda svojim crveno prošaranim očima. Njegove ispucane usne bile su vlažne od pljuvačke. "Obećajete?" šapćući otpovrne on, urotničkim šaptom i dahne još kužnih para.

"Da", reče Johnny "možda sam pogriješio što sam vam dao prvo piće, ali kad već jesam, opskrbljivat ću vas. No to je sve što ću učiniti, pa imajte malo dostojanstva, može?"

Billingsley ga pogleda. Raširene oči pune vode. Crvene vjeđe. Sjajne usne. "Ne mogu", šapne on.

Johnny uzdahne i na trenutak zatvori oči. Kad ih je ponovno otvorio, Billingsley je piljio na drugi kraj pozornice u Audrey Wyler.

"Zašto mora nositi tako kratku suknju?" promrmlja. Njegov zadah bio je dovoljno jak da bi Johnny zaključio kako ovo možda nije pripitost od tri pića; činilo se da je Doktor Ćuskija od Čuture negdje usput trgnuo još dvije ili tri.

"Ne znam", reče on smiješeći se širokim lažnim smiješkom voditelja kviza, pa odvede Billingsleya natrag k ostalima, okrene ga od bara i pića na njemu. "Imate nešto protiv?"

"Ne", reče Billingsley. "Ne, ja… samo sam…" On prazno pogleda u Johnnyja svojim vlažnim očima pijanca. "O čemu sam ono govorio?"

"Nema veze." Glas voditelja kviza sad je izlazio kroz širok osmijeh voditelja kviza: zvonak, srdačan, iskren koliko i producentovo obećanje da će nazvati idući tjedan. "Recite mi nešto - zašto onu rupu u zemlji nazivaju Kineska jama? Razmišljao sam o tome."

"Vjerojatno gospojica Wyler zna o tom više od mene", reče Billingsley, ali Audrey više nije bila na pozornici; dok su im se David i njegov otac otišli pridružiti, zabrinuta izraza lica, ona je izašla na desni izlaz, vjerojatno u potrazi za hranom.

"No dajte", reče Ralph, neočekivano razgovorljiv. Johnny ga pogleda i shvati da Ralph Carver, usprkos vlastitim problemima, točno shvaća kako stvari stoje sa starim Tommyjem. "Kladim se da ste vi zaboravili više ovdašnje povijesti no što je ta mlada dama naučila. A riječ je o povijesti ovog područja, zar ne?"

"Pa… jest. Povijesti i geologiji."

"Dajte, Tom", reče Mary. "Ispričajte nam priču. Pomozite da nam prođe vrijeme."

"U redu", reče on. "Al' nije baš ubava, kako kažemo u ovom kraju."

Steve i Cynthia se polako doklate. Steve je rukom obgrlio djevojku oko struka, i ona njega, a prste je omotala oko jedne od njegovih pasica za remen.

"Pričajte, starino", blago će Cynthia. "Dajte." I on to učini.

"Davno prije nego je itko i pomislio ovdje vadit bakar, bilo je zlata i srebra", reče Billingsley. Udobno se namjesti u naslonjaču i odmahne glavom kad mu David ponudi čašu vode. "To je bilo davno prije nego je ikom palo na um površinsko kopanje. Poduzeće Diablo Mining otvoreno je 1858. Rattlesnake broj jedan, gdje je danas Kineska jama. Tamo je bilo zlata, i to ne malo."

"Bio je to rudnik s oknima - u to su doba svi bili takvi - i oni su išli za žilom sve dublje i dublje, iako je kompanija sigurno znala kolko je to opasno. Zemlja na južnoj strani nije loša - krečnjak, skarn{59} i vrsta nevadskog mramora. Često se u njoj nađe i volastonita. Nije vrijedan, al' ga je lijepo za vidjet."

"Ispod, sjeverno od mjesta gdje je sad rudnik, tamo su iskopali okno Rattlesnake. Zemlja je tamo nevaljava. Nevaljava za kopanje, nevaljava za zemljoradnju, nevaljava za sve. Šošoni su je zvali kisela zemlja. Imali su i riječ za to, zgodnu, većina šošonskih riječi je zgodna, al' se ne sjećam. Sve su to eruptivni ostaci, ono što se utisnulo u zemljinu koru u vulkanskim erupcijama koje nisu stigle do površine. I za te ostatke postoji riječ, al se ni te ne sjećam."

"Porfir", dovikne mu Audrey. Stajala je na desnoj strani pozornice i držala vrećicu pereca. "Hoće li netko pereca? Mirišu malo čudno, ali su ukusni."

"Ne, hvala", reče Mary. Ostali odmahnu glavama.

"Porfir, to je ta riječ", potvrdi Billingsley. "Pun je vrijednih stvari, od granata do uranija, al' je puno tog nestabilno. Tlo gdje su iskopali prvi Rattlesnake imalo je prilično bogatu zlatnu žilu, al' su uglavnom to bili hornfels facijesi - glina. Glina je taložna stijena, drobljiva. Može se slomit rukama, a kad je taj rudnik zašao u zemlju dvadeset pet metara a ljudi čuli kako zidovi stenju i cvile oko njih, zaključe da je vrag odnio šalu i izađu iz rudnika. Nije to bio štrajk za bolju plaću; jednostavno nisu htjeli umrijet."

"A vlasnici lijepo unajme Kineze. Dopreme ih plato-vagonima iz Frisca, svezane lancima ko osuđenike. Sedamdeset muškaraca i dvadeset žena, redom odjeveni u vatirane pidžama-kapute i okrugle šeširiće. Pretpostavljam da su si vlasnici čupali kosu zato što se nisu i prije dosjetili Kineza, jer su imali puno prednosti u odnosu na bijelce. Nisu se opijali ni bančili po gradu, nisu prodavali alkohol Šošonima ili Paiutama, nisu htjeli kurve. Nisu čak ni pljuvali duhan na pločnik. No to su bile samo kamate. A glavnica je bila to što su išli duboko kolko im se reklo i nisu se žalili kad su hornfels facijesi škripali i strugali oko njih. A okno se moglo brže kopat u dubinu, jer nije moralo bit tako široko - bili su puno manji od rudara bijelaca a pristajali su radit i na koljenima. A usto, svakog se kineskog rudara kojeg se uhvatilo sa zlatnim grumenom moglo strijeljat na licu mjesta. A s nekolko se to i učinilo."

"Kriste", reče Johnny.

"Da, nije to bilo baš ko u starim filmovima s Johnom Wayneom", složi se Billingsley. "Dakle, bili su pedeset metara duboko - skoro dvostruko dublje nego kad su rudari bijelci odbacili svoje pijuke - kad je došlo do urušavanja. Postoje svakojake priče o tome. Jedna je da su iskopali waisina, nekakvog drevnog zemnog duha i da je on razvalio rudnik. Druga je da su razljutili gobline-kucače."

"Što su goblini-kucači?" upita David.

"Napasti", reče Johnny. "Podzemna inačica trolova."

"Tri stvari", reče Audrey sa svog mjesta na desnoj strani pozornice. Grickala je perec. "Kao prvo, takva vrsta rudokopa naziva se hodnik, a ne okno. Kao drugo, hodnik se buši a ne kopa. Treće, bilo je to urušavanje i točka. Nikakvi goblini-kucači, nikakvi zemni duhovi."

"Glas racionalizma", reče Johnny. "Duh stoljeća. Hura!"

"Ja se ne bih spustila tri metra u takvo tlo", reče Audrey. "Nitko pri zdravoj pameti ne bi to učinio, a oni su bili ondje, na pedeset metara dubine, četrdeset rudara, nekoliko nadglednika, najmanje pet ponija, kvrcaju, trupkaju i dovikuju se, samo što nisu aktivirali dinamit. Ono što zapanjuje je koliko su ih dugo goblini-kucači štitili od njihove gluposti!"

"A kad se naposljetku okno urušilo, urušilo se na dobrom mjestu", Billingsley nastavi priču. "Krov se urušio oko dvadeset metara od potkopnog hodnika." On pogleda u Davida. "Tako se, sinko, naziva ulaz u rudnik. Rudari su stigli do tamo a ondje im se ispriječi sedam metara urušenih hornfels facijesa, skarna i devonskog škriljevca. Oglasi se sirena i narod iz grada dohrli na brdo vidjet što se dogodilo. Čak su stigle i kurve i kockari. Čuli su Kineze unutra kako vrište, preklinju da ih se iskopa prije no što se ostalo sruši. Neki su rekli da su zvučali ko da se tuku među sobom. Al nitko nije želio uć i počet kopat. Onaj cvileći zvuk koji hornfels facijesi ispuštaju kad je tlo nesigurno bio je glasniji no ikad, a krov ulegnut na nekolko mjesta između potkopnog hodnika i prvog odrona."

"Je li se moglo ta mjesta poduprijeti?" upita Steve.

"Naravno, al' se nitko nije htio tog prihvatit. Poslije dva dana, predsjednik i potpredsjednik upravnog odbora Diablo Mines pojave se s dvojicom rudarskih inženjera iz Renoa. Dok su raspravljali o tome što učinit, prezalogajili su malo, rekao mi je tata. Jeli su s bijele prostirke na zemlji dok je u oknu - oprostite, u hodniku - ni trideset metara od njih, četrdeset ljudskih duša vrištalo u tami.

"Došlo je do novih urušavanja dublje u rudniku. Ljudi su pričali da je to zvučalo ko da duboko u zemlji nešto pušta vjetrove il' se podriguje, al' su Kinezi još bili dobro - odnosno živi - iza prvog odrona i preklinjali da ih se iskopa. Vjerojatno su tad već počeli jesti rudarske ponije, a dva dana nisu imali vode i svjetla. Oni rudarski inženjeri uđu - odnosno zavire - i kažu da je preopasno za akciju spašavanja."

"Pa što su učinili?" upita Mary.

Billingsley slegne ramenima. "Postavili dinamit ispred ulaza u rudnik i srušili i njega. Ušutkali ga."

"Želite li reći da su namjerno zatrpali četrdeset ljudi?" upita Cynthia.

"Četrdeset dvoje, uračunavši šefa smjene i predradnika", reče Billingsley. "Šef smjene je bio bijelac, al' pijandura i čovjek poznat po tome da se pristojnim ženama obraćao prostačkim riječima. Nitko se nije založio za njega. A ni za predradnika, kad je već riječ o tome."

"Kako su mogli?"

"Većinom su bili Kinezi, gospojica", reče Billingsley "pa je bilo lako."

Vjetar se nadme. Zgrada zadrhti pod njegovim grubim dodirom kao živa. Čuli su jedva čujni zvuk kako lupka prozor u ženskom toaletu. Johnny je čekao da prozor zijevne dovoljno jako da aktivira Billingsleyeve boce-mine.

"Al to nije svršetak priče", reče Billingsley. "Znate kako s vremenom takvi događaji narastu u mašti ljudi." On spoji ruke i zamigolji kvrgavim prstima. Na ekranu kao da se vinula divovska ptica, neki mitološki papirnati zmaj, vjesnik smrti. "Rastu poput sjena."

"Pa, kako je završila?" upita Johnny. I nakon tolikih godina još se lijepio za dobru priču kad bi je čuo, a ova nije loša.

"Poslije tri dana, dva mlada Kineza pojave se u The Lady Day, salunu koji se nalazio otprilike gdje je sad The Broken Drum. Rane sedmoricu prije neg su ih svladali. Dvojicu ubiju. Jedan od ubijene dvojice bio je onaj rudarski inženjer iz Renoa koji je preporučio da se okno zatrpa."

"Hodnik", reče Audrey.

"Tiho", reče Johnny i da Billingsleyu znak rukom da nastavi.

"Jedan od 'kulija' - tako su ih nazivali - bude ubijen u okršaju. Najvjerojatnije nož u leđa, iako se ljudima najviše sviđa priča da je profesionalni kockar po imenu Harold Brophy trznuo zapešćem i bacio kartu s mjesta na kojem je sjedio i njome prerezao čovjeku vrat."

"Onaj koji je još bio živ, bude pogođen na pet ili šest mjesta. To ljude nije spriječilo da ga odvedu i sutradan objese, nakon kraćeg brzopoteznog linč-suđenja. Kladim se da ih je razočarao; sudeći prema priči, bio je previše pomahnitao da bi imao pojma što se događa. Noge su mu okovali lancima, a ruke lisičinama, al' se on ipak opirao ko divlja mačka i stalno bjesnio na svom jeziku."

Billingsley se malo nagne naprijed, kao da se zapiljio baš u Davida.

Dječak je gledao u njega, širokih, očaranih očiju.

"Sve što je rekao bilo je na poganskom kineskom, ali jedan su zaključak svi uspjeli izvuć: on i njegov prijatelj izvukli su se iz rudnika i došli se osvetit onima koji su ih ondje poslali, pa ih ostavili na cjedilu."

Billingsley slegne ramenima.

"Najvjerojatnije su to bila dva mladića iz takozvanog Kineskog tabora južno od Elyja, mladići koji nisu bili pasivni ili trpeljivi poput ostalih. Dotad se priča o urušavanju već proširila i ljudi u Kineskom taboru su sigurno za nju dočuli. Neki su vjerojatno imali rodbinu u Desperationu. A važno je upamtit i da onaj preživjeli u pucnjavi nije znao ni riječi engleskog osim psovki. Većinu onog što su izvukli iz njega zaključili su po njegovim pokretima. A znate kako ljudi obožavaju preokrete u nevjerojatnim pričama. Nije prošla ni godina dana a ljudi su već govorili da su oni kineski rudari još živi, da ih se može čut kako razgovaraju, smiju se i mole da ih se pusti van, kako jauču i obećavaju osvetu."

"Je li moguće da se nekoliko ljudi izvuklo?" upita Steve.

"Ne", reče Audrey s vrata.

Billingsley pogleda u nju, pa svrne pogled svojih natečenih, zakrvavljenih očiju na Stevea. "Vjerojatno", reče on. "Ona su dvojica možda krenula u suprotnom smjeru niz okno, dok su se ostali skupili iza odrona. Jedan od njih mogao se sjetit nekakvog ventila il dimnjaka - "

"Lupetate", reče Audrey.

"Ne lupetam", reče Billingsley "i vi to znate. Ovo je staro vulkansko područje. Istočno od grada čak ima i površinskog porfira - izgleda poput crnog stakla s komadićima rubina, no zapravo je to granat. A gdje ima vulkanskih stijena, ima okna i dimnjaka."

"Izgledi da su dvojica - "

"To je samo pretpostavka", umirujuće reče Mary. "Način da brže prođe vrijeme."

"Hipotetičke koještarije", progunđa Audrey i pojede još jedan sumnjivi perec.

"No sad svejedno, tako glasi priča", reče Billingsley. "Rudari zatrpani živi, dvojica su izašla, tad već sišli s uma, i pokušali se osvetit. A poslije se počelo govorkat i o duhovima u zemlji. Ako to nije priča za olujnu noć, ne znam koja jest." On pogleda u Audrey. Na njegovu je licu titrao lukav pijani osmijeh. "Vi ste kopali ondje, gospojice. Vi novi. Niste naišli ni na kakve kratke kosti, ha?"

"Pijani ste, gospodine Billingsley", reče ona hladno.

"Ne", reče on. "Da barem jesam, al' nisam. Ispričajte me, dame i gospodo. Kad puno pričam, pripiša mi se. Redovito." On prijeđe preko pozornice, pognute glave, zgurenih ramena, malko se zanoseći u hodu. Sjena koja ga je pratila bila je ironična i po veličini i po svojoj herojskoj pojavi. Pete njegovih čizama zakloparaju. Gledali su za njim.

Odjednom se začuje pljoštimični udarac od kojeg svi poskoče. Cynthia se skrušeno nasmiješi i podigne tenisicu. "Oprostite", reče ona. "Pauk. Mislim jedan od onih violinista."

"Guslača", reče Steve.

Johnny se sagne pogledati, ruku podbočenih o noge iznad koljena.

"Nije."

"Nije što?" upita Steve. "Nije pauk guslač?"

"Nije pustinjak", reče Johnny. "Par." On podigne pogled, ne smiješeći se. "Možda su to", reče on "kineski pauci guslači."

Tak! Can ah wan me. Ah lah.

Pumine se oči otvore. Ustane. Rep joj se počne nemirno trzati slijeva nadesno. Skoro je vrijeme. Njezine se uši naćule, strigne ušima začuvši kako je netko ušao u prostoriju iza bijelog stakla. Ona podigne pogled prema staklu, napregnuto - preplet procjene i koncentracije. Njezin će skok morati biti besprijekoran kako bi prošla kroz prozor, a upravo je savršenstvo bilo ono što je glas u njezinoj glavi zahtijevao.

Ona počeka, a ono tiho, cvileće režanje ponovno izađe iz njezina grla… ali sad izađe i kroz njezina usta i kroz nozdrve, jer je nabrala njušku i iskezila zube. Malo-pomalo, ona počne napinjati svoja stegna.

Skoro je vrijeme.

Skoro je čas.

Tak ah ten.

Billingsley najprije zaviri u ženski zahod i džepnom svjetiljkom osvijetli prozor. Boce su još bile na mjestu. Bojao se da bi snažan zapah vjetra mogao otvoriti prozor i srušiti boce s prozorske daske i izazvati lažnu uzbunu, ali se to nije dogodilo, a sad je bilo malo vjerojatno da će se i dogoditi. Vjetar je oslabio. Oluja, ljetni hir prirode kakav još nije doživio, jenjavala je. A sad ga muči drugi problem. Mora utažiti žeđ.

Samo što u posljednjih pet godina to sve manje sliči na žeđ, a više na svrbež, kao da je zaradio neki užasni oblik osipa od dodira otrovnog bršljana - onaj koji napada mozak umjesto kože. No to nije važno, zar ne? Znao je kako doskočiti svom problemu, a to je važno. A tako će malo manje misliti o svemu ovome. Ovom ludilu. Da je posrijedi samo pogibao, da je netko prolupao pa vitla revolverom, s tim bi se mogao suočiti, bez obzira na starost, pijan ili trijezan. Ali ovo nije bilo tako crno-bijelo. Ona geologica tvrdi da jest, da je problem samo u Entragianu, ali Billingsley je znao da nije tako. Jer je Entragian sad bio drukčiji. Rekao je to ostalima i Ellen Carver ga je nazvala ludim. Ali…

Ali kako je Entragian drukčiji? I zašto on, Billingsley, osjeća da je ta policajčeva promjena važna, a možda i bitna, za njih? Nije znao. Trebao bi znati, trebalo bi mu to biti jasno kao dan, ali u posljednje vrijeme, kad popije, sve mu se počne mutiti, kao da postaje senilan. Čak se nije mogao sjetiti ni imena konja one geologice, kobile koja je pretegnula mišić na nozi -

"Sjećam se", promrmlja on. "Da, sjećam se, zvala se…" Kako, stara ispičuturo? Ne znaš, zar ne?

"Znam, zvala se Sally!" klikne on pobjedonosno, pa prođe pokraj daskama zabijenog požarnog izlaza i gurne vrata muškog zahoda. Nakratko osvijetli džepnom svjetiljkom školjku. "Sally! Tako je!"

Posvijetli džepnom svjetiljkom zid i konja koji je galopirao rigajući dim. Nije se sjećao kad ga je nacrtao - vjerojatno se naljoskao do besvijesti - ali je to bez sumnje bilo njegovo djelo, i to ne loše. Sviđalo mu se to kako je konj izgledao istodobno i divlje i slobodno, kao da je došao s nekog drugog svijeta gdje božice još jašu neosedlane konje i kadšto u svojim hajkama preskoče sedam milja.

Njegov se mozak malo razbistri, kao da mu je slika na zidu otvorila vrata sjećanja. Da, Sally. Prije godinu dana, otprilike. Glasine da će se rudnik ponovno otvoriti istom su počele gusnuti u potvrđenu činjenicu. Automobili i kamioni počeli su se pojavljivati na parkiralištu Quonsetice koja je služila kao upravna zgrada rudnika, zrakoplovi su počeli slijetati na uzletište južno od grada i jedne su mu noći rekli - baš ovdje u ovom kinu, dok je pio s dečkima - da jedna geologica stanuje u kući starog Riepera. Mlada. Neudana.

Kažu zgodna.

Billingsley je trebao pustiti vodu, nije lagao, ali to nije sad bila njegova najveća potreba. U jednom je umivaoniku bila prljava plava krpa, nešto što nitko ne bi dodirnuo bez pincete, osim u prijekoj nuždi. No stari je veterinar podigne, otkrije bocu Satin Smootha, bućkuriš od viskija ako postoji flaširani bućkuriš… ali svaka je luka bolja od brodoloma.

On odvrti čep. Držeći bocu objema rukama, jer su mu se tresle, potegne dugi, dugi gutljaj. Napalm mu klizne niz grlo i plane u utrobi. Žario ga je, istina, ali kako idu riječi one pjesme Patry Loveless koja se nekad stalno vrtjela na radiju? Povrijedi me, dušo, ne štedi me.

On isplahne prvi gutljaj manjim (sad je lakše držao bocu; drhtanja ruku je nestalo), pa vrati čep na mjesto a bocu u umivaonik.

"Nazvala me", promrmlja on. Ispred prozora, pumine se uši naćule na zvuk njegova glasa. Ona još malo jače zategne stegna, čekajući da joj se približi, bliže mjestu gdje će ona doskočiti. "Žena me nazvala telefonom. Rekla da je njezin konj trogodišnja kobila po imenu Sally. Tako je."

On ponovno poklopi bocu krpom, nesvjesno, skrivajući bocu po navici, dok su mu misli bile na tom danu prošlog ljeta.

Otišao je do Rieperove kuće, lijepe kuće od nepečene opeke na brdu i čovjek iz rudnika - crnac koji je poslije postao portir - odveo ga je do konja. Rekao je da je Audrey dobila hitan poziv i da mora odletjeti u sjedište tvrtke u Phoenixu. A tad, dok su išli prema konjušnici, onaj crnac je pogledao preko Billingsleyeva ramena i rekao…

"Rekao je: 'Eno je'", promrmlja Billingsley. Ponovno je uperio svjetlo u konja koji galopira preko iskrivljenih keramičkih pločica i zurio u nj raširenih očiju prisjećajući se, načas zaboravivši na mjehur. "I zazvao ju je."

Tako je. Haj, Audi, viknuo je, a ona je mahnula. Odmahnula mu je. I Billingsley je mahnuo, pomislivši kako govorkanja odgovaraju istini: zaista je bila mlada i zaista je bila zgodna. Nije bila filmska zvijezda, ali po mjerilima ovog kutka svijeta gdje nijedna neudana žena ne mora platiti piće ako ne želi, bila je krasotica. Pobrinuo se za njezina konja, dao crncu malo ljekovite masti za konja, a poslije je ona došla kupiti još. Marsha mu je to bila rekla; on je bio u Washoe, liječio neku bolesnu ovcu.

Otad ju je često viđao u gradu. Nije razgovarao s njom, to ne, kretali su se u drugom društvu, ali bi je vidio na večeri u Antlers Hotelu ili Owl's Clubu, a jednom u The Jailhouseu u Elyju; vidio ju je na piću u Bud's Suds ili Drumu s kolegama iz rudnika, kako baca kocku iz šalice da se vidi tko će platiti; u Worrellovoj trgovini, kako kupuje živežne namirnice, pa kod Conoca, kako kupuje benzin, pa jednom u željeznariji kad je kupovala limenku boje i kist, da, viđao ju je, u ovako malom i zabitnom gradiću svakog viđaš - moraš.

Zašto to sve premećeš po toj svojoj tintari? upita se on i najzad krene prema školjci. Njegove su čizme škripale po nečistoći i prašini, po žbuci koja se smrvila između slomljenih pločica. On se zaustavi malo izvan linije za ciljanje i odapinjanje. Snop svjetlosti džepne svjetiljke osvjetljavao je iskrzani vrh jedne čizme dok je on otvarao rasporak.

Kakve veze ima Audrey Wyler s Colliejem? Kakve bi veze mogla imati s njim? Ne sjeća se da ih je ikad vidio zajedno ili čuo da su par, nije to. Pa što je onda? I zašto mu se po glavi mota misao da to ima veze s onim danom kad je otišao pregledati njezinu kobilu? Čak je nije ni vidio tog dana. Pa… na trenutak… iz daljine.

On se poravna sa školjkom i izvadi stari papak. Bože, mora se olakšati. Popiješ litru, ispišaš pola, nisu li tako govorili?

To kako je mahnula… požurila prema svom automobilu… krenula na uzletište… otišla u Phoenyx. Odjevena u poslovni kostim, naravno, jer nije odlazila ni u kakvu rudarsku baraku u pustinji, nego nekamo gdje na podu ima tepih, a pogled se pruža najmanje s trećeg kata. Ide se sastati s moćnicima. Ima dobre noge… Starim, ali nisam prestar da ne bih primijetio lijepo koljeno… dobre noge, da tako je, ali -

I odjedanput se mozaik u njegovoj glavi složi, ali nije škljocnulo nego je prasnulo. Jedan trenutak, prije no što je puma hripavo no glasno zarežala, on pomisli da zvuk lomljave stakla čuje samo u svojoj glavi, da je to zvuk spoznaje.

No tad počne režanje koje se brzo pretvori u riku od koje Billingsley počne mokriti iz čistog straha.

Na trenutak je bilo nemoguće povezati taj zvuk s bilo čime što je ikad hodilo po zemlji. On se strelovito okrene špricajući mokraću u obliku vatrenog kola i ugleda crni, zelenooki obris raširen na keramičkim pločicama. Komadići razbijenog stakla svijetlili su u krznu na njegovim leđima. Odmah je znao što je to, njegov je mozak usprkos prepasti i užasu brzo povezao obris sa zvukom.

Planinski lav - džepna svjetiljka pokazala je da je riječ o jako velikoj ženki - podigne svoje lice i frkne na nj, otkrivši dva niza dugih bijelih zuba. A puška je bila na pozornici, naslonjena na ekran.

"O moj Bože, ne", šapne Billingsley i baci džepnu svjetiljku pokraj pumina desnog ramena, namjerno je promašivši. Kad je režeća životinja munjevito okrenula glavu da vidi što se bacilo na nju, Billingsley jurne prema vratima.

Potrči sagnute glave, pospremajući se u hlače rukom u kojoj je prije držao džepnu svjetiljku. Puma ispusti još jedan svoj vrištavi, pomamni urlik - vrisak žene opečene ili ubodene, zaglušujući u zatvorenom prostoru nužnika - a tad se baci na Billingsleya, raširenih prstiju na prednjim šapama, ispruženih dugih kandži.

One zasijeku kroz njegovu košulju u njegova leđa dok je u mraku tražio kvaku, razrežu tanke mišiće, oderu mu kožu u krvavim prugama u obliku slova V. Njezine krupne šape zapnu za lastiku njegovih gaćica i zadrže ga na trenutak, povukavši starca - koji je počeo vrištati - natrag u zahod. Tad pukne njegov remen, on se prevali natraške i ljosne na pumu. Skotrlja se s nje, udari bokom o staklom posut pod, podigne se na jedno koljeno a tad ga puma zaskoči. Prevali ga na leđa i sune zubima prema njegovu vratu. Billingsley podigne ruku i ona odgrize komad. Kapljice krvi ljeskale su se na njezinim brkovima poput skarn-granata. Billingsley ponovno vrisne i gurne drugu ruku pod njezinu bradu, pokušavajući je odgurnuti, pokušavajući je zbaciti. Osjeti njezin dah na svom obrazu, kako ga pritišće kao vrućim prstima. On pogleda preko njezina ramena i ugleda onog konja na zidu, njegova konja, kako jurca divlje i slobodno. Tad puma ponovno nasrne, uhvati zubima njegovu ruku i počne mahati glavom lijevo-desno i tad ostane samo bol. A bol ispuni svijet.

Cynthia je točila još jednu čašu vode kad se puma prvi put oglasila. Od tog zvuka popuste joj svi živci i olabave mišići. Plastična boca sklizne joj iz opuštenih prstiju, udari o pod između njezinih tenisica i rasprsne se poput vodene bombe-balona. Odmah je prepoznala zvuk - mjauk divlje mačke - iako je taj zvuk čula jedino u kinodvorani. A to je - neobično ali istinito - bio slučaj i sad.

A tad krikne neki muškarac. Tom Billingsley.

Ona se okrene, ugleda kako Steve pilji u Marinvillea, ugleda kako je Marinville pogledao u stranu, olovnosivih obraza, usana stisnutih no ipak uzdrhtalih. U tom je trenutku pisac izgledao nemoćan, izgubljen i neobično ženskast s tom svojom dugom sijedom kosom, poput starice koja ne zna ni tko je, a kamoli gdje je.

No ipak, ono što je Cynthia u tom trenutku najintenzivnije osjetila za Johnnyja Marinvillea bio je prezir.

Steve pogleda u Ralpha koji kimne glavom, pograbi svoju pušku i potrči prema lijevom izlazu s pozornice. Steve ga sustigne i oni iščeznu tim putem, trčeći usporedo. Starac ponovno krikne, ali je ovaj put u kriku bilo nečeg užasno vlažnog, kao da je istodobno pokušavao krkljati i vrištati, a i vrisak ne potraje dugo. Puma se ponovno oglasi.

Mary priđe Steveovu šefu i pruži mu pušku od koje se dotad skoro i nije odvajala. "Uzmite je. Pomozite im."

On je pogleda i ugrize se za usnu. "Slušajte", reče on. "U mraku loše vidim. Znam kako to zvuči, ali - "

Divlja mačka zakriči, zvukom tako glasnim da se Cynthiji učini kao da joj para uši. Po leđima joj zatitraju žmarci.

"Da, poput ustrtarenog hvalisavca, eto kako mi zvuči", reče Mary i okrene mu leđa.

To pokrene Marinvillea, ali polako, poput nekog tko se prenuo iz duboka sna.

Cynthia ugleda Billingsleyevu pušku naslonjenu na ekran i ne pričeka Marinvillea. Zgrabi pušku i zagrabi preko pozornice, držeći pušku podignutu visoko iznad glave, poput gerilaca na plakatu - ne zato što je željela izgledati romantično, nego zato što se nije željela zabušiti u nešto i izložiti se pogibli da puška opali. Mogla bi pogoditi nekog ispred sebe. Protrči pokraj nekoliko prašnjavih stolaca koji su stajali pokraj nečega što je sličilo neispravnoj kontrolnoj ploči za rasvjetu, pa niz uski hodnik kojim su prošli na putu do pozornice. Cigla s jedne, drvo s druge strane. Miris staraca koji ne znaju što bi s vremenom. I odveć ga često trate na drkanje, sudeći po njihovoj videoteci. Začuje se još jedan životinjski urlik - puno glasniji - ali od starca više ni glasa. To nije dobar znak. Malo ispred nje lupe vrata, pomalo šupalj zvuk, zvuk kakav jedino mogu proizvesti vrata javnog zahoda kad udare o keramičke pločice. Tako dakle, pomisli ona. Muški ili ženski, ali vjerojatno muški jer je ondje zahod.

"Pazi!" Ralphov glas, skoro vrisak. "Isuse Kriste, Steve - "

Od mačke dopre nekakav frktav urlik. Začuje se tupi udarac. Steve vrisne, iako nije mogla zaključiti je li od bola ili iznenađenja. Zatim se začuju dva zaglušujuća praska. Plamen iz cijevi na trenutak preplavi zid kod muškog zahoda i osvijetli aparat za gašenje požara na kojeg je netko objesio iskrzani sombrero. Ona se nagonski sagne, pa skrene za ugao u nužnik.

Ralph Carver tijelom je podbočio vrata da se ne zatvore. Zahod je osvjetljavala jedino starčeva džepna svjetiljka, koja je ležala u uglu okrenuta prema zidu i rasipala svjetlost po njemu pa je odbljesak te svjetlosti omogućavao da se nešto vidi. Zbog te blijede svjetlosti i valova dima iz Ralphove puške ono što je gledala učini joj se poput halucinogene omare i podsjeti je na njezinih nekoliko eksperimenata s pejotlom i meskalinom.

Billingsley je puzao, omamljen, prema pisoarima, glave tako pognute da se vukla po pločicama. Košulja i potkošulja bile su mu rastrgane po sredini. Iz leđa mu je brizgala krv. Izgledao je kao da ga je izbičevao neki manijak.

Na sredini poda, plesao se neobičan valcer. Puma se podigla na stražnje noge, a prednje šape položila na Steveova ramena. Krv se slijevala niz njezine slabine, ali se činilo da nije ozbiljnije ranjena. Jedan od Ralphovih hitaca čini se da ju je potpuno promašio; polovica onog konja na zidu bila je raznesena u komadiće. Steve je ruke prekrižio na prsima; laktovi i podlaktice bili su na puminu grudnom košu.

"Pucaj!" drekne on. "Zaboga, pucaj ponovno!"

Ralph, čije je lice bilo izduljena maska sjena na blijedom svjetlu, podigne svoju pušku, nacilja, pa je ponovno spusti zdvojna izraza lica, bojeći se da će pogoditi Stevea.

Mačka vrisne i sune svojom trokutastom glavom. Steve naglo trgne glavom prema natrag. I tako su plesali taj pijani tango, mačkine su se kandže zabijale dublje u Steveova ramena i Cynthia ugleda kako se po Steveovu kombinezonu šire krvavi cvjetovi, oko mjesta gdje je mačka zabola svoje kandže. Njezin je rep divlje šibao lijevo-desno.

Oni načine još jedan poluokret i Steve udari o zahod na sredini poda. Zahod se prevrne i Steve zaglavinja na rubu ravnoteže, prekriženim rukama izbezumljeno držeći na odstojanju pumu koja je nasrtala na njega. Iza njih, Billingsley se dovukao u suprotni ugao nužnika no nastavio je puzati, kao da ga je napad divlje mačke pretvorio u igračku na navijanje, osuđenu da se kreće dok se ne zaustavi.

"Ubij ovu mrcinu!" vrisne Steve. Uspio je jednu nogu gurnuti između donjeg dijela okvira školjke i platnene vrećice a da nije pao, ali je sad stajao na krivoj nozi; još trenutak-dva i puma će ga prevrnuti nauznak. "Ubij je, Ralph, UBIJ JE!"

Ralph ponovno podigne pušku, razrogačenih očiju, gnječeći donju usnu, a tad Cynthiju nešto odbaci u stranu. Ona se zavrti preko prostorije i u posljednji trenutak uhvati za srednji umivaonik od tri i tako izbjegne frontalni sudar s ocjelnim zrcalom koje je pokrivalo čitav zid.

Okrene se i ugleda Marinvillea kako je krupnim korakom zagrabio u zahod. Kundak Maryne sačmarice ležao je priljubljen uz donju stranu njegove desne podlaktice. Zagasita sijeda kosa vijorila je i dodirivala mu ramena. Cynthia u životu nije vidjela nekog toliko uplašenog kao što je maločas bio Marinville, ali sad kad se zahuktao, Marinville nije oklijevao; on prisloni dvocijevku na životinjinu glavu.

"Gurni!" rikne on i Steve gurne. Mačkina glava zaljulja se i odmakne od njega. Njezine žarke oči kao da su bile osvijetljene iznutra, kao da uopće nije živo biće, nego izdubena bundeva u kojoj gori svijeća. Spisatelj žmirne, malko okrene glavu u stranu i povuče oba okidača. Začuje se zaglušujuća grmljavina s kojom se zvuk Carverove puške nije mogao mjeriti. Jarki plamen sune iz cijevi, a tad Cynthia osjeti miris oprljenog krzna. Puma se svali postrance, skoro bez glave, a krzno na njezinu zatiljku zadimi se.

Steve zalomi rukama da povrati ravnotežu. Marinville, omamljen, mlitavo ga uhvati i Steve - njezin simpatični novi prijatelj - ispruži se po podu.

"Kriste, mislim da sam se usrao u gaće", reče Marinville, skoro kozerski, a zatim: "Ne, to je vjerojatno bio samo šušanj vjetra u tužnim vrbama. Steve, dobro si?"

Cynthia klekne pokraj Stevea. On sjedne, osvrne se zapanjeno, i žmirne kad ona oprezno pritisne prstom jedan od krvavih cvjetova na ramenu kombinezona.

"Mislim da jesam." Pokušavao je ustati. Cynthia ga jednom rukom obgrli oko pasa, napne se i podigne. "Hvala, šefe."

"Ne mogu povjerovati", reče Marinville. Prvi put otkad ga je Cynthia upoznala, on joj zazvuči potpuno prirodno, poput čovjeka koji živi život umjesto da glumi ulogu. "Ne mogu povjerovati da sam to učinio. Jer me ona žena postidjela. Steven, zaista si dobro?"

"Ima rupa od kandži", reče Cynthia "ali to sad nije važno. Moramo pomoći starom."

Mary uđe noseći Marinvilleovu pušku - onu praznu - držeći je na ramenu. Ruke je omotala oko kraja cijevi. Cynthiji se njezino lice učini jezivo spokojnim. Mary promotri prizor - sad još nestvarniji, jer nije bio samo osjenčan dimom baruta nego zamagljen od njega - a tad požuri do Billingsleya, koji je učinio još dva umorna pokušaja da otpuže u zid a tad se srušio, od koljena naviše. Lice mu je palo posljednje, pa se nakrivio i naposljetku skliznuo po pločicama.

Ralph ispruži ruku da će uhvatiti Stevea za rame, no ugleda ondje krv pa se zadovolji time da ga čvrsto uhvati za nadlakticu.

"Nisam mogao", reče on. "Htio sam, ali nisam mogao. Poslije prva dva hica bojao sam se da ću pogoditi tebe umjesto nje. Kad si se najzad okrenuo tako da sam mogao pucati sa strane, stigao je Marinville."

"U redu je", reče Steve. "Sve je dobro što se dobro svrši."

"To sam mu dugovao", reče spisatelj širokogrudnošću nogometaša koji je postigao pobjedonosni gol, a od koje se Cynthiji smuči. "Da nije mene, ne bi ni bio ovdje u - "

"Dolazite ovamo!" reče Mary prepuklim glasom. "Isuse Kriste, kakovo krvari!"

Njih se četvero okupe oko Mary i Billingsleya. Mary ga je okrenula na leđa i Cynthia se lecne. Većeg dijela jedne ruke stare pijandure više nije bilo - svi prsti osim malog odgrizeni do korijena - no to nije bilo najgore. S donjeg dijela njegova vrata i ramena bila je oderana koža. Krv je brizgala u mlazovima. Ali je bio pri svijesti, očiju sjajnih i svjesnih.

"Suknja", šapne promuklo. "Suknja."

"Nemoj govoriti, stari moj", reče Marinville. Prigne se, dohvati džepnu svjetiljku i uperi je u Billingsleya. Ono što je u tami izgledalo loše, na njezinoj je svjetlosti izgledalo još gore. Pokraj starčeve glave bila je lokva krvi; Cynthia nije shvaćala kako je još uopće živ.

"Potreban mi je kompresivni zavoj", reče Mary. "Nemojte samo stajati,pomozite mi, umrijet će ne zaustavimo li krvarenje ovog časa!"

Prekasno, dušo, pomisli Cynthia, ali ne reče ništa.

Steve spazi nešto slično krpi u jednom od umivaonika i dohvati je. Pokazalo se da je to neka jako stara majica s reklamom za Camel cigarete. On presavine majicu dvaput, pa je pruži Mary. Ona kimne glavom, presavine je još jednom, pa je pritisne na Billingsleyev vrat.

"Pođimo", reče Cynthia i uhvati Stevea za ruku. "Natrag na pozornicu. Ako ništa drugo, barem mogu isprati ovo vodom iz bara. Ima puno vode na najdonjoj po - "

"Ne", šapne starac. "Ostanite! Morate… čuti ovo."

"Ne smijete govoriti", reče Mary. Ona jače pritisne njegov vrat svojim improviziranim kompresivnim zavojem. Majica je već tamnjela. "Nećete prestati krvariti budete li govorili."

On zakoluta očima prema Mary. "Prekasno… za liječenje." Glas mu je bio promukao. "Umirem."

"Ne, ne umirete, ne budite smiješni."

"Umirem", ponovi on i bijesno se trgne ispod njezinih ruku. Njegova razderana leđa mljasnu po keramičkim pločicama, zvuk od kojeg Cynthiju spopadne mučnina. "Približite se… svi, blizu… i poslušajte me."

Steve pogleda u Cynthiju. Ona slegne ramenima, a tad njih dvoje kleknu pokraj starčeve noge, Cynthia rame uz rame s Mary Jackson.

Marinville i Carver nagnuli su se sa strane.

"Ne bi smio govoriti", reče Mary, ali zazvuči nesigurno.

"Neka kaže što želi", reče Marinville. "Što je, Tome?"

"Prekratka za poslovni sastanak", šapne Billingsley. Gledao ih je, očima preklinjao da shvate što želi reći.

Steve zamaše glavom. "Ne razumijem vas."

Billingsley obliže usne. "Samo sam je jednom prije vidio u haljini. Zato mi je tako dugo trebalo da shvatim… što nije u redu."

Marynim licem preleti užas. "Tako je, rekla je da je imala sastanak s inspektorom! Došao je čak iz Phoenixa čuti njezino izvješće o nečemu važnom, nečemu što znači veliku zaradu, a ona bi odjenula haljinu tako kratku da će ga slikati gaćicama svaki put kad prekriži noge? Mislim da to ne bi išlo."

Niz Billingsleyeve beskrvne, neobrijane obraze curile su graške znoja. "Osjećam se tako glupo", propišti on. "Al nisam ja kriv za to. A-a. Nisam s njom razgovarao. Nisam bio tamo kad je došla u moju ambulantu po mast za konja. Uvijek sam je vidio iz daljine, a žene ovdje uglavnom nose traperice. Al mi je malo falilo. Doista. Malo mi je falilo, a tad sam počeo pit i ponovno se pomutio." On pogleda Mary. "Haljina je bila dobra… kad ju je obukla. Shvaćate?"

"O čemu on to priča?" upita Ralph. "Kako bi mogla biti dobra kad ju je odjenula, a poslije prekratka za poslovni sastanak?"

"Viša", šapne starac.

Marinville pogleda u Stevea. "Što? Zazvučalo je kao da je rekao - "

"Viša", reče Billingsley. Brižljivo je izgovorio tu riječ, a tad počne kašljati. Presavinuta majica koju je Mary držala na njegovu vratu i ramenu sad je bila natopljena krvlju. Očima je kolutao od jednog do drugog. Okrene glavu u stranu, ispljune krv i napad kašlja mine.

"Mili Bože", reče Ralph. "Ona je kao Entragian? Želite li to reći, da je ona kao onaj policajac?"

"Da… ne", šapne Billingsley. "Ne znam baš. Vidio bih… odmah… ali…"

"Gospodine Billingsley, mislite li da je zaradila blaži oblik onoga od čega boluje policajac?" upita Mary. On je pogleda zahvalno i stisne joj ruku.

Marinville reče: "Izvjesno je da ne krvari kao policajac."

"Možda ne krvari gdje bi se moglo primijetiti", reče Ralph. "Ili ne još."

Billingsley pogleda preko Maryna ramena. "Gdje… gdje…" On počne ponovno kasljati i ne uspije dovršiti rečenicu, ali nije ni morao. Oni se unezvijereno pogledaju i Cynthia se okrene. Audrey nije bila s njima.

A nije bilo ni Davida Carvera.

Četvrto poglavlje

Stvor koji je bio Ellen Carver, samo sad viša, i koji je još nosio policijsku značku, ali ne i Sam Browne opasač, stajao je na stubama općinske zgrade, zurio sjeverno niz pijeskom zametenu ulicu, pokraj njišućeg signalnog svjetla. Nije vidio kino, ali je znao gdje je. Štoviše, znao je i što se događa u kinu. Ne sve, ali dovoljno da se ražesti. Puma nije uspjela zapušiti usta pijancu na vrijeme, ali je barem odvukla ostale od dječaka. To bi bilo krasno da dječak nije umaknuo i njegovu drugom poslaniku, barem zasad.

Kamo je otišao? Stvor to nije znao, nije vidio, i to je bio izvor njegova gnjeva i straha. On je izvor. David Carver. Prokleti usrani bogomoljko. Trebao ga je ubiti dok je bio u policajcu i imao priliku - ustrijeliti ga na stubama njegove proklete kamp-prikalice i prepustiti lešinarima. Ali nije, a znao je i zašto nije. Oko malog Carvera bio je prazan prostor, kao neki oklop. To je spasilo malog Bogomoljka.

Stvor stisne šake. Vjetar se nadme i zavijori kratkom, crveno-zlatnom kosom Ellen Carver kao zastavom. Zašto je on uopće ovdje, netko poput njega? Je li to nesretan slučaj? Ili je poslan?

Zašto si ovdje? Jesi li nesretan slučaj? Ili si poslan?

Takva su pitanja beskorisna. On zna svoju svrhu, tak ah lah, i to je dovoljno.

Stvor zatvori oči Ellen Carver, zagleda se u se, ali samo na trenutak - to nije bilo ugodno. Ovo mu tijelo više ne služi. Problem nije toliko u raspadanju koliko u intenzivnosti raspadanja. Ta sila u njemu - can de lach, srce neoblikovanog - doslovce ga svojim snažnim otkucajima uništava… a njegova je zamjena pobjegla iz ostave.

Zbog Bogomoljka.

Usranog Bogomoljka.

Stvor usmjeri pogled prema van, ne želeći misliti na to kako mu krv curi niz bedra ovog tijela ili kako mu je počelo muklo bubnjati u grlu ili kako su se, kad bi se počešao po Elleninoj glavi, veliki čuperci Ellenine crvene kose počeli otkidati pod njegovim noktima.

Umjesto toga, stvor svrne pogled u kinodvoranu. Ono što je vidio, stvor je primao u preklapajućim, kadšto proturječnim, ulomljenim slikama. Bilo je to kao da gleda odraz niza televizijskih ekrana na hrpi razbijenog stakla. Stvor je uglavnom gledao kroz oči pauka koji su uvirali u kino, ali je ondje bilo i muha, žohara i štakora, koji su virili iz rupa u štukaturi, a šišmiši su visjeli s visokog stropa gledališta. Šišmiši su projicirali neobične i nejasne slike koje su zapravo bili odjeci.

Stvor ugleda muškarca iz kamiona, onog koji je nepozvan došao u grad, i njegovu mršavu djevojku kako vode ostale natrag na pozornicu. Otac je dozivao dječaka, ali dječak nije odgovarao. Pisac priđe rubu pozornice, rukama okruži usta i glasno pozove Audrey.

A Audrey, gdje je ona? Ne može reći pouzdano. Stvor nije mogao gledati kroz njezine oči kao što je mogao gledati kroz oči nižih bića. Otišla je za dječakom, u to nema sumnje. Ili ga je već našla? Nije, pomisli stvor. Ne još. To bi on osjetio.

Stvor od muke i jada udari jednom rukom po Elleninu bedru i ostavi instant masnicu poput natučenog mjesta na kori jabuke, pa ponovno prebaci fokus. Ne, shvati on, nisu svi na pozornici; zbog prizmatičnosti onog što je stvor vidio, stvorio je pogrešan zaključak. Mary je još bila sa starim Tomom. Kad bi Ellen stigla do nje dok su ostali zauzeti s Audrey i Davidom, to bi moglo riješiti puno problema. Nije mu sad potrebna, sadašnje tijelo još je upotrebljivo i takvo će biti još neko vrijeme, ali ne bi bilo dobro da ga ostavi na cjedilu u kritičnu trenutku. Bilo bi bolje, sigurnije, kad bi…

Slika koju ugleda bila je slika paukove mreže iz koje su visjele mnoge svilom obavijene muhe. Muhe omamljene, ali ne i mrtve.

"Robne rezerve", šapne drevnim glasom Ellen Carver, jezikom Ellen Carver. "En-ten-tini sava-raka-tini."

A Maryn nestanak dotukao bi ostale, uništio samopouzdanje koje su stekli bijegom, nalaskom skloništa i ubijanjem pume. Stvor je ovo potonje predvidio; bili su naoružani, a puma je bila tjelesno biće, sarx i soma i pneuma, a ne neki zli vilenjak metafizičkih bespuća. Ali tko je mogao pomisliti da će onaj stari umišljenko to učiniti?

Nazvao je onog drugog svojim telefonom. Ni to nisi naslutio. Nisi znao dok nije stigao žuti kamion.

Da, to što je previdio telefon bio je propust, nešto tako očito Marinvilleu na umu da je to trebao lako osjetiti, ali nije to uzimao za zlo. U to vrijeme, njegovi najvažniji ciljevi bili su strpati staru budalu u zatvor i zamijeniti Entragianovo tijelo prije no što se potpuno raspadne. Žalio je za gubitkom Entragiana. Entragian je bio snažan.

Namjerava li uzeti Mary, neće biti povoljnijeg trenutka od ovog. A možda će, dok on bude otimao Mary, Audrey naći dječaka i ubiti ga. To bi bilo predivno. Više ne bi imao nikakvih briga. Ne bi se morao prikradati. Mogao bi zamijeniti Ellen s Mary, a po ostale dolaziti kako mu drago.

A potom? Kad se njegova sadašnja (i ograničena) zaliha tijela istroši? Oteti još putnika s ceste? Vjerojatno. A kad ljudi, znatiželjnici, dođu u grad vidjeti što se to dovraga događa u Desperationu, što tad? Prijeći će preko tog mosta kad stigne do rijeke; malo je tog pamtio, a još ga je manje zanimala budućnost.

Zasad će biti dovoljno odnijeti Mary u Kinesku jamu. Tak siđe niza stube općinske zgrade, pogleda u policijski automobil, no prijeđe preko ceste pješice. Neće voziti, nije mu potreban automobil da obavi ovaj poslić. Kad je stigao na drugu stranu ulice, počne trčati dugim koracima. Pijesak je štrcao ispod njegovih tenisica koje su se rastegnule na nogama sad prevelikim za njih.ßal:kan:do:wñl:õåd.ö:rg

Na pozornici, Audrey ih je čula kako još izvikuju Davidovo ime… i njezino. Uskoro će se razdvojiti i početi pretraživati zgradu. Imaju puške, pa su opasni. Pomisao da bi je mogli ubiti nju nije uznemiravala - barem ne puno, ne kao isprva - za razliku od pomisli da bi joj se to moglo dogoditi prije no što nađe dječaka.

Pumi je glas stvora iz zemlje bio poput udice; Audrey Wyler osjećala ga je u glavi poput kiselinom obložene zmije koja migoljeći ulazi u nju i omatajući se rastače osobnost žene koja se nalazila ondje prije nje. Taj osjećaj rastakanja bio je silno ugodan, kao da jede nešto slatko i mekano. Isprva nije bilo tako, isprva ju je tištalo, kao da je obuzima groznica, ali kad je prikupila više can takova (poput djeteta koje sudjeluje u igri "smetlara"{60}, taj je osjećaj minuo. Sad joj je samo bilo važno naći dječaka. Tak - neoblikovani - nije mu se usudio približiti, pa ona to mora učiniti umjesto Taka.

Na vrhu stuba, žena koja je bila visoka stotinu šezdeset osam centimetara onog dana kad ju je Tom Billingsley prvi put vidio zastane i osvrne se. Ne bi trebala ništa vidjeti - tu je bio samo jedan prozor, a jedino svjetlo koje je padalo kroz njegova zamusana okna dolazilo je od signalnog svjetla i jedne jedine slabe ulične svjetiljke ispred Bud's Suds - ali se njezin vid uvelike poboljšavao svakim can tahom koji bi našla ili dobila. Sad je skoro imala vid mačke, pa joj otpacima posuto predvorje nije bilo tajnom.

Ljudi koji su zalazili u ovaj dio zgrade bili su puno manje uredni od Toma Billingsleya i njegove družbe. Nisu skupljali svoje boce nego ih razbijali u uglovima, a umjesto bajkovite ribe ili konja koji riga dim, zidovi su bili urešeni velikim piktografima iscrtanih flomasterima. Jedan od njih, primitivan poput špiljskog crteža, prikazivao je rogato i nakazno dijete kako visi na divovskoj dojci. Ispod te sličice bio je napisan kratak kuplet: MALI ZLOĆKO NE VARAJ TETU MIKICU UGRIZO SI MAMU ZA CIKICU. Papirnato smeće - vrećice od hamburgera i čipsa, omoti od bombona i prezervativa, prazne kutije od cigareta - nakupilo se uz obje strane predvorja. Upotrijebljeni kondom visio je s kvake vrata s oznakom UPRAVA, prilijepljen za nju vlastitim odavno osušenim izlučevinama poput mrtvog puža.

Vrata ureda bila su joj zdesna. Preko puta njih bila su vrata s oznakom PODVORNIK. Poviše njih, slijeva, bila su još jedna vrata, neoznačena, pa luk na kojem je bila napisana jedna riječ prastarom crnom bojom, napol oguljenom. Čak ni njezine oči nisu uspjele razaznati o kojoj je riječi riječ, barem s ove udaljenosti, no kad se približila korak-dva, raspozna je: BALKON. Lučni je ulaz bio zabijen daskama, ali je daske netko skinuo i složio s obje strane. Za luk je bila obješena uglavnom ispuhana lutka u prirodnoj veličini, plave najlonske kose, crveno obrubljenih usta-rupe i ćelave zakržljale vagine. Oko vrata je imala omču čije su spirale potamnjele od starosti. A oko vrata je visio, sve do lutkine ovješene plastične stražnjice i rukom ispisan natpis, koji je izgledao kao djelo marljivog prvoškolca. Pri vrhu je bio ukrašen lubanjom crvenih očiju i ukriženim kostima. NE DOLAZI SIMO, pisalo je na njemu, SVAKI ČAS ĆU PAST, OZBILJNO. Preko puta balkona bila je niša, u kojoj je nekoć vjerojatno bio snack-bar. Na drugom kraju predvorja bilo je još jedno stubište koje se penjalo u tamu. U kabinu kinooperatera, pretpostavi ona.

Audrey priđe vratima s oznakom UPRAVA, uhvati za okruglu kvaku i prisloni čelo na drvo. Vani je vjetar stenjao poput umirućeg.

"David?" upita ona blago. Pošuti, osluhne. "David, čuješ li me? Ovdje Audrey, Davide. Audrey Wyler. Želim ti pomoći."

Nema odgovora.

Ona otvori vrata i ugleda praznu prostoriju s prastarim plakatom za Bonnie i Clyde na zidu i potrganim madracem na podu. Istim flomasterom, ispod plakata netko je napisao NOĆNA SAM PTICA DNEVNA SPAVALICA.

Zatim pokuša s podvornikovom sobicom. Iza neoznačenih vrata bila je prostorija koja je nekoć vjerojatno bila skladište. Audryin nos (sad osjetljiviji, poput njezina vida) osjeti miris davnih kokica. U prostoriji je bilo puno mrtvih muha i izdašno posijanih mišjih brabonjaka, ali ništa više.

Ona priđe luku, podlakticom gurne u stranu viseću lutku i proviri. Odavde nije vidjela pozornicu, samo gornju polovicu ekrana. Ona je mršavica još dozivala Davida, ali su ostali šutjeli. To ne mora ništa značiti, ali joj se nije sviđalo da ne zna gdje su.

Audrey zaključi da je natpis oko lutkina vrata vjerojatno stvarno upozorenje. Sjedala su bila izvađena, pa se lako vidjelo kako se pod balkona nadigao i iskrivio; podsjetio ju je na pjesmu koju je pročitala na fakultetu, nešto o obojenom brodu na obojenom oceanu. Ako derište nije na balkonu, znači da je negdje drugdje. Negdje blizu. Nije mogao otići daleko.

A nije bio na balkonu, to je bilo izvjesno. S obzirom na to da stolaca nije bilo, nigdje nije bilo mjesta da se skrije; nije bilo zavjese ni baršunaste girlande na zidu. Audrey spusti ruku koja je držala napola napuhanu lutku odmaknutu. Lutka se zaljulja lijevo-desno, a omča oko njezina vrata tromo zastruže. Lutkine prazne oči zurile su u Audrey. Njezina rupa od usta, usta samo s jednom namjenom, kao da su joj se cerila, smijala.

Pogledaj se što činiš, kao da je govorila Frieda Faćkalica. Trebala si postati najbolje plaćena žena geolog u Americi, biti vlasnica konzultantske tvrtke prije trideset pete godine, možda i dobitnica Nobelove nagrade prije pedesete… nisu li to bili tvoji snovi? Stručnjak za razdoblje devona, student summa cum laude čiji je rad o tektonskim pločama objavljen u časopisu Geology Review, ganja klince po starim i rasklimanim kinima. I to ne bilo kakvog dječaka. Poseban je, kao što si uvijek smatrala sebe posebnom. A ako ga nađeš, Aud, što tad? Jak je.

Ona dohvati krvnikovu omču i snažno povuče, pokida staro uže i iščupa s njim i lijep stručak najlonske kose. Lutka ljosne ničice Audrey pred noge i kad je odskočila od poda, ona je nogom raspali na balkon. Lutka poleti visoko, pa se smiri na podu.

Nije jači od Taka, pomisli ona. Baš me briga tko je, nije jači od Taka. A nije jači ni od can tahova. Ovo je sad naš grad. Zaboravi prošlost i snove prošlosti; ovo je sadašnjost, i slatka je. Slatko je ubiti, uzeti, prisvojiti. Slatko je vladati, makar i u pustinji. Dječak je samo dječak. Ostali su samo hrana. Tak je sad ovdje i on zbori glasom drevnijeg doba; glasom neoblikovanih.

Ona pogleda prema stubama. Kimne glavom, desna joj se ruka zavuče u džep haljine, dotakne predmete koji su se u njemu nalazili i otare ih o svoje bedro. On je u kabini za projekciju. Na vratima koja su vodila u podrum, visio je veliki lokot, pa gdje bi inače mogao biti?

"Him en tow", šapne ona i krene naprijed. Oči je raširila, a prsti desne ruke bez prestanka su se micali u džepu njezine haljine.

Ispod, njih čulo se tiho, kameno kuckanje.

Mladež koja je zdušno bančila na katu kina The American West dok se nisu srušile požarne stube bili su šlampavci, ali su za svoje veselice uglavnom rabili predvorje i prostoriju uprave; druge su prostorije ostale više-manje netaknute, a kinooperaterova kabina apartmančić - izbica od ureda, pregradak za zahod - bio je skoro u stanju u kojem je bio onog dana 1979. godine kao je u nj ušla petorka iz tvrtke Nevada Sunlite Entertainment, rastavila projektore i odnijela ih u Reno, gdje još poput palih idola trunu, u skladištu slične opreme.

David je klečao pognute glave, zatvorenih očiju, ruku sklopljenih ispred brade. Prašnjavi linoleum ispod njega bio je svjetliji od onog koji ga je okruživao. Ispred njega bio je drugi svjetliji četverokut. Na njemu su nekoć stajali stari projektori - kloparavi, užareno vrući dinosauri, koji bi ljeti podigli temperaturu u ovoj prostoriji i do pedeset stupnjeva. Njemu slijeva bili su otvori kroz koje su projektori isijavali svoje sablje svjetla i bacali neprirodno velike sjene na ekran: Gregory Peck i Kirk Douglas, Sophia Loren i Jayne Mansfield, mladi Paul Newman dere lovu na bilijaru, stara ali još vitalna Bette Davis muči svoju za invalidska kolica vezanu sestru.

Na podu su poput mrtvih zmija bili porazbacani prašnjavi svici fiima. Na zidovima stare fotografije i plakati. Na jednom je plakatu Marilyn Monroe stajala na rešetki podzemne željeznice i pokušavala spustiti suknju koja se napuhnula i zadigla. Ispod rukom nacrtane strelice koja je pokazivala prema njezinim gaćicama, neka je mudra glava napisala velikim slovima: Pažljivo umetni Držak A u Prorez B, pazeći pritom da je alatka čvrsto u ležištu i da ne može iskliznuti. U prostoriji se osjećao neobičan miris propadanja, ali ne plijesni ili gube. Mirisalo je na nešto usireno, kao da je nešto zaudaralo do neba prije no što se sasušilo.

David nije osjetio taj miris kao što nije ni čuo da ga Audrey zove iz predvorja ispred balkona. Došao je ovamo kad su ostali potrčali Billingsleyu - čak je i Audrey otišla do lijevog izlaza, vjerojatno da provjeri jesu li svi otrčali niz hodnik - jer je njime skoro potpuno ovladala potreba za molitvom. Mislio je da će to značiti otići nekamo u tišini i otvoriti vrata - ovaj put Bog želi govoriti s njime, a ne obratno. A ovo je bilo dobro mjesto za to. Moli u sobi a ne na ulici, kaže Biblija, i Davidu se to učini kao izvrstan savjet. Sad kad je između sebe i njih imao zatvorena vrata, mogao je otvoriti ona u sebi.

Nije se bojao da će ga ugledati pauci, zmije ili štakori; ako Bog želi da ovo bude privatni sastanak, bit će privatni sastanak. Žena koju su Steve i Cynthia našli bila je veliki problem - iz nekog ga je razloga činila nervoznim, a imao je osjećaj da ona osjeća isto za njega. Želio joj je umaći, pa se spustio preko ruba pozornice i otrčao niz središnji prolaz. Našao se ispod uleknutog balkona a zatim u predvorju, prije no što se Audrey tražeći ga, okrenula na lijevoj strani pozornice. Iz predvorja se popeo na drugi kat, a tad se prepustio nutarnjem kompasu - ili možda "tihom glasiću" velečasnog Martina - da ga dovede ovdje.

Prešao je preko prostorije, jedva primjećujući svitke filma i ostatke plakata, jedva osjetivši miris koji je mogao a i nije morao potjecati od celuloidnih fantazija ukuhanih na pustinjskoj vrućini dok se nisu pretvorile u prah. Zaustavio se na ovom komadu linoleuma, na trenutak se zagledavši u velike rupe u kutovima svjetlije pačetvorine, rupe u koje su nekoć bili zabijeni glavni zavornji koji su držali projektor čvrsto na mjestu. Podsjetile su ga

(vidim rupe poput očiju)

na nešto, nešto što mu nakratko zatreperi u mislima, pa nestane. Lažno sjećanje, stvarno sjećanje, intuicija? Sve zajedno? Ništa od tog? Nije znao, nije ni hajao. Njegova prvenstvena zadaća bila je stupiti u vezu s Bogom, bude li mogao. To mu nikad nije bilo potrebnije.

Da, reče velečasni Martin smireno u njegovoj glavi. Ovdje bi se tvoj trud trebao isplatiti. Održavamo vezu s Bogom kad nam je ormar pun, kako bismo mu se mogli obratiti kad je prazan. Koliko sam ti to puta ponovio zimus i proljetos?

Puno puta. Samo se nadao da mu je Martin, koji je pio više no što bi trebao i kojemu se možda nije moglo sasma vjerovati, govorio istinu a da nije papagajski ponavljao ono što je Davidov otac nazivao "nasnimljenom reklamnom porukom". Nadao se tome srcem i dušom.

Jer je u Desperationu bilo i drugih bogova.

Bio je uvjeren u to.

Počeo je svoju molitvu kao i uvijek, ne naglas nego u sebi, šaljući riječi jasnim, ravnomjernim fotonima misli: Zagledaj u me, Bože. Budi u meni. I govori u meni, ako želiš, ako je volja tvoja.

Kao i uvijek u takvim trenucima, kad bi zaista osjetio potrebu za Bogom, površinski dio njegova mozga bio je spokojan, ali se onaj dublji, u kojem je vjera vodila vječitu borbu sa sumnjom, užasavao da odgovora neće biti. Problem je bio jednostavan. Čak i sad, nakon tolikog čitanja, molitvi i naputaka, čak i nakon toga što se dogodilo njegovu prijatelju, sumnjao je u Božje postojanje.

Je li se Bog zaista poslužio njime, Davidom Carverom, da spasi život Briana Rossa? Zašto bi Bog učinio takvu nesmotrenu ludost? Nije li vjerojatnije da je ono što je doktor Waslewski nazvao kliničkim čudom (a David smatrao uslišanom molitvom) zapravo bila tek klinička podudarnost? Ljudi mogu načiniti sjene koje sliče životinjama, ali su to ipak samo sjene, varke svjetlosti i projekcije. Nije li možda i Bog takav? Samo još jedna legendarna sjena?

David čvršće stisne oči, usredotoči se na mantru i pokuša razbistriti misli.

Vidi u mene. Budi u meni. Govori mi ako je tako volja tvoja.

I spusti se tama. Nikad nije vidio ili doživio nešto slično. On se prevali na zid između dva osigurača za projektore, prevrne očima, a ruke mu padnu u krilo. Tihi, grleni zvuk izađe mu iz grla, a zatim mjesečarsko buncanje koje bi vjerojatno mogla razumjeti jedino Davidova majka.

"Jebi ga", promrmlja on. "Mumija nam je za petama."

Tad ušuti, naslonjen na zid, a iz jednog kuta njegovih još zapravo dječjih usta scijedi se srebrnkasti trag sline tanak poput paukove niti. Ispred vrata koja je zatvorio kako bi mogao biti sam s Bogom (a na kojima je nekad bio zasun, odavno razvaljen), sad se začuju koraci. Zaustave se ispred vrata. Nastane duga, osluškujuća stanka, a tad se okrugla kvaka okrene. Vrata se otvore. Na njima je stajala Audrey Wyler. Razrogači oči kad joj pogled padne na nesvjesnog dječaka.

Uđe u pljesnivi sobičak, zatvori vrata za sobom, pa pogledom potraži nešto, bilo što, čime bi podbočila vrata. Dasku, stolac. Ne bi ih to dugo zadržalo dođu li ovdje, ali čak i mala prednost u ovom trenutku može prevagnuti između uspjeha i neuspjeha. Ali nije bilo ničeg.

"U kurac", šapne ona. Pogleda u dječaka i shvati, ne iznenadivši se jako, da ga se boji. Boji mu se čak i prići.

Tak ah wan! Glas u njezinoj glavi.

"Tak ah wan!" Ovaj put iz njezinih usta. Pristanak. I bespomoćan i željan.

Ona siđe niz dvije stube u kabinu za projektore i žmirkajući pri svakom škripavom koraku, priđe mjestu gdje se David naslonio koljenima na zid s otvorima. Očekivala je da će mu vjeđe poletjeti uvis - vjeđe na očima koje će biti ispunjene električno-plavim silnicama. Desna ruka u njezinu džepu ponovno čvrsto stisne can tahove, crpeći snagu, a tad ih - nevoljko - pusti.

Spusti se na koljena ispred Davida i čvrsto ispreplete ispred sebe svoje hladne i drhtave prste. Kako je ružan! A još ju je više vrijeđao miris kojim je odisao. Nije ni čudo da se držala podalje od njega; izgledao je kao Gorgona, a bazdio kao gulaš od pokvarenog mesa i kiselog mlijeka.

"Bogomoljko", reče ona. "Ružni mali bogomoljko." Glas joj se promijenio u nešto između ženskog i muškog. Crne su se mrlje počele jedva primjetno valjati ispod kože na njezinim obrazima i čelu, poput lepetavih, opnastih krila malih kukaca. "Evo što sam trebala učiniti prvi put kad sam ugledala tvoje žablje lice." Audreyine ruke - snažne i preplanule, a mjestimice zbog njezina posla okrhnute krastama - namjeste se oko vrata Davida Carvera. Njegove vjeđe zatrepere kad te ruke zatvore njegov dušnik i zaustave mu dah, ali samo jednom.

Samo jednom.

"Zašto si prestala?" upita Steve.

Stajao je na sredini nemoguće scenske dnevne sobe, pokraj otmjenog bara s Circle Rancha. Njegova najveća želja u tom trenutku bila je čista košulja. Cijelog se dana kuhao (nazvati Ryderove rashladne uređaje ispodstandardnim zapravo bi bila ublaženica), no sad se smrzavao. Voda koju je Cynthia nanosila na rupe u njegovim ramenima slijevala se niz njegova leđa u studenim mlazovima. Barem ju je uspio odgovoriti od toga da mu rane čisti Billingsleyevim viskijem, poput saloonske plesačice koja u nekom starom filmu vida kauboju rane.

"Učinilo mi se da sam nešto vidjela." Cynthia progovori tiho.

"Je'l to bila misa-masa?"

"Jako smiješno." Ona pojača glas do povika. "David? Daaaviiid!"

Bili su sami na pozornici. Steve je želio pomoći Marinvilleu i Carveru tražiti dječaka, ali je Cynthia uporno tvrdila da najprije mora oprati ono što je nazvala "rupama u tvom krznu".

Ona su dvojica iščeznula u predvorju. Marinville je sad hodao poletnije, a način na koji je nosio pušku podsjeti Stevea na drugu vrstu starih filmova - one u kojima se posijedjeli ali junačni lovac-bijelac potuca po džungli od nemila do nedraga kroz tisuće pogibli i najzad se uspije dočepati smaragda veličine okrugle kvake s čela nekog kumira koji budno stražari nad izgubljenim gradom.

"Što je? Što si vidjela?"

"Zapravo ne znam. Nešto čudno. Gore na balkonu. Na trenutak sam pomislila da je to - smijat ćeš se - lebdeće tijelo."

Odjednom u njemu dođe do neke promjene. Ne kao da mu se upalila žaruljica; obratno, kao da se ugasila. Zaboravi na ljuto peckanje rana u ramenima, ali ga još jače zazebe po leđima. Skoro da je počeo drhturiti. Drugi put tog dana prisjeti se svojih tinejdžerskih dana u Lubbocku i kako bi se tad učinilo da se cijeli svijet umirio i umrtvio prije dolaska pijavica s ravnica, koje bi kadšto dovukle za sobom svoje smrtonosne skute od tuče i vjetra.

"Ne smijem se", reče on. "Idemo ondje."

"Vjerojatno samo sjena."

"Mislim da nije."

"Steve? Dobro si?"

"Nisam. Osjećam se kao kad smo stigli u grad."

Ona ga usplahireno pogleda.

"U redu. Ali nemamo pušku - "

"Zajebi pušku." On je zgrabi za ruku. Oči je razrogačio, usta zgrčio.

"Sad. Kriste, nešto ne valja. Zar ne osjećaš?"

"Ja… možda nešto i osjećam. Da odem po Mary? Ona je ostala s Billingsleyem -

"Nema vremena. Dođi ili ostani ovdje. Kako želiš."

On zamigolji ramenima i tako navuče kombinezon, skoči s pozornice, posrne, uhvati se za stolac u prvom redu da povrati ravnotežu, pa potrči niz središnji prolaz. Kad je stigao do kraja, Cynthia je već bila pokraj njega, a nije se ni zadihala. Cura ga piči, mora joj se priznati.

Šef je upravo izlazio iz blagajne, a Ralph Carver pokraj njega.

"Pogledali smo i na ulici", reče Johnny. "Nevrijeme zasigurno… Steve? Što je?"

Steve mu ne odgovori. Osvrne se, spazi stube i jurne uza njih. Jednim se dijelom čudio brzini kojom je njime ovladao taj osjećaj prijeke nužde. A uglavnom se bojao. "David! David, odgovori ako me čuješ!"

Ništa. Turoban, smećem posut hodnik koji prolazi pokraj onoga što su vjerojatno bili balkon i udubljenje za snack-bar. Uske stube na kraju hodnika vode prema gore. Ovdje nema nikog. Ali je imao snažan osjećaj da je netko bio ovdje, i to nedavno.

"David!" vikne.

"Steve? Gospodine Ames?" Bio je to Carver. Zvučao je prestrašeno skoro koliko se Steve osjećao uplašenim. "Što je? Nešto se dogodilo mojem sinu?"

"Ne znam."

Cynthia se sagne i provuče ispod Steveove ruke, pa požuri niz hodnik prema ulazu na balkon. Steve pođe za njom. S luka je visio iskrzani komad užeta i još se lagano njihao.

"Pogledaj!" pokaže Cynthia. Isprva je Steve pomislio da je to što ondje leži leš, a tad prepozna vrstu kose - nekakva sintetika. Lutka.

S omčom oko vrata.

"Jesi li to vidjela?" upita je on.

"Da. Netko ju je možda strgnuo pa je raspalio nogom." Lice koje je okrenula prema njegovu bilo je izmučeno i napeto. Glasom bezmalo nečujnim, ona šapne: "Bože, Steve, ovo mi se ne sviđa."

Steve se odmakne jedan korak, pogleda lijevo (šef i Davidov otac gledali su ga zabrinuto, stežući oružje na prsima), pa pogleda udesno. Ondje, šapne mu srce… ili je to možda bio njegov nos koji je nanjušio zaostali talog Opiuma. Gore. Sigurno u kabini za projekcije.

On potrči prema kabini, Cynthia ponovno njemu za petama. On se popne po uskim stubama i dok je u polutami pokušavao napipati kvaku, Cynthia ga pograbi za stražnji dio hlača i reče mu da ostane gdje je.

"Dječak je imao pištolj. Ako je ona unutra s njim, mogla bi ga sad ona imati. Pazi se, Steve."

"David!" Carver zaurla. "David, jesi li dobro?"

Steve je želio reći Cynthiji da nema vremena da bude pažljiv, da je to vrijeme otišlo u nepovrat onog trenutka kad su zaboravili na Davida… ali nije bilo vremena ni za priču.

On okrene kvaku i ramenom snažno gurne vrata, očekujući zaključanu bravu ili neku vrstu otpora, ali nije bilo ničeg. Vrata se širom otvore; on uleti u prostoriju za njima.

Nasuprot njemu, uza zid s otvorima za projekciju, bili su David i Audrey. Davidove su oči bile napola otvorene, ali su se vidjele samo izvrnute bjeloočnice. Lice mu je bilo užasne mrtvačke boje, još zelenkasto od sapuna, ali uglavnom sivo. Ispod njegovih očiju i visoko na obrazima vidjele su se šireće svijetloljubičaste mrlje. Njegove su ruke grčevito bubnjale po bedrima njegovih traperica. Ispuštao je tihi gušeći zvuk. Audreyna desna ruka bila je čvrsto stegnuta oko njegova grla, njezin palac duboko u mekanom mesu ispod njegove čeljusti na desnoj strani, a prsti su se žarili na lijevoj.

Njezino dotad lijepo lice bilo je zgrčeno u izrazu mržnje i gnjeva kakvog Steve nikad u životu nije vidio - kao da joj je potamnjela koža. U lijevoj je ruci držala revolver kojim se David poslužio da ubije kojota. Opali triput, a tad revolver škljocne u prazno.

Onaj pad u kabinu za projekcije od dvije stube bez sumnje je prištedio Steveu najmanje još jednu rupu u njegovu već izbušenom krznu, a možda mu je spasio i život. Padne prema naprijed poput čovjeka koji je krivo procijenio broj stuba, pa mu sva tri metka prozuje iznad glave. Jedan se zabije u dovratak udesno od Cynthije i pospe iverjem njezinu egzotičnu kosu.

Audrey ispusti lelekavi krik ogorčenosti. Baci prazni revolver u Stevea, koji se istodobno sagne i podigne ruku da ga udari i odbaci od sebe. Tad se ona ponovno okrene k omlitavjelom dječaku i počne ga gušiti objema rukama, svirepo ga drmusajući lijevo-desno kao lutku. Davidove ruke odjednom prestanu bubnjati i smire se na nogavicama njegovih traperica beživotno poput mrtve morske zvijezde.

"Strah", zahripa Billingsley. Bila je to, po Marvnu mišljenju, posljednja riječ koju je procijedio. Podigne pogled prema njoj, izbezumljen i zbunjen. Pokuša reći još nešto, no proizvede samo slabašno grgljanje.

"Ne bojte se, Tom. Pokraj vas sam."

"Ah. Ah." Pogled njegovih očiju zavrluda lijevo-desno, pa se vrati na njezino lice i kao da se na njemu ukoči. Duboko uzdahne, pa izdahne, udahne pliće, pa izdahne… i više ne udahne.

"Tom?"

Ništa osim zapaha vjetra i škripe pijeska izvana.

"Tom!"

Ona ga prodrma. Njegova se glava mlitavo zaklati s jedne na drugu stranu, ali mu oči ostanu zuriti u njezine na način od kojeg je podiđe jeza; kao što se čini da oči na nekim umjetničkim portretima gledaju u vas bez obzira na to gdje se nalazite. Negdje - u ovoj zgradi, no zvučalo je kao iz velike daljine - čula je Marinvilleova pratitelja kako izvikuje Davidovo ime. I ona hipika je vikala. Mary pomisli da bi im se trebala pridružiti, pomoći im tražiti Davida i Audrey ako su se zaista izgubili, ali nije željela ostaviti Toma dok se ne uvjeri da je mrtav. Bila je prilično sigurna da je mrtav, da, ali to nije bilo nimalo nalik prizorima na televiziji kad biste znali -

"Upomoć?"

Taj glas, upitan, koji je jedva nadglasao jenjajući vjetar, ipak prestravi Mary i ona rukom pokrije usta da priguši krik.

"Upomoć? Ima li koga? Molim vas pomozite mi… ranjena sam."

Ženski glas. Glas Ellen Carver? Bože, zar? Iako je kratko bila u društvu Davidove majke, Mary je bila sigurna da je to ona čim joj je to palo na um. Ustane, suzdržavši se da još jednom pogleda u iskrivljeno lice i ukočene oči bijednog Toma Billingsleya. Noge su joj utrnule i ona zaglavinja.

"Molim vas", jaukne glas izvana. Dolazio je iz uličice koja je prolazila iza kina.

"Ellen?" upita ona, poželjevši iznenada da može odašiljati glas kao trbuhozborac. Kao da više ničemu nije mogla vjerovati, čak ni ranjenoj, prestrašenoj ženi. "Ellen, to ste vi?"

"Mary!" Bliže. "Da, ja sam, Ellen. Je li to Mary?"

Mary otvori usta, ali ih i zatvori. Vani je Ellen Carver, zna to, ali…

"Je li David dobro?" upita žena iz tame, pa proguta grcaj. "Molim vas, recite mi da jest."

"Koliko ja znam, da." Mary priđe razbijenu prozoru, zaobišavši lokvu pumine krvi i virne van. Vani je bila Ellen Carver i loše je izgledala. Bila je sagnuta nad lijevu ruku koju je držala na grudima desnom. Ono što je Mary mogla vidjeti od njezina lica bilo je blijedo kao kreda. Krv je kapala s njezine donje usne i jedne nosnice. Ona pogleda u Mary očima tako crnim i očajnim da su jedva izgledale čovječje.

"Kako ste pobjegli Entragianu?" upita Mary.

"Nisam. Jednostavno je… umro. Počeo krvariti po cijelom tijelu i umro. Vozio me u automobilu - mislim da me vodio u rudnik - kad se to dogodilo. Automobil je skrenuo s ceste i prevrnuo se. Jedna stražnja vrata su se otvorila. Imala sam sreću, jer bih inače još bila unutra, uhvaćena poput kukca u limenci. Ja… pješice sam se vratila u grad."

"Što vam se dogodilo s rukom?"

"Slomljena je", reče Ellen i još se jače prigne nad nju. Bilo je nečeg neskladnog u toj pozi; Ellen Carver sličila je na trola iz bajke, zgrbljena zaštitnički nad vrećom zlosretnog zlata. "Možete li mi pomoći ući? Želim vidjeti svog supruga i želim vidjeti Davida."

Jednim dijelom Mary se uzbuni zbog tog prijedloga, reče si da tu nešto nije kako valja, ali kad Ellen podigne svoju zdravu ruku i Mary na njoj ugleda razmazano blato i krv, i kako se ruka trese od iscrpljenosti, njezino dobrostivo srce odbaci prigovor opreznog guštera instinkta koji je stolovao u njezinu primozgu. Ova je žena izgubila kćerkicu zbog luđaka, doživjela prometnu nesreću vozeći se prema - najvjerojatnije - vlastitom ubojstvu, slomila ruku i kroz urlik oluje dopješačila natrag u grad pun uglavnom leševa. I prva osoba koju sretne podlegne akutnom napadu sumnjičavosti i odbije je pustiti ući?

A-a, pomisli Mary. Ne može to tako. A zatim, pomalo nepotrebno. Nisam tako odgojena.

"Ne možete ući kroz ovaj prozor. Tu ima puno razbijenog stakla. Nešto… neka je životinja skočila kroza nj. Idite malo dalje niz stražnji zid kina. Doći ćete do ženskog nužnika. Taj je bolji. Ondje su i dvije kutije na koje možete stati. Pomoći ću vam ući. U redu?"

"Da. Hvala vam, Mary. Hvala Bogu da sam vas našla." Ellen joj uputi užasan, isceren smiješak - zahvalnost, pseća poniznost, i nešto slično užasu, sve izmiješano - pa krene dalje vukući noge, pognute glave, zgrbljenih leđa.

Prije dvanaest sati bila je "Prigradska supruga", majka, na putu na ugodne malograđanske praznike na jezeru Tahoe, gdje je vjerojatno namjeravala odjenuti najnoviju odjeću od Talbota iznad svog najnovijeg donjeg rublja Victoria's Secret. Danju sunce s djecom, noću seks s poznatim, pouzdanim partnerom, razglednice prijateljima - izvrsno se zabavljamo, zrak je tako čist, da ste barem ovdje. A sad je izgledala i ponašala se poput izbjeglice, neke starice uništene ratom, kojoj se ne mogu odrediti godine i koja bježi od nekog ružnog pustinjskog krvoprolića.

A Mary Jackson, ta slatka princezica - glasa za demokrate, daje krv svaka dva mjeseca, piše poeziju - razmišljala je o tome da je ostavi jaukati u tami dok se ona ne posavjetuje s muškarcima. A što to znači? Da je i ona bila u tom ratu, zaključi Mary. Tako se razmišlja, tako se ponaša, kad ti se to dogodi. Samo što ona neće. Neka je vrag odnese bude li tako.

Mary prijeđe preko hodnika, osluškujući hoće li čuti još povika iz kinodvorane. Nije ih bilo. A tad, baš kad je otvorila vrata ženskog zahoda, odjeknu tri pucnja. Bila su prigušena zidovima i udaljenošću, ali nije bilo sumnje o čemu je riječ. Poslije njih se začuju povici. Mary se skameni, rastrzana jednakom snagom iz dva smjera. Ono što je prevagnulo kod nje bio je tihi zvuk plača iza otvorenog prozora ženskog nužnika.

"Ellen? Što je? Što se dogodilo?"

"Glupa sam, eto što je, glupa! Udarila sam se u ranjenu ruku kad sam slagala sanduke da stanem na njih!" Žena ispred prozora - sad samo mutna sjena na mutnom staklu - počne glasnije jecati.

"Izdržite još malo, začas ćete biti unutra", reče Mary i požuri preko sobe. Odmakne boce piva koje je Billingsley poslagao po prozorskoj dasci i upravo je podizala prozor, pokušavajući smisliti kako najlakše pomoći Ellen ući a da je još više ne povrijedi, kad se prisjeti što je Billingsley rekao za policajca: da je bio viši. Bože, rekao je Davidov otac, zgromljen spoznajom. Ona je kao Entragian? Kao onaj policajac?

Možda ima slomljenu ruku, hladno pomisli Mary, možda doista ima. No s druge strane -

No s druge strane, zgrbiti se tako nad ruku bio je zapravo jako dobar način da se prikrije prava visina, zar ne?

Gušter koji se najčešće držao svog mjesta na stražnjem zidu njezina mozga odjednom skoči i zacvrkuće od užasa. Mary se odluči povući, razmisliti trenutak-dva… ali prije no što joj to uspije, ruku joj ščepa snažna vruća ruka. Druga ruka snažnim udarcem otvori prozor i sva Maryna snaga isteče kao voda kad je pogledala u iscereno lice koje se upiljilo u nju. Bilo je to Ellenino lice, ali je značka prikopčana ispod njega (vidim da ste darovatelj organa) bila Entragianova.

I bio je to Entragian. Collie Entragian koji se nastanio u tijelu Ellen Carver.

"Ne!" vrisne ona, potegne ruku, ne obazirući se na bol kad su se Ellenini nokti zarili u njezine ruke a krv potekla. "Ne, pustite me!"

"Ne dok te ne čujem pjevati 'Leavin' on a Jet Plane', pičko", reče onaj Ellen-stvor i kad je naglim trzajem izvukao Mary kroz prozor, iz obje Ellenine nosnice brizne krv. A iz Ellenina je lijevog oka kapala krv poput gumenih suza. "Oh the dawn is breakin', it's early morn…"

Mary se kao u bunilu učini da leti ravno na daščanu ogradu na drugoj strani prolaza.

"The taxi-driver is blowin' his horn…"

Ona uspije podići jednu ruku kako bi se zaštitila, ali to nije bilo dovoljno; skoro frontalno udari čelom i padne na koljena, a u glavi joj zazvoni. Osjeti kako joj se preko usana i brade širi toplina. Pridruži se klubu krvavih nosova, dušo, pomisli ona i posrćući se osovi na noge.

"Already I'm so lonesome I could cryyyyy…"

Mary učini dva krupna, teturava koraka, a tad je policajac (nije mogla prestati o tom stvoru razmišljati kao o policajcu, samo što sad ima periku i lažne grudi) pograbi za rame i zavrti, a pritom zamalo otrgne rukav njezine majice.

"Pust - " zausti Mary, no tad je onaj Ellen-stvor odalami u vrh brade, hrskavim i jednostavnim udarcem od kojeg se pogase svjetla. Stvor uhvati Mary ispod pazuha kad je počela padati i privuče je k sebi. Kad osjeti Maryn dah na Elleninoj koži, s Ellenina lica nestane tjeskobe.

"Bože, ala volim tu pjesmu", reče stvor i prebaci Mary preko ramena poput vreće žita. "Sav se raznježim u duši. Tak!"

Zamakne za ugao sa svojim teretom. Poslije pet minuta, prašnjavi Caprice Collieja Entragiana ponovno je bio na putu prema Kineskoj jami, a prednja su svjetla sjekla vrtloge pijeska kojeg je nosio zamiruci vjetar. Kad se provezao pokraj Harveyeve radionice za popravak malih strojeva i bodege iza nje, tanki plavobijeli mjesečev srp pojavi se na nebu iznad njih.

Peto poglavlje

Čak i u danima pića i droge, pamćenje Johnnyja Marinvillea bilo je prilično nemilosrdno. Godine 1986, dok se vozio na stražnjem sjedištu takozvanog Partymobilea Seana Huttera (Sean je s Johnnyjem i s još troje prijatelja bio u redovitom obilasku East Hamptona petkom navečer u velikom starom Caddyju model '65), doživio je kobnu prometnu nesreću. Sean, koji je bio odveć pijan da bi hodao a kamoli vozio, dvaput je prevrnuo Partymobile pri pokušaju da ne usporivši skrene s Eggamoggin Lane na Route B. Djevojka koja je sjedila do Huttera poginula je. Seanova kralježnica zdrobljena u prah. Jedini Partymobile koji sad vozi su motorna invalidska kolica Cadding, ona kojima se upravlja bradom. Ostali su pretrpjeli lakše povrede; Johnny je smatrao da je imao sreće jer se izvukao samo s natučenom slezenom i slomljenim stopalom.

No problem je bio u tome da je on bio jedini koji se sjećao što se dogodilo. Johnnyju je to bilo tako čudno da je podrobno ispitivao preživjele, čak i Seana, koji je samo plakao i govorio mu da ode (Johnny nije udovoljio njegovoj molbi sve dok nije dobio što je tražio; pa što, zaključio je, Sean je njegov dužnik).

Patti Nickerson rekla je da se mutno sjeća kako je Sean rekao: Drž'te se, letjet ćemo! trenutak prije nesreće, i to je bilo sve. U ostalih, pamćenje se prekidalo kao odrezano neposredno prije nesreće i nastavljalo u nekom trenutku poslije nesreće, kao da je njihovo sjećanje netko pošpricao tintom zaborava.

Sean je tvrdio da se ne sjeća ničeg nakon što je tog poslijepodneva izašao ispod tuša i obrisao paru sa zrcala kako bi se vidio obrijati. Nakon toga, rekao je, sve je bilo crno dok se nije probudio u bolnici.

Naravno, možda je lagao, ali Johnny nije tako mislio. No on se svega sjećao. Sean nije rekao: Drž'te se, letjet ćemo; rekao je Drž'te se, sletjet ćemo. I smijao se pritom. Nastavio se smijati i kad se Partymobile počeo prevrtati. Johnny se sjećao kako je Patti vrisnula "Moja kosa! Jebi ga, moja kosa!" i kako mu se svalila u krilo i prignječila mu muda kad se auto prevrnuo. Sjećao se kako je Bruno Gartner urlikao. I zvuka drobljenja krova Partymobilea koji je nabio glavu Rachel Timorov u njezin vrat i raskolio joj lubanju poput koštanog cvijeta. Bio je to zgusnut, hrskav zvuk, zvuk koji čuješ u glavi kad zubima zdrobiš kocku leda.

Sjećao se svakojakih sranja. Znao je da to spada u posao pisca, ali nije znao je li to jaje ili kokoš, uzrok ili posljedica. Vjerojatno nije važno. Važno je bilo to da se svega sjeća, čak i takvih zbrkanih pojedinosti kao što su posljednjih trideset sekundi velikog vatrometa. Događaji koji se preklapaju, u njegovu bi se pamćenju automatski razdvajali i redali još dok su trajali, poput željeznih strugotina koje se uredno slažu privučene magnetom.

Do večeri kad je Sean Hutter prevrnuo svoj Partymobile, Johnny nikad nije poželio da bude drukčije. Nikad nije poželio da bude drukčije… do sad. Sad bi mu dobro došlo da mu se uštrca malo tinte u njegove stare ćelije pamćenja.

Ugleda iverje kako frca od vrata kabine za projekcije i pada u Cynthijinu kosu kad je Audrey opalila iz revolvera. Osjeti kako je jedan metak zazujao pokraj njegova desnog uha. Ugleda Stevea, kleči na koljenu ali je inače dobro, kako je rukom odbacio revolver kad ga je Audrey zavitlala u njega. Ona nabora gornju usnu, zareži na Stevea poput psa stjeranog u kut, pa se okrene i ponovno ruke čvrsto sklopi oko dječakova vrata.

Pokreni se! - Johnny vikne na sebe. Pokreni se ipomozi mu! Kao i prije, kad si ustrijelio mačku!

Ali nije mogao. Sve je vidio, ali se nije mogao pomaknuti. U tom trenutku događaji se počnu preklapati, ali ih je njegov um uporno nizao u slijed, redao ih, davao im suvisao oblik, poput pripovijesti.

Vidio je kako je Steve skočio na Audrey, rekao joj da prestane, da pusti dječaka, kako ju je jednom rukom zgrabio za vrat a drugom za zapešće. Istog trenutka, Johnnyja nešto tresne i odbaci pokraj djevojke u prostoriju jačinom kaskaderskog izlijetanja iz topa. To je, dakako, bio Ralph, koji ga je udario s leđa i dreknuo sinovljevo ime iz petnih žila.

Johnny preleti preko one dvije stube, savijenih koljena, uvjeren da će pretrpjeti u najmanju ruku višestruki prijelom, uvjeren da dječak umire ili je već mrtav, uvjeren da je Audrey Wyler šenula od svih ovih užasa i zamislila da je David Carver ili policajac ili njegov sluga… a kroz cijelo to vrijeme njegov je mozak nastavio primati slike i pohranjivati ih. Vidio je kako su se Audreyne mišićave noge raširile, kako se tkanina njezine suknje nategnula između njih. A vidio je i da će prizemljiti pokraj nje.

Dočeka se na jednu nogu, poput klizača koji je zaboravio klizaljke. Koljeno mu klecne. On ga ne pokuša učvrstiti, nego se baci naprijed na Audrey želeći je zgrabiti za kosu. Ona trgne glavom i škljocne zubima prema njegovim prstima.

U istom trenutku (samo što je Johnnyjev um tvrdio da je to bio idući trenutak, čak i sad želeći svesti ovo ludilo na nešto suvislo, priču koja bi tekla u vremenskom slijedu), Steve joj otrgne ruke s dječakova grla. Johnny ugleda bijele tragove njezinih dlanova i prstiju, ali ga tad njegov moment sile zanese pokraj nje. Ona promaši njegove prste, što su bile dobre vijesti, ali je on ne uspije dohvatiti za kosu, što su bile loše.

Ona ispusti grleni poklič kad se on sudari sa zidom. Lijeva mu ruka proleti kroz jedan od otvora za projekcije do ramena i na trenutak je bio siguran da će i ostatak njegova tijela krenuti za njom - van, pa dolje, pa zbogom. Bilo je to nemoguće, otvor ni izdaleka nije bio dovoljno širok za to, ali ipak pomisli na to.

U istom trenutku (iako je njegov um ponovno tvrdio da je bila riječ o idućem trenutku, idućem događaju, idućem slijedu) Ralph Carver vikne: "Miči ruke s mog sina, kurvo jedna!"

Johnny izvuče ruku i okrene se, naslonivši se leđima o zid. Ugleda kako Steve i Ralph odvlače histeričnu ženu s Davida. Ugleda kako je dječak klonuo na zid i polako počeo kliziti niz njega. Oni tragovi na njegovu vratu okrutno su se bijeljen". Ugleda kako je Cynthia sišla niza stube i ušla u sobičak, zvjerajući na sve strane.

"Zgrabite malog, šefe!" zasopće Steve. Borio se s Audrey, jedne ruke još stegnute oko njezina zapešća, a druge sad oko njezina struka. Ona se ritne ispod njega poput mustanga. "Uhvatite ga i odnesite oda - "

Audrey vrisne i oslobodi se. Kad je Ralph šeprtljavo pokušao sklopiti ruke oko njezina vrata zahvatom 'kravate', ona položi donji dio zapešća jedne ruke na njegovu bradu i odgurne ga. Povuče se jedan korak, ugleda Davida i ponovno zareži, iskeženih zuba.

Krene prema njemu, a Ralph reče: "Dotakneš li ga još jednom, ubit ću te. Obećajem ti."

Ma, jebeš ovo, pomisli Johnny i podigne dječaka. Bio je težak, mlitav i topao u njegovim rukama. Johnnyjeva leđa, koja su se dovoljno zlopatila prešavši bezmalo cijeli kontinent na motociklu, opominjući ga žignu.

Audrey pogleda u Ralpha, kao da ga izaziva da izvrši svoje obećanje, pa se pripremi da će skočiti na Johnnyja. Prije no što joj je to uspjelo, Steve se ponovno baci na nju. Uhvati je oko struka, zavrti na petama, pa se njih dvoje nađu licem u lice. Ona se glasala dugim i neprekinutim arlaukanjem od kojeg Johnnyja zabole plombe.

Na pola drugog okreta, Steve je pusti. Audrey poleti natraške poput kamena iz praćke, preplećući nogama po podu, još uvijek zavijajući. Cynthia, koja je bila iza nje, spusti se na sve četiri brzinom djeteta odraslog na igralištu. Audrey se sudari s njom u visini potkoljenice i prevali nauznak, pa se opruzi na svjetlijem četverokutu na kojem je nekad stajao drugi projektor. Ona se zapilji u njih kroz smršenu kosu, na trenutak ošamućena.

"Odnesite ga van, šefe!", Steve rukom mahne prema stubama koje su vodile do vrata kabine. "Nešto nije u redu s njom, ona je kao one životinje!"

Kako to misliš, kao one? pomisli Johnny. Ona i jest životinja. Čuo je što mu je Steve rekao, ali nije krenuo prema vratima. Ponovno kao da se nije mogao pomaknuti.

Audrey se osovi na noge, pridržavajući se za zid u kutu prostorije.

Gornja usna još joj se dizala i spuštala i nabirala od režanja. Strijeljala je očima od Johnnyja i onesviještenog dječaka u njegovu naručju do Ralpha, pa do Cynthije, koja je sad ustala i stiskala se uz Stevea. Johnny nakratko i čežnjivo pomisli na rossijevku i revolver Ruger. Oboje se nalazilo u predvorju, naslonjeno na blagajnu. Iz blagajne se pružao dobar vidik na ulicu, ali su oružje ostavili ispred nje zbog skučenosti prostora. A ni on ni Ralph nisu se dosjetili ponijeti ih sa sobom. Pomisli kako je jedna od najužasnijih pouka ove noćne more ta kako su svi odreda smrtonosno nepripremljeni za preživljavanje. Iako su ipak preživjeli. Barem većina. Zasad.

"Takahlah!"

Žena progovori glasom i užasavajućim i gromkim, potpuno drukčijim od njezina prijašnjeg, pripovjedačkog glasa - tihog i često neodlučnog. Ovaj se glas Johnnyju učini samo korak-dva od pasjeg laveža. A smije li se ona? Učini mu se kao da se barem jednim dijelom smije. A što je s tim čudnim, lelujavim tamnim mrljama ispod njezine kože? Vidi li on to doista?

"Min! Min! Min en tow!"

Cynthia dobaci zbunjeni pogled Steveu. "Što to govori?"

Steve odmahne glavom. Pogleda Johnnyja.

"Policajčev jezik", reče on. On udicom svog iznimno djelotvornog pamćenja uhvati trenutak kad je policajac nahuškao lešinara na njega.

"Timoh!" on oštro dobaci Audrey Wyler. "Candy-latch!"

To nije bilo baš najtočnije, ali čini se da je bilo dovoljno blizu; Audrey ustukne i na trenutak se na njezinu licu ukaže jako ljudski izraz iznenađenja. Tad se usna ponovno zadigne, a onaj se umobolni osmijeh ponovno pojavi u njezinim očima.

"Što si joj rekao?" Cynthia upita Johnnyja.

"Nemam pojma."

"Šefe, morate odnijeti malog. Sad."

Johnny se odmakne korak, s namjerom da učini baš to - odnese dječaka. Audrey zavuče ruku u džep haljine i izvuče je omotanu oko pregršta nečeg. Zapilji se u nj - samo u njega, Johna Edwarda Marinvillea, uglednog pisca i izvanrednog mislioca - svojim očima uzrežale zvijeri. Ispruži ruku, zapešća okrenutog prema gore.

"Can tah!" vikne ona… nasmije se. "Can tah, can tak! Ono što uzmeš to i jesi! Naravno! Can tah, can tak, mi tow! Uzmi ovo! So tah!"

Kad je otvorila šaku i pokazala mu svoj žrtveni dar, emocionalno vrijeme u njegovoj glavi se istog trena promijeni… a ipak je još sve vidio i redao u vremenski slijed, kao što je učinio kad se prevrnuo onaj prokleti Partymobile Seana Huttera. Nastavio je sve primjećivati i tad, kad je bio siguran da će umrijeti, kao što je i sad nastavio sve primjećivati, kad ga je naglo obuzela mržnja za tog dječaka u njegovu naručju i svladala želja da gurne nešto - ključ njegova motocikla izvrsno bi poslužio - u grkljan ove male napasti i otvori ga kao limenku piva.

Isprva mu se učinilo da su na njezinu otvorenu dlanu ležale tri neobične uročice - kakve djevojke kadšto nose kao privjeske na narukvicama. Ali su bile prekrupne, preteške. A nisu ni bile uročice, već figurice, kamene klesarije, svaka duljine pet centimetara. Jedna je bila zmija. Druga lešinar s jednim otkinutim krilom. Umobolne, izbuljene oči piljile su u nj ispod njegove ćele. Treći je bio štakor uspravljen na stražnje noge. Svi su izgledali okrhnuti i drevni.

"Can tah!" krikne ona. "Can tah, can tak, ubij dječaka, ubij ga sad, ubij ga!"

Steve učini korak naprijed. Budući da se potpuno usredotočila na Johnnyja, ugleda ga u posljednji trenutak. On udari po njezinoj ruci i kamenje odleti u ugao prostorije. Jedan - zmija - prelomi se na dva dijela. Audrey vrisne od užasa i jada.

Ubojiti gnjev koji je preplavio Johnnyjev um raspršio se, ali ga nije potpuno minuo. Osjećao je kako mu pogled želi svrnuti prema uglu, gdje su ležali kipići. Samo ih je morao podići.

"Odnesite ga, dovraga!" vikne Steve.

Audrey se baci prema kipićima. Steve je uhvati za ruku i snažno potegne. Koža joj je tamnjela i ovjesila se. Johnnyju se učini da je proces koji ju je prije promijenio sad išao u obratnom smjeru… ali bez puno uspjeha. Ona se… što? Smanjivala? Kvrčila? Nije znao odgovarajuću riječ, ali -

"ODNESITE GA!" Steve ponovno drekne i odalami Johnnyja po ramenu. To ga prene. Počne se okretati i tad ugleda Ralpha.

Pograbio je Davida iz Johnnyjevih ruku prije no što je Johnny postao toga svjestan. Ralph poskoči po stubama, nespretan ali snažan, i nestane iz kabine ne osvrnuvši se.

Audrey ga ugleda kako odlazi. Ona zaurla - Johnny u tom urliku sad začuje očaj - i ponovno se baci prema kamenju. Steve je povuče za ruku. Začuje se neobičan zvuk kad se Audreyna desna ruka otrgne u ramenu. Steve ostane stajati s njezinom rukom u ruci kao batkom prepečenog pileta.

Audrey kao da nije bila svjesna što joj se dogodilo. Jednoruka, desne strane haljine sad potamnjele od krvi, ona srne po figurice, brbljajući tim čudnovatim jezikom. Steve se ukipio na mjestu, zagledan u to što drži u ruci - malko pjegavu ljudsku ruku s ručnim satom Casio na zapešću. Šef je bio jednako zgranut. Da nije bilo Cynthije, poslije je pomislio Steve, Audrey bi se ponovno dočepala figurica. Bog bi ga znao što bi se dogodilo da joj je to uspjelo; iako je usmjerila moć figurica na šefa, i Steve je osjećao nepoželjne reakcije. U njima ovaj put nije bilo ničeg spolnog. Ovaj put u njima je bilo umorstvo i ništa drugo.

Prije no što se Audrey uspjela u kutu spustiti na koljena i zgrabiti svoje igračke, Cynthia ih odbaci vještim udarcem noge i one se raspu po zidu s otvorima. Audrey ponovno zatuli i pritom joj iz usta zajedno s tim glasanjem izađe i mlaz krvi. Ona se okrene licem prema njima i Steve ustukne, podigne ruku, kao da je želi odagnati s očiju.

Audreyno nekoć ljepuškasto lice sad je visjelo s prednjeg dijela njezine lubanje u znojavim naborima. Njezine izbuljene očne jabučice visjele su iz zjapećih duplji. Koža joj je crnjela i pucala. No to nije bilo najgore; najgore se dogodilo kad je Steve bacio ogavno topli predmet koji je držao u ruci, a Audrey se posrćući osovila na noge.

"Jako mi je žao", reče ona, a u njezinu prigušenom i zamirućem glasu Steve začuje stvarnu osobu, a ne to raspadajuće čudovište. "Nisam nikome željela nauditi. Ne dirajte te can takove. Što god učinili, ne dirajte can takove!"

Steve pogleda u Cynthiju. Ona blene u njega i u njezinim je krupnim očima mogao pročitati njezine misli: Ja sam jednog dodirnula. Dvaput. Koliko me sreća pratila?

Puno, pomisli Steve. Mislim da si imala puno sreće. Mislim da smo je oboje imali.

Audrey zatetura prema njima, a dalje od okrhnutih sivih kamenih figurica. Steve je osjećao zasitan zadah krvi i truleži. On ispruži ruku, ali se nije mogao prisiliti da je uhvati za rame i zadrži je, iako je krenula prema stubama i hodniku… krenula u smjeru u kojem je Ralph odnio svog sina. Nije mogao to učiniti jer je znao da će njegovi prsti utonuti u nju.

Sad je čuo bućkanje i škrapanje, kad su se neki njezini dijelovi počeli topiti i otpadati u obliku mesne kiše. Audrey se popne po stubama i odbaulja kroz vrata. Cynthia nakratko pogleda u Stevea, lica zgrčena i blijeda. On je obgrli oko struka i krene za Johnnyjem po stubama.

Audrey je uspjela stići do polovice kratkog ali strmog stubišta koje je vodilo na drugi kat, gdje padne. Zvuk onoga što se nalazilo u njezinoj krvlju natopljenoj haljini bio je ogavan - skoro da se čuo klokot. Ali je ipak još bila živa. Počne puzati. Kosa joj je visjela u tankim pramenovima i milostivo zaklanjala njezino ovješeno lice.

Na drugom kraju, pokraj stuba koje su vodile u predvorje, Ralph je stajao s Davidom u naručju i zurio u puzavo stvorenje.

"Ubijte je!" Johnny zaurla. "Zaboga miloga, neka je netko ubije!"

"Ne mogu", reče Steve. "Ovdje nema oružja osim dječakova, a ono je prazno."

"Ralph, spustite se u prizemlje s Davidom", reče Johnny. Krene oprezno niz hodnik. "Siđite prije…"

Ali se činilo da ono što je nekoć bila Audrey Wyler David više nije zanimao. Ona se dovuče do lučnog ulaza na balkon, pa prođe ispod njega. Skoro istog trenutka zaječe drvene stropne grede, suhe od pustinjske klime, hrana mnogobrojnih naraštaja termita.

Steve požuri za Johnnyjem, ruke još obgrljene oko Cynthije. Ralph im priđe s drugog kraja hodnika. Nađu se na okupu baš kad je stvorenje u natopljenoj haljini stiglo do balkonske ograde. Audrey je prepuzala preko uglavnom ispuhane umjetne lutke, ostavljajući širok trak krvi i manje prepoznatljivih tjelesnih tekućina u njezinu krilu. Friedina napućena usta kao da su izražavala zgražanje takvim postupkom.

Ono što je ostalo od Audrey Wyler još se grčevito držalo za ogradu, još se pokušavalo pridići dovoljno visoko da se prebaci preko nje, kad grede popuste i balkon se odlijepi od zida uz glasnu, prašnjavu grmljavinu. Isprva se otkliže vodoravno, poput pladnja ili ploveće platforme, trgajući daske s ruba hodnika i prisilivši Stevea i ostale da odskoče kad se stari sag rasporio, a potom zjanuo poput seizmičkog rasjeda. Letve puknu; čavli zacvile kad su se rastali od dasaka s kojima su bili sjedinjeni. A tad se balkon počne naginjati. Audrey se skotrlja preko ruba.

Na trenutak Steve ugleda kako joj stopala vire iz prašine, a tad je nestane. Trenutak potom ni balkona više nije bilo. Pao je poput kamena i udario o sjedala uz silan tresak.

Prašina zavrije u minijaturnoj atomskoj gljivi.

"David!" vikne Steve. "Što je s Davidom? Je li živ?"

"Ne znam", reče Ralph. Pogleda ih omamljenim i suznim očima. "Siguran sam da je bio kad sam ga odnio iz kabine, ali sad ne znam. Ne osjećam da diše."

Sva vrata koja su vodila u kinodvoranu otvorila su se od udara zraka i predvorje je bilo u omaglici prašine srušenog balkona. Odnesu Davida do jednog izlaza gdje je propuh otpuhao većinu uzvitlane prašine.

"Spustite ga", reče Cynthia. Pokušavala je smisliti što učiniti - što najprije učiniti - ali su je misli zatrpavale. "I ravno ga polegnite. Lakše se diše."

Ralph je pogleda pun nade, dok su on i Steve spuštali Davida na olinjali sag. "Znate li nešto o… ovome?"

"Ovisno o tome što pod tim podrazumijevate", reče ona. "Aha, naučila sam nešto prve pomoći - uključujući i umjetno disanje - dok sam bila u Kćerima i sestrama. Ali ako mislite znam li nešto o gospođama koje se prometnu u ubojice i tad se raspadnu, ne znam."

"Gospojice, on je sve što imam", reče Ralph. "Sve što je ostalo od moje obitelji."

Cynthia zatvori oči i prigne se nad Davida. Ono što osjeti donese joj veliko olakšanje - slabašan ali nesumnjiv dašak na licu.

"Živ je. Osjećam kako diše." Ona pogleda u Ralpha i nasmiješi se. "Ne čudi me da vi to niste osjetili. Lice vam je podbuhlo poput unutarnje gume."

"Aha. Možda zbog toga. Ali još više jer sam se tako bojao…" On joj pokuša uzvratiti osmijeh, ali mu to ne uspije. Izbaci kuglicu zraka i pipajući potraži iza leđa kiosk za prodaju slatkiša zabijen daskama da se nasloni na njega.

"Pomoći ću mu", reče Cynthia. Pogleda u dječakovo blijedo lice i zatvorene oči. "David, sad ću ti pomoći. Ubrzati stvari. Dopusti mi da ti pomognem, može? Dopusti mi da ti pomognem." Ona blago okrene glavu u stranu, žmirnuvši kad ugleda otiske prstiju na njegovu vratu.

U dvorani, viseći komad balkona ispusti dušu i padne uz tresak. Ostali pogledaju u tom smjeru, ali Cynthijina pozornost nije silazila s Davida. Posluži se prstima lijeve ruke da mu otvori usta, sagne se, pa mu desnom rukom nježno pritisne nosnice. Tad položi svoja usta na njegova i izdahne. Davidov se grudni koš podigne pa spusti, kad je ona pustila njegov nos i odmaknula se od njega. Ona se prigne i šapne mu u uho.

"Vrati nam se, Davide. Potreban si nam. A mi smo potrebni tebi." Ona ponovno izdahne duboko u njegova usta i reče: "Vrati nam se, Davide", kad je on izdahnuo smjesu svog i njezina zraka. Ona mu se zagleda u lice. Učini joj se da je njegovo disanje malo čvršće i ugleda kako mu se jabučice miču ispod plavičastih vjeđa, ali nije pokazivao znakove buđenja.

"Vrati nam se, Davide. Vrati se."

Johnny se osvrne, žmirkajući poput nekog tko se upravo vratio iz dubina svojih misli. "Gdje je Mary? Nije valjda prokleti balkon pao na nju, ha?"

"Zašto bi?" upita Steve. "Bila je sa starcem."

"Misliš da je još sa starcem? Nakon toliko vike? Nakon što se prokleti balkon odlijepio od prokletog zida?"

"Ima u tome nečeg", reče Steve.

"Povijest se ponavlja", reče Johnny. "Znao sam. Idemo, potražimo je."

Cynthia se ne obazre na njih. Klečala je lica unesena u Davidovo i usrdno ga pregledavala pogledom.

"Klinac, ne znam gdje si, ali dovuci dupe ovamo. Vrijeme je da osedlamo konje i odjašemo iz Dodge Cityja."

Johnny podigne sačmaricu i pušku. Pušku pruži Ralphu.

"Ostanite ovdje sa sinom i mladom damom", reče on. "Mi ćemo se vratiti."

"Da? A ako se ne vratite?"

Johnny ga na trenutak pogleda nesigurno, a tad usta razvuče u blještav osmijeh. "Spalite dokumente, uništite radioprijamnik i progutajte kapsulu cijanida."

"Ha?"

"Odakle da ja to znam? Poslužite se mozgom. Mogu vam reći jedino ovo, Ralph: čim pokupimo gospođu Jackson, ovaj će nam grad vidjeti leđa. Dođi, Steve. Niz lijevi prolaz, osim ako imaš silnu potrebu penjati se preko balkonskih Alpi."

Ralph je gledao za njima dok nisu prošli kroz vrata, a tad se ponovno okrene Cynthiji i svom sinu.

"Što je Davidu? Znate li? Je li ga ona gadura pridavila tako da je pao u komu? David je imao prijatelja koji je ležao u komi. Probudio se iz nje - svi su rekli da je to čudo - ali ne bih to poželio ni svom najljućem neprijatelju. Je li to slučaj s njim, što mislite?"

"Mislim da nije ni u nesvijesti, a još manje u komi. Vidite li kako mu se miču vjeđe? Kao da spava i sanja… ili je u transu."

Ona ga pogleda. Pogledi im se na trenutak sretnu, a tad Ralph klekne sučelice njoj. On odmakne kosu sa sinovljeva čela pa ga nježno poljubi između očiju, gdje je koža bila lagano namrštena.

"Vrati se, Davide", reče on. "Molim te, vrati se."

David je tiho disao kroz napućena usta. Ispod natučenih vjeđa, njegove se oči nisu prestajale micati.

U muškom zahodu nađu jednu mrtvu pumu, raznijete glave, i jednog mrtvog veterinara otvorenih očiju. U ženskom zahodu ne nađu ništa… barem se tako činilo Steveu.

"Posvijetli mi baterijom", reče mu Johnny. Kad je Steve ponovno uperio snop svjetlosti u prozor, on reče: "Ne u prozor. Na pod ispod njega."

Steve spusti snop i prođe njime preko pivskih boca koje su stajale uza zid s desne strane prozora.

"Doktorova zamka", reče Johnny. "Nije razbijena, nego uredno odmaknuta u stranu. Zanimljivo."

"Nisam čak ni primijetio da ih nema na prozorskoj dasci. Svaka čast, šefe."

"Dođi." Johnny priđe prozoru, podigne ga, proviri van, pa se pomakne u stranu da bi Steve mogao stati pokraj njega. "Prisjeti se svog dolaska u ovu idiličnu palaču snova, Steven. Što si posljednje učinio prije no što si se spustio u ovu prostoriju? Možeš li se sjetiti?"

Steve kimne glavom. "Naravno. Stavili smo dva sanduka jedan na drugi da bismo se lakše popeli kroz prozor. Gurnuo sam gornji sanduk, jer sam pomislio, vrati li se policajac i ugleda ih tako poslagane, bilo bi to kao putokaz."

"Tako je. Ali što vidiš sad?"

Steve se posluži džepnom svjetiljkom, iako mu to zapravo nije bilo potrebno; vjetar je skoro potpuno prestao puhati i prašina se, osim najskitalačkijih zrnaca, slegnula. Čak se pokazao i komadić mjeseca.

"Ponovno su poslagani", reče on, okrene se prema Johnnyju i pogleda ga usplahireno. "Jebi ga! Entragian je došao dok smo se mi bavili s Davidom. Došao i…" odveo je, tako je namjeravao dovršiti rečenicu, ali ugleda kako njegov šef odmahuje glavom pa zašuti.

"Ovo ne ukazuje na takvo što." Johnny uzme džepnu svjetiljku i ponovno prijeđe njome po pivskim bocama. "Nisu razbijene; uredno su složene sa strane. Tko je to učinio? Audrey? Ne, ona je otišla drugim putem - za Davidom. Billingsley? Nemoguće, s obzirom na stanje u kojem je bio prije smrti. Preostaje Mary, no bi li ona to učinila zbog policajca?"

"Sumnjam", reče Steve.

"I ja. Da se policajac ovdje pojavio, dotrčala bi k nama, derući se iz petnih žila. A čemu poslagani sanduci? Osobno sam upoznao Collieja Entragiana; visok je najmanje metar devedeset pet, a možda i više. Ne bi mu bila potrebna još jedna stuba da se popne kroz prozor. Meni ti poslagani sanduci govore da je bila riječ o nižoj osobi ili o varci da se Mary domami na mjesto na kojem će je moći ščepati, a možda i o oboje. Možda pretjerujem sa zaključcima, ali - "

"Znači da ih možda ima više. Više njih poput Audrey."

"Možda, ali mislim da se to ne može zaključiti po onome što ovdje vidimo. Mislim da ona ne bi odmaknula te pivske boce zbog neke nepoznate osobe. Čak ni zbog zaplakanog djeteta. Shvaćaš? Mislim da bi otišla po nas."

Steve uzme džepnu svjetiljku i osvijetli Billingsleyevu keramičku ribu, tako veselu i neobičnu u tami. Nije se začudio kad je shvatio da mu se više ne sviđa kao onomad. Sad je sličila na grohot u ukletoj kući ili na zlog klauna. On ugasi džepnu svjetiljku.

"Što vi mislite, šefe?"

"Nemoj me više tako zvati, Steve. Nikad mi se to nije naročito sviđalo."

"U redu. Što ti misliš, Johnny?"

Johnny se osvrne kako bi se uvjerio da su još sami. Njegovo lice, kojim je dominirao njegov otečeni i nakošeni nos, izgledalo je i umorno i krepko. Dok je istresao novu dozu od tri aspirina i gutao ih na suho, Steve shvati nešto zapanjujuće: Marinville izgleda mlađe. Usprkos svemu kroz što je prošao, izgleda mlađe.

Johnny ponovno proguta, kriveći lice zbog okusa starih tableta pa reče: "Davidova mama."

"Što?"

"Moguće. Porazmisli trenutak. Vidjet ćeš kako se to sve lijepo uklapa, na jeziv način."

Steve to učini. I shvati kako to zaista ima smisla, s obzirom na situaciju. Nije znao u kojem se trenutku priča Audrey Wyler oprostila od istine, ali je znao da su je u jednom trenutku… promijenile one kamene figurice koje je nazvala can tah.

Promijenile? Zarazile je užasnom, degenerativnom bjesnoćom. To što se dogodilo njoj, moglo se dogoditi i Ellen Carver.

Steve se ponada da je Mary Jackson mrtva. To je bilo užasno, ali u ovakvu slučaju, možda je bolje biti mrtav, zar ne? Bolje nego biti u vlasti can takova. Bolje nego da ti se dogodi ono što se događa kad ti se oduzmu can takovi.

"Što ćemo sad?" upita on.

"Otići iz grada. Kako god."

"U redu. Ako je David još u nesvijesti, nosit ćemo ga. Krenimo." Oni se zapute natrag u predvorje.

David Carver hodao je niz Anderson Avenue pokraj škole West Wentworth. Na bočnom zidu školske zgrade žutim su sprejem bile napisane riječi IZ OVIH SE TIŠINA NEŠTO MOŽE IZNJEDRITI. Tad skrene iza ugla i krene niz Bear Street. To je bilo prilično smiješno, jer su i Bear Street i Bear Street Woods bili devet širokih prigradskih ulica dalje od škole, ali tako je to u snovima. Uskoro će se on probuditi u svojoj spavaćoj sobi i sve će se ionako raspasti. Ispred njega bila su tri bicikla nasred ulice. Bili su okrenuti naopako i kotači su im se okretali u zraku.

"Onda Faraon reče Josipu: 'Usnio sam san'", netko reče, '"a čuo sam o tebi da možeš protumačiti san kad ga čuješ'."

David pogleda na drugu stranu ulice i ugleda velečasnog Martina. Bio je pijan i neobrijan. U jednoj je ruci držao bocu viskija Seagram's Seven. Između njegovih stopala bila je žuta lokvica bljuvotina.

David ga nije mogao gledati. Oči su mu bile prazne i mrtve.

"A Josip odgovori Faraonu: 'Ništa ja tu ne mogu; nego će Bog dati pravi odgovor Faraonu'." Velečasni Martin nazdravi mu bocom pa otpije gutljaj. "Sredi ih", reče on. "Sad ćemo vidjeti znaš li gdje je bio Mojsije kad je nestalo struje."

David krene dalje. Želio se okrenuti, ali mu tad padne na um čudna no jako uvjerljiva zamisao: okrene li se, vidjet će mumiju kako posrće za njim u oblaku prastarih zavoja i začina.

On ubrza korak.

Dok je prolazio pokraj bicikala na ulici, primijeti da jedan od vrtećih kotača proizvodi prodoran i neugodan zvuk: riik-riik-riik. Podsjeti ga na vjetrokaz na vrhu Bud's Suds, leprekorna s ćupom zlata ispod ruke. Onog u -

Desperation! Ja sam u Desperationu i ovo je san! Zaspao sam dok sam se pokušavao pomoliti, gore sam u starom kinu!

"Ako se u tvojoj sredini pojavi kakav prorok ili čovjek sa snoviđenjima", netko reče.

David pogleda na drugu stranu ulice i ugleda mrtvu mačku - pumu - kako visi na znaku za ograničenje brzine. Puma je imala ljudsku glavu. Glavu Audrey Wyler. Njezine oči umorno zakolutaju prema njemu i njemu se učini da se ona pokušava nasmiješiti.

"Ako ti on rekne: 'Pođimo sad za drugim bogovima, nemoj slušati riječi tog proroka ili sanjača'."

On svrne pogled, iskrivivši lice, i ondje, na njegovoj strani Bear Street, stajala je mila Slatkica na trijemu kuće njegova prijatelja Briana (Brianova kuća dosad nije bila u Bear Street, ali sad su se pravila očigledno promijenila). U naručju je stiskala Melissu Sweetheart.

"Ipak je to bio striček Babarogač", reče ona. "To ti je sad jasno, zar ne?"

"Da, jest, Slatkice."

"Požuri malo, David. Striček Babarogač ti je na tragu."

Sad se pustinjski miris zavoja i drevnih začina jače osjećao u njegovu nosu i David još ubrza korak. Ispred njega bio je otvor u grmlju koji je označavao ulaz na stazu Ho Chi Minh. Ondje nikad nije ničeg bilo osim povremene križaljke za igru 'školice' ili riječi KATHI VOLI RUSSELLA napisanih kredom na pločniku, ali je danas ulaz na stazu čuvao drevni kameni kip, prevelik da bi bio can tah, mali Bog; ovo je bio can tak, veliki Bog. Bio je to šakal glave nagnute u stranu, otvorenih, iskeženih usta i kukcolikih ispupčenih očiju punih gnjeva. Jedno mu je uho bilo ili otkrhnuto ili izlokano. Jezik u njegovim ustima uopće nije bio jezik nego ljudska glava - glava Collieja Entragiana, zajedno sa Smokey Bear šeširom i ostalim.

"Boj se mene i skreni s ove staze", reče policajac u ustima šakala kad se David približio. "Mi tow, can de lach: boj se neoblikovanog. Postoje drugi bogovi uz tvoje - can tah, can tak. Znaš da istinu zborim."

"Da, ali je moj Bog snažan", reče David druželjubivo. Zavuče ruku u šakalova usta i zgrabi njegov psihotični jezik. Začuje Entragianov vrisak - a i osjeti ga, vrisak koji zatitra na njegovu dlanu poput bezazlenog električnog udara. Trenutak potom, cijela šakalova glava rasprsne se u besumnoj blještavoj kugli. Ostala je samo kamena bista koja je završavala kod ramena.

On krene niz stazu, svjestan da vidi biljke koje dotad nije vidio u Ohiju - bodljikave i bubnjaste kaktuse, mitchellu i bodljikavu solnjaču… poznatu i kao kotrljajući korov. Iz grmlja pokraj staze istupi njegova majka. Lice joj je bilo crno i naborano, prastara vreća tijesta. David ponikne pogledom. Pogled na nju u takvu stanju ispuni ga tugom i užasom.

"Da, da, tvoj je Bog moćan", reče ona "u to nema sumnje. Ali vidi što je meni učinio. Je li takva moć vrijedna divljenja? Je li takvog Boga vrijedno imati?" Ona ispruži svoje ruke prema njemu i pokaže svoje nekrotične dlanove.

"Bog to nije učinio", reče David i počne plakati. "Policajac je to učinio!"

"Ali je Bog dopustio da se to dogodi", otpovrne ona, a jedna joj očna jabučica ispadne iz glave. "Onaj isti Bog koji je dopustio da Entragian gurne Kirstie niz stube pa objesi njezino tijelo na vješalicu kako bi ga ti našao. Kakav je to Bog? Odvrati se od njega i prigrli mog. Moj je barem iskren u svojoj svireposti."

Ali je čitav taj razgovor - ne samo zaklinjanje već i bahat, prijeteći ton - bio tako stran Davidovoj uspomeni na njegovu majku da je ponovno počeo hodati. Morao je krenuti naprijed. Mumija je bila iza njega. Mumija je bila, doduše, spora, ali ovo je jedan od načina na koji mumija sustiže svoje žrtve: služi se drevnom egipatskom magijom i prepriječi im put.

"Kloni me se!" vrisne onaj nagnjili majka-stvor. "Kloni me se ili ću te pretvoriti u kamen u ustima nekog boga! Bit ćeš can tah u can taku!"

"Ne možeš to učiniti", strpljivo reče David "a i nisi mi majka. Moja je majka s mojom sestrom, na nebu, s Bogom."

"Kojeg li vica!" srdito vikne onaj trulež. Glas mu je sad bio grgljav, poput policajčeva. Stvor je u govoru pljuvao krv i zube. "Božanski vic, o kakvom bi tvoj velečasni Martin sav sretan klepetao satima, ako bi mu pritom netko plaćao piće i pivo - nije ništa stvarniji od riba i konja Toma Billingsleya! Nećeš mi valjda reći da si to popušio, ha? Tako pametan dječak? Jesi li? Oh Davey! Ne znam da li da se smijem ili plačem!" Bijesno se nasmije. "Nema neba, nema zagrobnog života… ne za takve kao što smo mi. Jedino bogovi - can takovi, can tahovi, mogu -"

On odjednom shvati čemu služi ova zbrda-zdola propovijed: da ga zadrži. Da ga zadrži kako bi ga mumija sustigla i ugušila ga. On se primakne jedan korak, uhvati trabunjavu glavu i stisne je rukama. Iznenadio je sama sebe kad se pritom glasno nasmijao, jer je to toliko podsjećalo na postupke ludih televizijskih propovjednika; oni bi pograbili svoje žrtve za tjeme i zagrmjeli nešto poput "Bolesti izLAAA-ZIIl! Tumori, iz-LAA-ZII-TEE! Reumo iz-LAA-Zii! Hvaljen bio Isus!" Ponovi se onaj bešumni bljesak i ovaj put ne ostane čak ni tijelo; ponovno je bio sam na stazi.

On krene dalje, dok mu je žalost razdirala srce i um, misleći o onome što mu je rekao majka-stvor. Nema neba, nema zagrobnog života, ne za takve kao što smo mi. To bi moglo, ali i ne mora biti istina; nije mogao znati. Ali je stvor rekao i da je Bog dopustio da njegova majka i sestra budu ubijeni, a to jest bila istina… zar ne?

Pa, možda. Odakle da dijete zna takvo što?

Ispred njega se nalazio hrast na kojem je bila vijetkongovska promatračnica. U podnožju stabla bio je komadić crvenosrebrnog papira - omot 'Tri muškića'. David se prigne, podigne ga i gurne u usta, zatvorenih očiju sišući mrlje slatke čokolade s unutarnje strane.

Uzmi, jedi, začuje glas velečasnog Martina - ovo je bila uspomena, a ne glas, pa mu malo lakne. Ovo je moje tijelo, slomljeno za tebe i za mnoge. On otvori oči, bojeći se da će svejedno ugledati pijano lice i umrle oči velečasnog Martina, ali velečasnog Martina nije bilo ondje.

David ispljune omot i popne se na promatračnicu noseći slatki okus čokolade u ustima. Popne se u zvuk rock-and-rolla.

Netko je sjedio prekriženih nogu na platformi i gledao u Bear Street Woods. Njegovo je držanje toliko podsjećalo na Brianovo - prekrižene noge, brada poduprta dlanovima ruku - da je na trenutak David bio uvjeren kako je riječ o njegovu starom prijatelju, samo odraslom. David pomisli da se s tim može nositi. Nije to ništa neobičnije od raspadajuće lutke njegove majke ili pume s glavom Audrey Wyler, a puno manje uznemirujuće.

Preko mladićeva ramena na remenu je visio radio. Nije to bio walkman ili glomazni kasetofon; kao da je bio starijeg tipa od obje te sprave. Na njegovoj kožnoj kutiji bile su zalijepljene dvije okrugle naljepnice, jedna žuti smješko, a druga pacifistički znak. Glazba je dolazila iz malog vanjskog zvučnika. Zvuk je bio rezak, ali svejedno opojan, pomamni bubnjevi, ubojita ritam gitara i savršen rock-and-roll vokal: "I was feelin'… so bad… asked my family doctor just whatlhad…"

"Bri?" upita on, uhvativši se za dno promatračnice i podigavši se. "Ti si?"

Mladić se okrene. Bio je to vitak, tamnokos mladić ispod bejzbolske kapice Yankeesa, odjeven u traperice, jednobojnu sivu pamučnu majicu i velike metalizirane naočale - David se u njima ogledao. Bio je on prva osoba koju je David vidio u ovom… što god bilo… koju nije poznavao.

"Brian nije ovdje, Davide", reče on.

"A tko si onda ti?" Bude li ovaj tip u metaliziranim naočalama počeo gnjiljeti ili krvariti kao Entragian, David će hitro klisnuti s ovog stabla, bez obzira na mumiju koja možda vreba negdje dolje u šumi.

"Ovo je moje mjesto. Moje i Brijevo."

"Brian ne može biti ovdje", prijazno će tamnokosi mladić. "Brian je živ."

"Ne shvaćam." Ali je nažalost shvaćao.

"Što si rekao Marinvilleu kad se pokušavao obratiti kojotima?"

David se nije odmah mogao sjetiti, što ga nije čudilo, jer to što je bio rekao kao da nije dolazilo iz njega, nego kroz njega.

"Rekao sam mu da im se ne obraća jezikom mrtvih. Samo što to nisam ja - "

Mladić u sunčanim naočalama odmahne na to rukom. "To kako je Marinville pokušao govoriti s kojotima sliči pomalo na to kako mi sad razgovaramo: si em, tow en can de lach. Razumiješ li?"

"Da. 'Mi govorimo jezikom neoblikovanih.' Jezikom mrtvih." David počne drhtati. "Znači i ja sam mrtav… zar ne. I ja sam mrtav."

"Nisi. Pogrešno. Gubiš jedno bacanje." Mladić pojača radio. "I said doctor… MrM.D…." - i nasmiješi se. "Sastav The Rascals", reče on. "Felix Cavaliere, vokal. Super je?"

"Da", reče David, misleći tako. Podsjeti ga to na plažu i ljupke djevojke u dvodijelnim kupaćim kostimima.

Onaj mladić u kapici Yankeesa posluhne još trenutak, pa ugasi radio. Dok je to činio, David ugleda nareckanu brazgotinu s donje strane njegova desnog zapešća, kao da se pokušao ubiti. Tad mu padne na um da je mladić možda učinio puno više od pokušaja; nije li ovo mjesto mrtvih? On zatomi drhtaj jeze.

Mladić skine svoju kapicu Yankeesa, obriše njome zatiljak, ponovno je natakne pa ozbiljno pogleda u Davida.

"Ovo je Zemlja mrtvih, ali si ti iznimka. Ti si poseban. Jako."

"Tko si ti?"

"Nije važno. No ako ti je to toliko važno, ja sam jedan od članova kluba obožavatelja Young Rascals-Felix Cavaliere", reče mladić. Osvrne se, uzdahne i lagano iskrivi lice. "Ali ću ti reći jedno, mladiću: nimalo me ne čudi da se Zemlja mrtvih nalazi u predgrađu Columbusa u Ohiju."

Ponovno pogleda u Davida, a njegov blijedi osmijeh iščezne. "Mislim da je vrijeme da se prihvatimo posla. Vremena je malo. Malo će te boljeti grlo kad se probudiš, a možda će ti se isprva činiti da ne znaš gdje si; upravo te nose u prikolicu kamiona kojim se Steve Ames dovezao u grad. Imaju silnu želju odmagliti iz The American Westa - shvati to kako hoćeš - i ne mogu reći da im se čudim."

"Zašto si ovdje?"

"Da bi ti znao zašto si ti ovdje, David… barem za početak. Pa reci mi: zašto si ovdje?"

"Ne znam što - "

"Ma molim te", reče mladić s radiom. Njegove metalizirane naočale bijesnu na suncu. "Ako ne znaš, onda si u govnima do grla. Zašto si na zemlji? Zašto te Bog stvorio?"

David se zaprepašteno zagleda u nj.

"No, da čujem!" nestrpljivo će mladić. "To su lagana pitanja. Zašto te Bog stvorio? Zašto je Bog stvorio mene? Zašto je Bog uopće nekog stvorio?"

"Da ga ljubimo i služimo mu", polako reče David.

"Može proći. Barem za početak. A što je Bog? Kakvo je tvoje iskustvo Božje prirode?"

"Ne želim reći." David pogleda u svoje ruke, pa u ozbiljnog, napregnutog mladića - neobično poznatog mladića - u sunčanim naočalama. "Bojim se da ću nadrapati." On zastane, pa na jedvite jade izvuče iz sebe ono čega se zapravo bojao: "Bojim se da si ti Bog."

Mladić se kratko, sjetno nasmije. "Na neki je način to dozlaboga smiješno, ali nema veze. Držimo se naše teme. Davide, što znaš o Božjoj prirodi? Kakva su tvoja iskustva?"

Krajnje nevoljko, David reče: "Bog je nemilosrdan."

Ponovno pogleda u svoje ruke i polako nabroji do pet. Kad mu je to uspjelo, a da ga još nije zgromila munja, ponovno podigne pogled. Mladić u trapericama i majici još je bio ozbiljan, ali David u njemu ne primijeti nikakve ljutnje.

"Tako je, Bog je nemilosrdan. Usporimo li, mumija nas uvijek naposljetku sustigne, Bog je nemilosrdan. A zašto je Bog nemilosrdan, Davide?"

Na trenutak on ne odgovori, a tad mu padne na um nešto što mu je rekao velečasni Martin - televizor u uglu tog je dana prikazivao nijemu bejzbolsku proljetnu trening-utakmicu.

"Božja okrutnost pročišćava", reče on.

"Mi smo rudnik a Bog je rudar?"

"Pa - "

"I sva je okrutnost dobra? Bog je dobar i okrutnost je dobra?"

"Ne, jedva da je nešto u tome dobro!" reče David. U djeliću sekunde on užasnut ugleda Slatkicu, kako se klati s vješalice na zidu, Slatkicu koja je na pločniku zaobilazila mrave jer im nije željela nauditi.

"Što je okrutnost koju se čini za zlo?"

"Pakost. Tko ste vi, gospodine?"

"Nema veze. Tko je otac pakosti?"

"Sotona…ili možda oni bogovi o kojima je govorila moja majka."

"Zaboravi na can tah i can tak, barem zasad. Imamo važnijeg posla, stoga slušaj. Što je vjera?"

To je bilo lagano. "Sadržaj nade, dokaz neviđenog."

"Aha. A kakvo je duhovno stanje vjernika?"

"Um… mislim, ljubavi prihvaćanje."

"A što je suprotno od vjere?"

To je bilo teže pitanje - zapravo pravi užas. Poput jednog od onih prokletih provjera znanja iz čitanja. Odaberite a, b, c ili d. Samo što ovdje nemaš čak ni tih mogućnosti izbora.

"Sumnja?" usudi se on.

"Ne. Nije sumnja nego nevjerovanje. Ono prvo je prirodno, ono drugo svojevoljno. Davide, a kad netko ne vjeruje, kakvo mu je tad duhovno stanje?"

On razmisli, pa odmahne glavom. "Ne znam."

"Da, znaš."

On se ponovno zamisli i shvati da zna. "Duhovno stanje nevjerovanja je očajavanje."

"Da. Pogledaj dolje, Davide!"

On to učini i zapanji se kad shvati da promatračnica više nije na stablu. Sad je lebdjela, poput letećeg tepiha načinjenog od dasaka, iznad beskrajnog, poharanog krajolika. Ugleda raštrkane zgrade između redova sivih i mlohavih biljaka. Jedna je bila kamp-prikolica s naljepnicom na odbojniku koja je vlasnika proglašavala skotom koji sokove cuga i po Clintonu piša; druga je bila rudarska Quonsetica koju su bili vidjeli na ulazu u grad; treća je bila zgrada općine, a četvrta krčma Bud's Suds. Iscereni leprekorn s ćupom zlata ispod ruke virio je iz mrtve i stiješnjene džungle.

"Ovo je zatrovano polje", reče mladić u metaliziranim sunčanim naočalama. "U usporedbi s ovim što se ovdje događa Agent Orange izgleda kao bombon{61}. Iz ovog se tla neće moći istjerati kiselost. Mora ju se uništiti - posipati solju i preorati. Znaš li zašto?"

"Jer će se u protivnom raširiti?"

"Ne. Ne može. Zlo je i slabo i glupo, umire ubrzo nakon eko-sustava kojeg je zatrovalo."

"Pa zašto - "

"Jer je to uvreda Bogu. Nema drugog razloga. Nema ničeg zatajenog ili prešućenog, nema sitnih slova na poleđini ugovora. Ovo je zatrovano polje izopačenost i uvreda Bogu. A sad ponovno pogledaj dolje."

On to i učini. Zgrade su otklizile ispod njih. Sad je vijetkongovska promatračnica lebdjela iznad goleme jame. Iz ove perspektive, izgledala je poput rane koja je gnjileći progrizla kroz zemljinu koru i u njezino meso. Stijenke jame kosile su se prema unutra i nadolje u urednim stepeničastim stubama; na neki je način gledati u tu jamu bilo kao gledati u

(ubrzaj korak)

piramidu okrenutu naopačke. Na brežuljcima južno od jame bilo je borova i nekakvog raslinja visoko oko ruba, ali je sama rupa bila jalova - u njoj nije rasla čak ni borovica. Na strani bliže njima - to bi bila sjeverna strana, ako je gradić Desperation bio ono zatrovano polje - ti uredni zidovi izbili su na površinu blizu dna. Na njihovu je mjestu sad stajala duga padina kamenog krša. Na mjestu odrona, nedaleko od široke šljunčane ceste koja se spuštala od ruba jame, stajala je crna i zjapeća rupa. Od pogleda na nju Davida obuzme duboka nelagoda. Kao da je neko čudovište zakopano u pustinjskom tlu otvorilo jedno oko. I odron kamenja u blizini rupe izazivao je u njemu nelagodu. Jer je izgledao nekako…planirano. U dnu jame, malo ispod one rupe-rane, bilo je parkiralište na kojem je bilo utovarivača rude, jaružala, kamioneta i gusjeničara koji su pomalo sličili tenkovima iz Drugog svjetskog rata. U blizini je stajala Quonsetica iz čijeg je krova virio neravni dimnjak.

DOBRODOŠLI U RATTLESNAKE #2, pisalo je na natpisu na vratima. OSIGURAVA RADNA MJESTA I POREZNI PRIHOD SREDIŠNJOJ NEVADI OD 1951. Ulijevo od metalne zgrade bila je betonska prizemnica-kocka. Natpis na njoj bio je kraći: SPREMIŠTE EKSPLOZIVA NEZAPOSLENIMA ULAZ ZABRANJEN.

Sparkiran između te dvije zgrade bio je od vožnje zaprašeni Caprice Collieja Entragiana. Vozačka su vrata stajala otvorena, a nutarnje je svjetlo bilo upaljeno i osvjetljavalo unutrašnjost automobila koja je izgledala poput klaonice. Na kontrolnoj ploči, plastični medvjedić-klimavac stajao je pokraj kompasa. A tad to sve promakne ispod njih.

"Poznaješ to mjesto, zar ne Davide?"

"To je Kineska jama? Jest, zar ne?"

"Da."

Oni se spuste bliže toj strani i David primijeti da je jama, na svoj način, još poharanija od zatrovanog polja. U zemlji nije bilo cijelog kamenja ili žila; sve je pretvoreno u užasan žuti krš. Iza parkirališta i zgrada bile su goleme hrpe još usitnjenijih stijena, složenih na crnoj plastici.

"To su odlagališta otpada", reče njegov vodič. "Ove hrpe na plastici, to su jalovine - prekrivka. Ali tvrtka nije spremna ostaviti je na miru, čak ni sad. U njoj ima još toga, shvaćaš… zlata, srebra, molibdena, platine. I bakra, naravno. Uglavnom bakra. Depozita tako difuznih kao da ih je nanio vjetar. Vađenje bakra bilo je nerentabilno, ali kako su najveća svjetska ležišta kovina i minerala iskorištena, ono što je nekoć bilo nerentabilno sad je unosno. Ove goleme Hefty vreće su sabirnici - željeni se sastojci talože na njima, a ljudi ih samo ostružu. To je proces izluživanja bakra, ali ujedno i proces izluživanja novca. Obrađivat će tu zemlju sve dok sve ovo, nekoć planina visoka skoro dvije i pol tisuće metara, ne bude tek prah na vjetru."

"Kakve su ono dugačke stube koje silaze u jamu?"

"Etaže. Služe kao prstenaste ceste za tešku opremu oko jame, no najvažnija im je svrha ublažiti klizanje tla."

"Čini se da ovdje nisu puno pomogle." David pokaže prstom preko ramena. "A ni ovdje." Približavali su se drugom području gdje je pogled na goleme stube koje se spuštaju u zemlju bio zaklonjen padinom zdrobljenog kamenja.

"To je odron." Promatračnica se obruši nad područje odrona. Iza njega, David ugleda mrežu nečeg crnog što ga isprva podsjeti na paučinu. No kad su se približili, on shvati da su lukovi koji su sličili na paučinu zapravo bile PVC cijevi.

"Nedavno se prešlo s prskalica na razvodnike." Njegov vodič izgovori to kao da recitira. David na trenutak kao da je doživio deja vu, a tad shvati i zašto: mladić je ponavljao ono što je već rekla Audrey Wyler.

"Uginulo je nekoliko orlova."

"Nekoliko?" upita David, ubacivši tekst gospodina Billingsleya.

"No, neka ti bude, ukupno četrdesetak. Nije puno u odnosu na cijelu vrstu; orlova u Nevadi ne manjka. Vidiš li, Davide, čime su zamijenili prskalice? Velike su cijevi razdjelna čela - nazovimo ih can takovima."

"Velikim bogovima."

"Da! A one male šuplje žice između njih koje sliče žicanoj mreži, to su razvodnici. Can tahovi. Iz njih kaplje razrijeđena sumporna kiselina. Ona oslobađa rudu… i spaljuje tlo. David, drži se."

Vietkongovska osmatračnica nagne se - baš poput letećeg tepiha - i David se uhvati za daske da se ne bi prevalio preko ruba. Nije želio pasti na tu užasnu izrovanu zemlju na kojoj ništa nije raslo i po kojoj su potočići bogate tekućine otjecali u plastične sabirnike.

Oni se ponovno spuste u jamu i prođu iznad zahrđale Quonsetice i njezina dimnjaka, iznad spremišta eksploziva i grožđa strojeva na svršetku ceste. Na padini, iznad one razvaljene rupe, bila je široka ploha kozičava od drugih, puno manjih rupa. Davidu se učini da ih je najmanje pedeset, a vjerojatno i više. Iz svake je virio štap sa žutim vrhom.

"Izgleda kao najveća kolonija krtica na svijetu."

"Ovo je radna površina, a ono su utori za eksploziv", držao mu je predavanje njegov novi poznanik. "Ovo je mjesto gdje se vade kovine. Svaka od ovih rupa ima promjer od metra i deset je metara duboka. Kad se priprema miniranje, spusti se štapić dinamita s detonatorom na dno svake rupe. To je upaljač. Tad se usipa nekoliko tački ANFO-a - kratica od amonij-nitrat i loživo ulje. Budale koje su raznijele Federal Building u Oklahoma Cityju poslužili su se ANFO-om. Najčešće se proizvodi u obliku kuglica koje sliče bijelim kugličnim-ležajevima."

Mladić u kapici Yankeesa pokaže prstom u spremište eksploziva. "Unutra ima puno ANFO-a. Nema dinamita - upotrijebili su posljednji onog dana kad se sve ovo počelo događati - ali ima puno ANFO-a."

"Ne shvaćam zašto mi to govoriš."

"Nije važno, samo slušaj. Vidiš li utore za eksploziv?"

"Da. Izgledaju poput očiju."

"Tako je, rupe poput očiju. Iskopane su u porfiru, koji je kristaličan. Kad se ANFO detonira, on raznese stijenu. Razneseno kamenje sadrži kovine. Shvaćaš?"

"Da, mislim da shvaćam."

"Taj se materijal kamionima odveze do podložaka za izluživanje, razdjelna čela i razvodnici - can tah, can tak - polože se preko njih i truljenje počinje. Voila, tako ti to ide, dobivanje kovina izluživanjem u školskom obliku. Ali pogledaj što se otkrilo posljednjim miniranjem, David!"

On upre prstom u veliku rupu i David osjeti kako ga prolazi jeza i klonulost od neugodne studeni. Rupa kao da je zurila u nj slaboumno ga zazivajući.

"Što je to?" šapne on, ali mu se činilo da zna.

"Rattlesnake broj jedan. Poznat i pod nazivom Kineski rudnik ili Kinesko okno ili Kineski hodnik. Otkriven posljednjim detonacijama. Bilo bi preblago reći da su se radnici iznenadili jer nitko u rudarskim krugovima Nevade nije vjerovao u onu staru priču. Na prijelazu stoljeća, oni iz Diablo Company tvrdili su da je Kineska jama zatvorena kad je žila presušila. Ali je bila ovdje, David. Cijelo vrijeme. A sad - "

"Je li ukleta?" upita David, drhtureći. "Jest, zar ne?"

"O da", reče mladić u kapici Yankeesa, svrnuvši pogled svojih metaliziranih ne-očiju na Davida. "I te kako."

"Bez obzira na razlog zbog kojeg si me doveo ovdje, ne želim ga čuti!" zavapi David. "Želim da me odvedeš natrag! Natrag mome tati! Mrzim ovo! Mrzim biti u Zemlji - "

On zamukne kad mu padne na um užasna misao. Zemlja mrtvih, tako mu je mladić rekao. Davida je nazvao iznimkom. Ali to znači -

"Velečasni Martin… vidio sam ga na putu u šumu. Je li on…"

Mladić zirne u svoj staromodni radio, pa ponovno podigne pogled i kimne glavom. "Dva dana nakon tvog odlaska, Davide."

"Je li bio pijan?"

"Potkraj života stalno je bio pijan. Kao i Billingsley."

"Samoubojstvo?"

"Ne", reče mladić u kapici Yankeesa i ljubazno položi ruku na Davidov zatiljak. Bila je topla, nije bila ruka mrtvaca. "Barem ne svjesno samoubojstvo. On i njegova supruga otišli su na plažu. Ponijeli su i suhi ručak. On je otišao u vodu prebrzo nakon ručka i otplivao predaleko."

"Odvedi me natrag", šapne David. "Umoran sam od sve te smrti."

"Zatrovano je polje uvreda Bogu", reče mladić. "Znam, Davide, da je ovo gnjavaža, ali - "

"Pa neka to Bog raščisti!" vikne David. "Nije pošteno da se obrati meni nakon što mi je ubio majku i sestru - "

"Nije - "

"Briga me! Svejedno mi je! Čak i da nije, stajao je po strani i dopustio da se to dogodi!"

"Ni to nije istina."

David zatvori oči i poklopi uši rukama. Nije više želio ovo slušati. Odbijao je to slušati. Ali se mladićev glas ipak probio do njega. Bio je nesmiljen. Neće uspjeti pobjeći od njega kao što ni Jona nije mogao umaći Bogu. Bog je neumoran poput lovačkog psa na svježem tragu. I Bog je nemilosrdan.

"Zašto si na zemlji?" Glas kao da je sad dolazio iz njegove glave.

"Ne čujem te! Ne čujem te!"

"Stvoren si da ljubiš Boga - "

"Ne!"

" - i služiš mu."

"Ne! U kurac s Bogom! Zajebi njegovu ljubav! Jebeš služenje njemu!"

"Bog te ne može prisiliti da učiniš nešto što ne želiš - "

"Prestani! Neću slušati, neću zaključivati! Čuješ li me? Čuješ - "

"Pst - poslušaj!" I ne posve protiv svoje volje, David posluša.

ČETVRTI DIO

KINESKA JAMA:
BOG JE NEMILOSRDAN

Prvo poglavlje

Johnny se upravo spremao reći da krenu - Cynthia bi mogla držati djetetovu glavu u krilu i zaštititi je od drndanja u vožnji - kad David podigne ruke i pritisne donji dio zapešća na sljepoočnice. Duboko udahne. Trenutak potom njegove se oči otvore i pogledaju u njih: Johnnyja, Stevea, Cynthiju, svog oca. Lica dvojice starijih muškaraca bila su podbuhla i blijeda poput lica kauboja poslije burne noći u saloonu; svi su izgledali umorni i preplašeni i trzali se poput poplašenih konja na najmanji šum. Ostaci ostataka Društva preživjelih žrtava Collieja Entragiana.

"Bok, David", reče Johnny. "Drago mi je da si se vratio. Nalaziš se u - "

" - Steveovu kamionu. Parkiranom pokraj kina. Dovezli ste ga s benzinske crpke Conoco." David se s mukom uspravi, proguta slinu i žmirne. "Prodrmala me kao kocke u čaši prije bacanja."

"I jest", reče Steve. Radoznalo je gledao u Davida. "Sjećaš se da ti je to Audrey učinila?"

"Ne", reče David "ali su mi tako rekli."

Johnny ošine pogledom Ralpha, koji lagano slegne ramenima - Ne pitaj me.

"Ima li vode? Grlo mi gori."

"Odjurili smo iz kina na brzinu i ponijeli samo puške", reče Cynthia. "Ali imamo ovo." Ona pokaže u sanduk Jolt Cole u kojem je nedostajalo nekoliko boca. "Steve ih drži pri ruci za gospodina Marinvillea."

"Manijak sam za tim otkad sam prestao piti", reče Johnny. "Mora biti Jolt, bog bi ga znao zašto. Toplo je, ali - "

David uzme jednu bocu i potegne iz nje. Žmirnuo je kad su ga mjehurići zapeckali po grlu, ali ne uspori piti. Kad je iskapio tri četvrtine boce, nasloni glavu na kamion, sklopi oči i gromko se podrigne.

Johnny se veselo nasmiješi. "Nije loše za tvoje godine!" David otvori oči i uzvrati mu smiješak.

Johnny mu pruži bocu aspirina koju je zdimio u Owl's. "Hoćeš nekoliko? Stari su, ali se čini da djeluju."

David razmisli, pa uzme dva i spere ih s ostatkom Jolta.

"Odlazimo iz grada", reče Johnny. "Najprije ćemo pokušati na sjever - na cesti su prikolice, ali Steveu se čini da ih možemo zaobići na onoj strani prema kampu. Ako ne možemo, morat ćemo otići na jug do rudnika pa krenuti servisnom cestom koja vodi na sjeverozapad do Autoceste 50. Ti i ja ćemo sjesti naprijed s - "

"Ne."

Johnny podigne obrve. "Molim?"

"Moramo otići do rudnika, to je u redu, ali ne zato da izađemo iz grada." Davidov glas zazvuči promuklo, kao da je plakao. "Moramo sići u jamu."

Johnny pogleda Stevea, koji samo slegne ramenima pa ponovno pogleda u dječaka.

"O čemu to govoriš, David?" upita Steve. "O tvojoj majci? Jer bi vjerojatno bilo bolje za nju, da ne spominjemo nas ostale, ako bismo - "

"Ne, nije to razlog… tata?" Dječak ispruži ruku i uhvati očevu. Bio je to neobično odrastao pokret utjehe. "Mama je mrtva."

Ralph pogne glavu. "Pa, David, to još ne znamo pouzdano i ne smijemo gubiti nadu, ali pretpostavljam da je tako."

"Ja znam pouzdano. Ne pretpostavljam." Davidovo je lice izgledalo izmučeno na svjetlosti unakrsnih snopova džepnih svjetiljaka. Njegove oči počinu na Johnnyju. "Evo što moramo učiniti. Vi to znate, zar ne? Zato ste i čekali da se probudim."

"Ne, Davide. Nije zato. Samo nismo željeli riskirati da te mičemo dok se nismo uvjerili da si dobro." No to mu zazvuči poput laži. Osjeti kako se puni nejasnom, treperavom nervozom. Tako se osjećao posljednjih nekoliko dana prije no što je počeo pisati novu knjigu, kad je bio shvatio da se neizbježno ne može dugo odgađati, da će se uskoro ponovno voziti po žici, na svom glupom malom biciklu s jednim kotačem čvrsto u rukama stežući motku za održavanje ravnoteže.

Ali je ovo bilo gore. Puno gore. Osjetio je želju da kvrcne klinca po glavi kundakom sačmarice i onesvijesti ga prije no što uspije još nešto reći. Mali, ne zajebavaj, pomisli on. Ne sad kad smo najzad ugledali majušno svjetlo na kraju tunela.

David ponovno pogleda u oca. Još je držao Ralpha za ruku. "Mrtva je, ali ne počiva u miru. A i neće dok Tak nastanjuje njezino tijelo."

"Tko je Tak, Davide?" upita Cynthia.

"Jedan od Wintergreen Twins{62}", veselo će Johnny. "Drugi je Tik«."

David ga mirno pogleda i Johnny ponikne pogledom. Mrzio se zbog tog, ali nije mogao ništa drugo učiniti.

"Tak je bog", reče David. "Ili zloduh. Ili možda ništa, tek ime, besmisleni slog - ali opasno ništa, kao glas u vjetru. To nije važno. Ono što je važno jest da moja mama mora počinuti u miru. Tad će moći biti s mojom sestrom na… što nas već čeka kad umremo."

"Sinko, ono što jest važno, to je da moramo otići odavde", reče Johnny. Još je uspijevao zadržati blagost u glasu, ali je sad njegov glas bio prošaran nestrpljivošću i strahom. "Kad stignemo u Ely, stupit ćemo u vezu s državnom policijom - ma što, s FBI-jem. Do sutra u podne, bit će tu stotinu policajaca na zemlji i deset helikoptera u zraku, obećajem ti. Ali sad - "

"Moja je mama mrtva, ali Mary nije", reče David. "Još je živa. Još je u jami."

Cynthia se zapanji. "Kako si znao da je nema?"

David se blijedo nasmiješi. "Kao prvo, ne vidim je. Ostalo sam doznao na način na koji sam doznao da me Audrey gušila. Rečeno mi je."

"Tko ti je rekao, David?" upita Ralph.

"Ne znam", reče David. "Ne znam ni je li to važno. Ono što je važno jest da mi je rekao puno. Istinu. Znam da je tako."

"Druškane, vrijeme za priču za laku noć je prošlo", reče Johnny. U njegovu se glasu osjećala oštrina. I on ju je čuo, ali si nije mogao pomoći. A je li se tome trebalo čuditi? Ovo ipak nije okrugli stol o magijskom realizmu ili konkretističkoj prozi. Vrijeme za priču za laku noć je prošlo; sad je vrijeme da se da petama vjetra. Nema ni najmanju želju slušati trabunjanje ovog Isusa Izviđača od kojeg ga podilazi jeza.

Taj se Isus Izviđač nekako iskobeljao iz svoje ćelije, ubio kojota kojeg je Entragian postavio za stražara i spasio tvoj kukavni život, progovori Terry u njegovoj glavi. Možda bi ga trebao poslušati, Johnny.

To je, pomisli Johnny, razlog zbog kojeg se razveo od Terry. U najkraćim jebenim crtama. Bila je božanstvena ljubavnica, ali nikad nije znala začepiti usta i slušati intelektualno superiornije ljude. Ali je šteta učinjena; sad je bilo prekasno skrenuti s kolosijeka takva načina razmišljanja. Uhvatio se kako razmišlja o tome što je Billingsley rekao o Davidovu bijegu iz ćelije. Čak ni Houdini, je li tako rekao? Zbog glave. A zatim telefon. Pa kako je otpravio kojote. Pa ono sa sardinama i krekerima. Misao koja je tad čak i njemu pala na um bila je o nenametljivim čudima, zar ne?

Mora prestati razmišljati na taj način. Jer ono što Isusi Izviđači čine jest da ubijaju ljude. Pogledaj samo Ivana Krstitelja, ili one časne sestre u Južnoj Americi ili - Čak ni Houdini.

Zbog glave.

Johnny shvati da nema smisla uljepšavati istinu ili se izmotavati ili - to je bio najstariji trik od svih - služiti se raznim glasovima koji će, nabacujući se argumentima, pridati neki smisao ovom problemu. Jednostavna je činjenica bila da se više nije bojao samo policajca ili drugih sila koje možda harače po ovom gradu.

Bojao se i Davida Carvera.

"Zapravo nije policajac ubio moju majku i sestru i Maryna muža", reče David i pogleda Johnnyja na način koji Johnnyja sablasno podsjeti na Terry. Taj bi ga pogled doveo na rub ludila. Znaš ti o čemu govorim, govorio je taj pogled. Znaš ti točno, pa ne troši moje vrijeme i ne pravi se glup. "Bez obzira na to s kim sam govorio dok sam bio u nesvijesti, bio je to zaista Bog. Jedino se Bog ne može prikazati ljudima u svom obličju; prestrašio bi ih nasmrt i nikad ništa ne bi uspio učiniti. On dolazi u obliku drugih stvari. Ptica, vatrenih stupova, gorućih grmova, zračnih vrtloga…"

"Ili ljudi", reče Cynthia. "Naravno, Bog je majstor prerušavanja."

I posljednji tračak Johnnyjeve strpljivosti nestane kad začuje taj djevojčin ton kao da želi reći menije to jasno.

"To je potpuna besmislica!" vikne on. "Moramo krenuti, zar ne shvaćate? Sparkirani smo u Main Street, zatvoreni u prikolici kamiona bez prozora kroz koji bismo mogli gledati van, on bi mogao biti bilo gdje - čak i u kabini za upravljačem! Ili… ne znam… kojoti… lešinari…"

"Njega nema", reče David svojim tihim glasom. Nagne se naprijed i uzme još jednu bocu Jolta iz sanduka.

"Koga?" upita Johnny. "Entragiana?"

"Can taka. Nije važno u kome se nalazi - Entragianu ili mojoj majci ili prvom tijelu s kojim je počeo - uvijek je isti. Uvijek can tak, veliki bog, čuvar. Nema ga. Zar ne osjećate?"

"Ništa ja ne osjećam."

Ne budi Gonzo, reče Terry u njegovoj glavi.

"Ne budite Gonzo{63}", reče David, gledajući ga napregnuto. Bocu Jolta držao je labavo u ruci.

Johnny se nagne prema njemu. "Čitaš li mi misli?" upita on, skoro ljubazno. "Ako čitaš, zahvalio bih ti kad bi mi se maknuo iz glave, sinko."

"Ono što pokušavam jest prisiliti vas da me poslušate", reče David. "Učinite li to vi, i ostali će me poslušati! On ne mora slati svoje can tahove ili can taka na nas ako smo nesložni - nađe li razbijeni prozor, ući će i rastrgati nas na komade!"

"Nemoj tako govoriti", reče Johnny. "Nemoj pokušavati s tim nabacivanjem krivnje. Ni za što od ovog nisam ja kriv."

"Ne kažem da jeste. Samo me slušajte, može?" David je zvučao skoro kao da ga zaklinje. "Možete to učiniti, ima vremena, jer njega nema. A nema ni prikolica koje je postavio na cestu. Zar ne shvaćate? On želi da mi odemo."

"Super! Udovoljimo mu želji!"

"Poslušajmo što nam David ima reći", reče Steve.

Johnny se ustremi na njega. "Steve, mislim da si zaboravio tko te plaća." Prezreo je te riječi čim su mu izletjele iz usta, ali ih se ne potrudi povući. Poriv da ode odavde, da skoči za upravljač Rydera i odveze se nekoliko kilometara - u svim smjerovima osim prema jugu - sad je graničio s panikom.

"Rekao si mi da te prestanem zvati šefom. Držim te za riječ."

"Usto, što će biti s Mary?" upita Cynthia. "On kaže da je živa!"

Johnny se okrene prema njoj - ustremi se na nju. "Ti možda želiš spakirati kovčege i otputovati zrakoplovom tvrtke Trans-Bog s Davidom, ali ja mislim da ću se odreći tog zadovoljstva."

"Saslušat ćemo ga", reče Ralph tiho.

Johnny blene u njega. Ako je očekivao nečiju pomoć, očekivao ju je od dječakova oca. On je sve što imam, rekao je Ralph u predvorju kina. Sve što je ostalo od moje obitelji.

Johnny pogleda u ostale i sa žaljenjem shvati da su svi složni; jedino je on po strani. A Steve drži ključeve kamiona u svom džepu. Pa ipak je dječak najviše gledao baš u njega. U njega. Kao što su u njega, Johna Edwarda Marinvillea, ljudi uglavnom gledali otkako je objavio prvi roman u nemoguće ranoj dobi od dvadeset dvije godine. Mislio je da se naviknuo na to, a možda i jest, ali je ovaj put bilo drukčije. Činilo mu se da nitko drugi - ni nastavnici, ni čitatelji, ni urednici, ni braća po piću, ni žene - nikad nisu htjeli od njega ono što je ovaj dječak htio, a to nije bilo samo da ga posluša; poslušati ga, strepio je Johnny, bit će tek početak.

No dječakove oči nisu samo gledale. Njegove su oči i preklinjale. Ništa od toga, mali, pomisli on. Kad ljudi kao ti voze, autobusi se rado prevrnu.

Da nije bilo Davida, mislim da bi se tvoj osobni autobus već prevrnuo, reče Terry iz Der Kurven Bunker u njegovoj glavi. Mislim da bi bio mrtav i visio negdje na kuki. Poslušaj ga Johnny. Zaboga, poslušaj!

Puno tišim glasom, Johnny reče: "Entragiana nema. Siguran si u to."

"Da", reče David. "A ni životinja. Kojoti i vuci - sigurno ih je bilo potrebno na stotine, možda i tisuće - maknuli su kamp-prikolice s ceste. Prevrnuli ih pokraj ceste. Sad ih se većina povukla, u mi him, stražarski krug." On otpije iz boce Jolta. Ruka koja ju je držala, lagano je drhtala. On pogleda od jednog do drugog, ali se njegove oči ponovno svrnu na Johnnyja. Uvijek na Johnnyja. "On želi što vi želite. Da mi odemo."

"Pa zašto nas je uopće ovdje i doveo?"

"Nije.

"Što?"

"Misli da je, ali nije."

"Nemam pojma o čemu - "

"Bog nas je doveo", reče David. "Da ga zaustavimo."

U tajcu koji je zavladao nakon toga, Steve shvati da osluškuje vjetar. Nije ga bilo. Učini mu se da je čuo zrakoplov u daljini - normalni ljudi na putu za neko normalno odredište, spavaju ili jedu ili čitaju U.S. News & World Report - ali je to bilo sve.

Naravno, Johnny razbije taj muk, pa iako je zvučao pun samopouzdanja kao uvijek, u njegovim je očima bio pogled (felšani pogled) koji se Steveu nije nimalo sviđao. Više mu se bio svidio Johnnyjev pomahnitali izraz: razrogačene oči i užasnuti cer na način Clydea Barrowa{64}, kako je izgledao kad je prislonio sačmaricu na pumino uho i raznio joj glavu. Da u Johnnyju živi napol razbuđeni odmetnik bilo je nešto čega je Steve bio jako svjestan - povremeno bi taj odmetnik bljesnuo na površini i znao je da se Bili Harris bojao tog otpadnika kad mu je onomad u uredu Jacka Appletona predao Pet zapovijedi - ali Clyde Barrow kao da je dao ostavku a umjesto njega došao onaj drugi Marinville, onaj sa zajedljivom obrvom i lajavom retorikom Williama F. Buckleva.

"Govoriš kao da svi imamo istog Boga, Davide", reče on. "Ne bih želio zvučati snishodljivo, ali mislim da to nije tako."

"Ali to jest tako", David odgovori smireno. "U usporedbi s Takom, vi i neki ljudožderski kralj imali biste istog Boga. Vidjeli ste can tahove, znam da jeste. A i osjetili ste što mogu."

Johnnyjeva usta se trznu - znak, po Steveovu mišljenju, da je zadobio udarac ali to ne želi priznati.

"Možda je tako", reče on "ali osoba koja je mene dovela ovamo nije nimalo sličila Bogu. Bio je to krupni plavokosi policajac s kožnim bolestima. Podmetnuo mi je veliku vrećicu droge u torbu, a tad me izdevetao."

"Da. Znam. Droga je došla iz Maryna automobila. Stavio je nešto slično čavlima na cestu da bi se dočepao nas. Smiješno, kad bolje promisliš - smiješno-jezivo, a ne smiješno-ha-ha. Prošao je kroz Desperation poput vihora - pucao po ljudima, probadao noževima, mlatio ih, gurao kroz prozore, gazio ih automobilom - ali ipak nije mogao doći k nama, ikome od nas, izvaditi revolver i reći: "Pođite sa mnom." Morao je imati… Ne znam kako bih to rekao." Pogleda u Johnnyja.

"Povod", Steveov nekadašnji šef reče.

"Da, tako je, povod. To je kao u starim filmovima strave i užasa: vampir ne može ući u nečiju sobu sam od sebe. Mora ga se pozvati."

"Zašto?" upita Cynthia.

"Možda zato što je Entragian - pravi Entragian - još bio u njegovoj glavi. Poput sjene. Ili osobe koja je zalupila vrata svoje kuće i ne može ući, ali može zavirivati kroz prozore i udarati šakom po vratima. Sad je Tak u mojoj majci - onom što je ostalo od nje - i on bi nas ubio da može… ali bi vjerojatno mogao ispeći i najbolju pitu od limete na svijetu. Kad bi htio."

David na trenutak spusti pogled, usne mu zadrhte, a tad ponovno pogleda u njih.

"To što mu je potreban povod da nas ščepa nije zapravo važno. Često to što učini ili kaže nije važno - ili je glupost ili nagon. Iako uvijek nešto time otkrije. Odaje se, pokazuje svoje pravo biće, poput nekog tko govori što vidi u tintenim mrljama."

Steve upita: "Ako to nije važno, što jest?"

"To što je nas uzeo, a druge pustio proći. On misli da nas je odabrao nasumce, poput malog djeteta koje uzima s polica bilo koju limenku koja mu zapne za oko i ubaci je u maminu košaricu, ali se nije tako dogodilo."

"Poput anđela smrti u Egiptu, zar ne?" Cynthia reče neobično bezizražajna glasa. "Samo obratno. Mi smo bili označeni i po tome je naš anđeo smrti - taj Entragian - znao da nas mora zaustaviti i ščepati umjesto da nas pusti da nastavimo svojim putem."

David kimne glavom. "Aha. Tad to nije znao, ali sad zna - mi him en tow, rekao bi on - naš Bog je jak, naš Bog je s nama."

"Ako je ovo primjer toga kad je Bog s nama, nadam se da neću privući njegovu pozornost kad je loše volje", reče Johnny.

"Sad Tak želi da odemo", reče David "i zna da možemo otići. Zbog zavjeta o slobodnoj volji kako ga je nazivao velečasni Martin. On… on…"

"David?" upita Ralph. "Što je? Nešto nije u redu?"

David slegne ramenima. "Nije ništa. Nema veze. Ono što jest važno je da nas Bog nikad ne prisiljava učiniti što želi da učinimo. On nam to kaže, i to je sve, a tad se odmakne da vidi što će se dogoditi. Žena velečasnog Martina bila je ušla u sobu i slušala neko vrijeme dok je on govorio o zavjetu slobodne volje. Rekla je kako njezina majka ima geslo: "Bog kaže uzmi što želiš i plati." Tak je ponovno otvorio izlaz na Autocestu 50… ali nije nam ondje ići. Odemo li ipak, napustimo li Desperation ne učinivši ono zbog čega nas je Bog poslao ovdje, platit ćemo to."

On pogleda u krug lica oko sebe i ponovno pogleda izravno u oči Johnnyju Marinvilleu.

"Ja ću ostati bez obzira na sve, ali da bi uspjelo, moramo ostati svi. Moramo predati našu volju u Božje ruke i moramo biti spremni umrijeti. Jer i to nam se može dogoditi."

"Ti si lud, mali", reče Johnny. "Najčešće mi se to sviđa kod ljudi, ali je ovo otišlo malo predaleko, čak i za moj ukus. Nisam preživio sve ovo da bi me sad netko ustrijelio ili da bi me lešinari iskljuvali do smrti u pustinji. A glede Boga, što se mene tiče, on je umro u demilitariziranoj zoni još 1969, dok je Jimi Hendrix svirao 'Purple Haze' na radiopostaji američke vojske."

"Poslušajte ostatak, može? Hoćete li toliko učiniti?"

"Zašto bih?"

"Jer postoji priča." David otpije još Jolta i iskrivi lice dok je gutao. "Dobra. Hoćete li poslušati?"

"Vrijeme za priče je prošlo. Rekao sam ti to."

David ne odgovori.

U prikolici kamiona zavlada muk. Steve je pomnjivo motrio Johnnyja. Pokaže li ikakvu namjeru krenuti prema stražnjim vratima kamiona i otvoriti ih, Steve će ga zgrabiti. Nije to želio - proveo je mnoge godine u nemilosno hijerarhijskom svijetu pratećeg osoblja rocka i znao je da bi se zbog takvog postupka osjećao kao Fletcher Christian, a Johnny bi bio kapetan Bligh{65} - ali će učiniti i to bude li morao.

Pa mu lakne kad Johnny slegne ramenima, nasmiješi se, čučne pokraj dječaka i dohvati bocu Jolta. "U redu, vrijeme za priču se produžuje. Samo večeras." On promrsi Davidovu kosu. Stidljivost tog pokreta učini ga neobično dražesnim. "Priče su moja Ahilova peta otkad sam se riješio dječjih kolica. No moram ti reći da bih želio da ova priča završi riječima 'I živjeli su sretno dovijeka'."

"Zar ne bismo svi", reče Cynthia.

"Mislim da mi je mladić kojeg sam upoznao sve ispričao", reče David "ali još ima dijelova koje ne znam. Dijelova koji su nejasni, ili jednostavno crni. Možda zato što nisam razumio ili nisam želio razumjeti."

"Daj sve od sebe", reče Ralph. "To će biti dovoljno." David zamišljeno pogleda u sjene - pribirući misli, pomisli Cynthia - pa počne.

"Billingsley je ispričao legendu, a poput većine legendi, ona uglavnom ne odgovara istini. Kao prvo, nije Kinesku jamu zatvorilo urušavanje. Rudnik je namjerno srušen. I to se nije dogodilo 1858, iako je to bila godina kad su dovedeni prvi rudari-Kinezi, nego u rujnu 1859. Nije dolje bilo četrdeset Kineza kad se to dogodilo nego pedeset sedam, i ne dva bijelca nego četiri. Ukupno šezdeset jedan čovjek. A hodnik nije bio dubok pedeset metara, kao što je Billingsley rekao, nego skoro sedamdeset. Možete li zamisliti? Sedamdesetak metara duboko u hornfels facijesima koji su se svakog časa mogli srušiti na njih."

Dječak sklopi oči. Izgledao je nevjerojatno krhko, poput djeteta koje se upravo počelo oporavljati od neke teške bolesti i čije bi se stanje moglo pogoršati svakog trenutka. Takav se njegov izgled djelomice mogao pripisati tankoj zelenoj prevlaci na njegovoj koži, ali Cynthiji se nije činilo da je to jedini razlog. A ona nije sumnjala u Davidovu moć, niti joj je bilo teško prihvatiti činjenicu da je David u dodiru s Bogom. Odgojena je u župnom dvoru i već je vidjela takav izraz… iako nikad tako napregnut.

"U deset minuta poslije jedan poslije podne, dvadeset prvog rujna, ljudi na radnoj površini probiju u nešto što su isprva smatrali špiljom. U tom otvoru nađu hrpu kamenih figurica. Na tisuće. Figurice stanovitih životinja, nižih životinja, timoh sen cah. Vukova, kojota, zmija, pauka, štakora, šišmiša. Rudare to zapanji i oni učine najprirodniju stvar na svijetu: sagnu se i podignu ih."

"Pogreška", promrmlja Cynthia.

David kimne glavom. "Neki su odmah poludjeli, okrenuli se protiv svojih prijatelja - ne samo protiv njih, nego i protiv rodbine - i pokušali im prerezati grkljan. A drugima, ne samo onima koji su bili dublje u oknu i koji nisu dirali can tahove, nego i nekima koji su bili blizu i dodirnuli ih, kao da nije bilo ništa, barem neko vrijeme. Dvojica od tih bili su braća iz Tsingtaoa - Ch'an Lushan i Shih Lushan. Obojica su zavirili kroz rupu u špilju, koja je zapravo bila neka vrsta podzemne komore. Bila je okrugla, poput dna bunara. Zidovi su bili načinjeni od lica, kamenih životinjskih lica. Lica can takova, vjerojatno, iako nisam siguran. S jedne se strane nalazila mala kućica, pirin moh - žao mi je, ali ne znam što to znači - a u sredini, okrugla rupa promjera četiri metra. Poput divovskog oka ili još jednog zdenca. Zdenac u zdencu. Baš kao i klesarije, koje su uglavnom kipovi životinja čiji su jezici druge životinje. Can tak u can tahu, can tah u can taku."

"Ili lupus in fabula", reče Marinville. Reče to podignute obrve - tako se on podsmjehivao - ali ga je David shvatio ozbiljno. On kimne glavom i počne drhtati.

"To je Takovo boravište", reče on. "Ini, zdenac svjetova."

"Ne razumijem", blago će Steve.

David se ne obazre na to; još kao da se obraćao uglavnom Marinvilleu. "Sila zla iz inija ispunjala je can tahove na isti način na koji su minerali ispunjavali tlo - uvukli se u svaku česticu, poput dima. A jednako tako je ispunjavala i komoru o kojoj govorim. Nije to dim, ali je dim riječ koja to možda najbolje opisuje. Rudari su potpadali pod njezin utjecaj različitom brzinom, poput virusa. Oni koji su odmah poludjeli, okomili su se na druge. Nekima se tijelo počelo mijenjati poput Audreyna. To su bili oni koji su dotaknuli can tahove, koji bi kadšto podigli pregršt tih kipića pa ih odložili kako bi mogli… znate već… napasti druge.

"Neki su od njih širili rupu između okna i komore. Drugi su se provlačili kroz nju. Neki su se ponašali kao pijani. Druge pak kao da su spopali grčevi. Neki su otrčali do jame i bacili se u nju, smijući se. Braća Lushan ugledali su muškarca i ženu kako se jebu - moram se poslužiti tom riječju jer je to bilo jako daleko od vođenja ljubavi - tako da su između sebe držali jedan od tih kipića. U zubima."

Cynthia usplahireno pogleda u Stevea i on u nju.

"U oknu, rudari su jedan drugog udarali kamenjem ili se potezali, pokušavajući se prvi provući kroz rupu." On ih ozbiljno pogleda.

"Vidio sam taj prizor. Na neki je način bio smiješan, poput Stanlija i Olija. I zbog toga još užasniji. Stoga što je bio smiješan. Shvaćate?"

"Da", reče Marinville. "Jako dobro shvaćam, David. Nastavi."

"Braća su to osjetila posvuda oko sebe, to što je izlazilo iz komore, ali ne kao nešto što je bilo u njima, barem ne tad. Jedan od can takova pao je Ch'anu pred noge. On se prigne da ga podigne, ali ga Shih spriječi. Tad su oni bili jedini koji su izgledali normalni. Većina ostalih koje nije spopao bijes, bili su ubijeni, a iz rupe je izlazilo nešto - nešto poput dimne zmije. Zacijukalo je i braća pobjegnu. Jedan od bijelaca silazio je kroz poprečni hodnik dvadesetak metara poviše, izvučena revolvera. 'Kakva je to strka, kosooki?' upita on."

Cynthiji se ohladi koža. Ispruži ruku prema Steveu i lakne joj kad se njegovi prsti sklope iznad njezinih. Ne samo da je dječak oponašao bahati nadzornikov glas, već kao da je govorio nečijim tuđim glasom.

"'Idemo momci, vraćati se vi raditi, ne htjeti metak u trbuh.'"

"Ali je on dobio metak. Ch'an ga je pograbio za vrat, a Shih mu oduzeo revolver. Prislonio je cijev ovdje" - David zabode prst ispod brade - "i raznio čovjeku glavu."

"David, znaš li što su mislili dok su to činili?" upita Marinville. "Je li te tvoj prijatelj iz sna uspio odvesti tako daleko?"

"Uglavnom sam samo gledao."

"Oni can takovi su sigurno najposlije prodrli do njih", reče Ralph. "U protivnom ne bi ustrijelili bijelca. Bez obzira na to što se događalo ili na to kako žarko željeli pobjeći odande."

"Možda je tako", reče David. "Ali mislim da je u njima bio i Bog, kao što je sad u nama. Bog ih je mogao navesti da učine Božje djelo, bez obzira na to jesu li bili mi en tak ili nisu, jer - mi him en tow - naš Bog je moćan. Shvaćate li?"

"Mislim da shvaćam", reče Cynthia. "Što se zatim dogodilo, David?"

"Braća su potrčala niz okno, uperivši nadglednikov revolver u svakoga tko bi ih pokušao zadržati ili usporiti. Nije takvih bilo puno; čak su ih i ostali bijelci jedva udostojali pogleda u prolazu. Svi su željeli vidjeti što se događa, što su to rudari našli. Privlačilo ih je, shvaćate? Shvaćate, zar ne?"

Oni kimnu glavama.

"Oko dvadesetak metara od potkopnog postrojenja, braća Lushan se zaustave i krenu prema krovini. Nisu progovorili ni riječi; ugledali su pijuke i lopate i prihvatili se posla."

"Što je krovina?" upita Steve.

"Krov rudarskog okna i zemlja iznad njega", reče Marinville. "Radili su kao manijaci", nastavi David. "Tlo je bilo tako rahlo da se počelo odmah kruniti, ali strop nije popustio. Krici, urlici i grohot koji su dopirali odozdo… prepoznao sam riječi po glasovima koje sam čuo, ali vam ne mogu opisati kako su bili užasni. Neki su se mijenjali iz ljudskih u nešto drugo. Jednom sam gledao neki film, o liječniku na tropskom otoku koji je životinje pretvarao u ljude - "

Marinville kimne glavom. "Otok doktora Moreaua."

David reče: "Zvukovi koje sam čuo s dna rudnika - one koje sam čuo ušima braće Lushan - bili su kao u tom filmu, samo obratno. Kao da su se ljudi pretvarali u životinje. Vjerojatno i jesu. Vjerojatno to can tahovi mogu učiniti. Što im je i namjena."

"Braća… vidim ih, dva Kineza koji toliko sliče da bi mogli biti blizanci, s perčinima koji im vise niz njihova gola znojna leđa, stoje ondje, gledaju iznad sebe i odbijaju komade krovine koja se trebala - ali nije - srušiti nakon šest udaraca, osvrću se i gledaju niz hodnik svaka dva-tri udraca, da vide tko dolazi. Da vide što dolazi. Velike gromade stropa padale su ispred njih. Nekad bi komadi stropa pali i na njih i uskoro im je krvarilo iz ramena i glave - krv im se slijevala niz lica, vrat i prsa. Tad su se odozdo već čuli i drukčiji zvuči. Urlici. Krkljanje. A krov nikako da se sruši. A tad su ugledali svjetla - možda svijeće, možda 'rozine' koje su vođe smjene nosili."

"Što - " zausti Ralph.

"Kerozinske svjetiljke. Kao svijetleće kutijice ulja koje bi se pričvrstile za čelo kožnom vrpcom. Ispod bi se stavio presavijeni komad platna da se koža ne bi oprljila. A tad je netko dotrčao iz tame, netko koga su poznavali. Bio je to Yuan Ti. On je bio čudak - izrađivao je životinje iz komadića platna, pa bi s njima izvodio lutkarske predstave za djecu. Yuan Ti je poludio, ali to nije bilo sve. Bio je i krupniji, tako krupan da se morao presavinuti kako bi trčao kroz okno. Bacao je kamenje u njih, nazivao ih pogrdnim imenima na mandarinskom, proklinjao njihove pretke, zapovijedao im da prestanu činiti to što su činili. Shih ga ubije nadzornikovim revolverom. Morao je puno puta pucati u njega prije što je Yuan Ti pao i umro. Ali su i drugi pristizali tražeći krv. Jer Tak je znao što braća smjeraju."

David ih pogleda, kao da ih motri. Oči su mu bile snene, napola u transu, ali Cynthiji se nije činilo da ih dječak više ne vidi. Na neki je način to bilo najužasnije u onome što se ovdje događalo. David ih je jako dobro vidio… kao i ona sila u njemu, ona koju bi kadšto začula kako priskače u pomoć pojasniti dijelove priče koje David možda nije potpuno shvatio.

"Shih i Ch'an ponovno su prionuli poslu na krovini, zabijali su svoje pijuke u nju kao ludi - što će i postati prije no što završe s tim poslom. Tad je komad krova po kojem su udarali bio poput kupole iznad njihovih glava" - David pokretom ruku dočara kuglu i Cynthia primijeti kako mu se prsti tresu - "i više ga nisu mogli dosegnuti pijucima. Pa je tako Shih, stariji, stao bratu na ramena i tako kopao. Tlo je sipilo poput kiše, ispred njih je bila hrpa skoro do Ch'anovih koljena, pa ipak se strop nije srušio."

"Je li ih prosvijetlio Bog, David?" upita Marinville. U njegovu glasu više nije bilo sarkazma. "Je li u njih ušao božanski duh? Što misliš?"

"Mislim da nije", reče David. "Mislim da Bog ne mora ući ni u kog, zato je Bog. Mislim da su željeli što je Bog želio - zadržati Taka u zemlji. Srušiti strop između njih i Taka, ako ikako mogu.

"Dakle, ugledaju 'rozine kako se primiču kroz rudnik. Začuju ljude kako viču. Rulju. Shih se ostavi krovine i počne umjesto toga udarati po jednoj od poprečnih greda, i to drškom pijuka. Rudari koji su pristizali gađali su ih kamenjem, kojih priličan broj pogodi Ch'ana, ali je on stajao nepokolebljivo s bratom na ramenima. Kad je greda najzad popustila, zajedno s njom sruši se i strop. Ch'ana je zakopalo do koljena, ali je Shih pao u stranu pa je uspio izvući brata. Ch'an se pošteno ugruvao, ali nije ništa slomio. A našli su se i na dobroj strani odrona - to im se tad sigurno učinilo važnim. Čuli su rudare - njihove prijatelje, rođake, a u slučaju Ch'an Lushana i svoju odabranicu - kako vrište da ih se pusti. Ch'an je čak počeo odmicati kamenje prije no što ga je Shih snažno povukao i odvratio od tog nauma logikom svojih dokaza. Tad su još mogli logički razmišljati."

"Ljudi uhvaćeni u zamku s Takove strane odrona kao da su shvatili da ih oni neće otkopati, pa se njihovo zapomaganje pretvori u zavijanje i urlanje. Glasanje… ljudi, koji zapravo više nisu bili ljudi. Ch'an i Shih počnu trčati. Naiđu na ljude - i bijelce i Kineze - koji su trčali u suprotnom smjeru. Nitko nije postavljao nikakva pitanja osim najlogičnijeg, a budući da je i odgovor bio jednako logičan, nije im bilo teško lagati. Došlo je do urušavanja, ljudi su zatrpani, a svima su deveta rupa na svirali bila dva Kinezića koji su za dlaku izbjegli nesreću."

David otpije posljednji gutljaj svojeg napitka i odloži praznu bocu. "Sve što nam je gospodin Billingsley ispričao jest poput toga", reče on. "Istina, zablude i laži, sve pomiješano."

"Tehnički naziv za to je 'stvaranje legendi'", reče Marinville blijeda, usiljena osmijeha.

"Rudari i ljudi iz grada čuli su Kineze kako viču iza srušene krovine, ali nisu stajali skrštenih ruku; pokušali su ih iskopati pokušali su podbočiti prvih dvadesetak metara. Ali je tad došlo do još jednog odrona, manjeg, pa su pukle još dvije grede. I tako su se ljudi povukli i čekali da se pojave stručnjaci iz Renoa. Nije bilo objeda ispred rudnika - to je čista laž. Otprilike u vrijeme kad su oni rudarski inženjeri odlazili iz Desperationa, u rudniku su se dogodila dva urušavanja - stvarna urušavanja, velika. Prvo je bilo kod potkopnog postrojenja i krovine koju su srušila braća Lushan. To je začepilo posljednjih dvadeset metara hodnika poput čepa na boci. A tutanj koji se pritom začuo - na tone skarna i hornfels facijesa - izazvao je drugo urušavanje, dublje u rudniku. Nakon toga prestali su krici, barem oni dovoljno blizu površini koje su ljudi mogli čuti. Sve je bilo svršeno prije no što su rudarski inženjeri teretnim vagonom stigli u grad. Pregledali su mjesto nesreće, ubacili nekoliko nosača armature, poslušali priču, a kad su čuli za drugo urušavanje i kad su im ljudi rekli da se pritom tlo zatreslo kao u potresu a konji se počeli propinjati, odmahnuli su glavama i rekli da vjerojatno nema nikog živog za spasiti. A čak i da ima, izložili bi pogibli više života no što bi se mogli nadati da ih spase kad bi pokušali ući."

"A bili su to ionako samo Kinezi", reče Steve.

"Tako je, mali kosooki Kinezići. Gospodin Billingsley je u tome imao pravo. A dok se to sve događalo, ona dvojica Kineza koji su se uspjeli izvući sad su bili u pustinji, blizu Rose Rocka, i gubili razum. Najposlije ih je dotuklo, shrvalo. Proteklo je skoro dva tjedna prije no što su se vratili u Desperation, a ne tri dana. Zaista su ušli u bar LadyDay - vidite li kako je smiješao istinu s lažima? - ali nisu nikog ondje ubili. Shih je mahao nadzornikovim revolverom, koji je bio prazan, no i to je bilo dovoljno. Na njih se bacio čopor rudara i kauboja. Bili su goli, samo su oko prepona imali tkanicu, i pokriveni krvlju. Ljudi u Lady Dayu bili su uvjereni da je to krv ljudi koje su braća pobila, ali nije bilo tako. Bili su živjeli u pustinji, dozivali životinje… baš kao što je Tak dozvao pumu koju ste vi ubili, gospodine Marinville. Samo što ih braća Lushan nisu trebala u tu svrhu. Jedino su ih željeli jesti. Jeli su čega bi se dočepali - šišmiše, lešinare, pauke, zvečarke."

David prinese drhtavu ruku k licu i obriše najprije lijevo pa desno oko.

"Žao mi je braće Lushan. A čini mi se kao da ih poznajem. Kako su se osjećali. Kako su, na neki način, sigurno osjetili zahvalnost kad ih je ludilo najzad potpuno obuzelo i više nisu morali misliti."

"Mogli su ostati u podnožju Desatove zauvijek, ali su oni bili jedino što je Tak imao, a Tak je uvijek gladan. Poslao ih je u grad jer ništa drugo nije mogao učiniti. Jednog od njih, Shiha, ubili su na licu mjesta u Lady Day. Ch'ana su objesili dva dana potom, otprilike na mjestu gdje su stajala ona tri prevrnuta bicikla… sjećate ih se? Mahnitao je na Takovu jeziku, jeziku neoblikovanih, do posljednjeg trenutka. Strgnuo je kapuljaču s glave, pa su ga objesili otkrivenog lica."

"Mali, taj tvoj Bog, koji frajer!" veselo reče Marinville. "Doista se zna odužiti za uslugu, zar ne, David?"

"Bog je nemilosrdan", reče David skoro nečujnim glasom.

"Molim?" upita Marinville. "Što si rekao?"

"Znate već. Ali je život nešto više od pukog izbjegavanja bola. To ste nekoć znali, gospodine Marinville. Nije li tako?"

Marinville pogleda prema uglu kamiona i ne reče ništa.

Prvo čega Mary postade svjesna bio je miris - slatkast, ogavan, mučan.

Oh Peter, dovraga, pomisli ona omamljeno. Škrinja, sve se pokvarilo!

Samo što nije bilo tako; škrinja se pokvarila za njihova boravka u Majorci, a to je bilo jako davno, prije spontanog pobačaja. A puno se toga dogodilo poslije toga. Zapravo, puno se toga dogodilo i nedavno. Uglavnom neugodnog. Ali što?

Središnja Nevada puna je čudaka.

Tko je to rekao? Marielle? U njezinoj je glavi to zvučalo poput Marielle.

Nije važno, ako je istina. A jest istina, zar ne?

Nije znala. Nije željela znati. Ono što je najviše željela bilo je vratiti se u tamu iz koje dio nje pokušava izaći. Jer je ondje bilo glasova

(oni su opasna raja)

i zvukova

(riik-riik-riik)

o kojima nije željela razmišljati. Bolje ležati ovdje i -

Nešto joj promigolji preko lica. Lagano i dlakavo. Ona se uspravi i objema rukama otare lice. Kroz glavu joj sijevne golema munja bola, žarke točkice bijesnu joj ispred očiju u ritmu s njezinim naglo poraslim brojem otkucaja srca, a sijevne i slično žarka munja sjećanja, koja bi zadivila čak i Johnnyja Marinvillea.

Udarila sam se u ranjenu ruku kad sam slagala sanduke da stanem na njih.

Izdržite još malo, začas ćete biti unutra.

A tad ju je ščepala. Ellen. Ne - onaj stvor

(Tak)

koji se odjenuo u Ellen. Stvor koji ju je odalamio, a tad je netko ugasio svjetlo.

A u prilično doslovnom smislu, još su bila ugašena. Morala je zatreperiti vjeđama nekoliko puta samo da bi se uvjerila da su joj oči otvorene.

Ma otvorene su one. Možda je ovdje samo tamno… ili si možda slijepa. Baš divna misao. Mare? Možda te udarila tako jako da te oslijepila -

Nešto je bilo na njezinoj nadlanici. Pretrčalo je pola puta pa zastalo, kao da gnojno kucka na njezinoj koži. Mary zgađeno cokne jezikom pritisnutim o nepce i izbezumljeno zalomi rukom po zraku, poput žene koja tjera nekog tko joj dosađuje. Kuckanje prestane; stvora na njezinoj nadlanici više nije bilo. Mary ustane i izazove time još jedan udarac činela bola u glavi, no jedva ga primijeti. Ovdje ima stvorova i nema vremena za obične glavobolje.

Ona se polako okrene oko sebe, udišući taj gadljivo slatkasti miris koji je toliko sličio vonju koji je dočekao nju i Petea kad su se vratili sa svojeg mini godišnjeg odmora na Balearima. Peteovi roditelji platili su im to putovanje kao božićni dar za godišnjicu braka i kako je bilo divno… dok nisu ušli u kuću, držeći se za ruke, a onaj ih smrad pogodio poput šake. Sve su izgubili: dva pileta, kotlete i odreske koje je ona bila nabavila u finoj diskontnoj mesnici koju je našla u Brooklynu, odreske od srnetine koje im je poklonio Peterov prijatelj Don, jagode koje je nabrala kod planinarskog doma Mohonk prethodnog ljeta. Ovaj smrad… tako sličan…

Nešto veličine oraha padne joj u kosu.

Ona vrisne, isprva udarajući po tome rukom. To nije pomoglo, pa ona prstima prođe kroz kosu i dohvati to što joj je bilo u kosi. Ono zamigolji, a zatim joj pukne u prstima. Gusta tekućina špricne joj u dlan. Ona prstima izgrebe čekinjavo, ispuhano tijelo iz kose i otrese ga s dlana. Začuje kako je udarilo o nešto…pljas. Dlan ju je žario i svrbio, kao da je gurnula ruku u otrovni bršljan. Ona otare ruku o traperice.

Molim te Bože ne daj da budem sljedeća, pomisli ona. Što god se dogodilo, ne dopusti da skončam kao policajac. Kao Ellen.

Othrva se porivu da jurne u crni ponor koji ju je okruživao. Učini li to, mogla bi si smrskati glavu, rasporiti crijeva ili se nabiti na neki neobičan komad rudarske opreme, poput sporednog lika u filmu strave. No čak ni to nije ono najgore. Najgore je da bi ovdje s njom moglo biti još nečeg osim tapkavih stvorenja. Nečeg što jedva čeka da se ona uspaniči i potrči.

Čeka ispruženih ruku.

Sad je posvuda oko sebe osjećala - možda je samo umišljala, iako je sumnjala u to - kradomično kretanje. Nekakvo šuškanje slijeva. Puzanje zdesna. Iza nje odjednom nešto zaciči, ali zamukne prije no što je stigla vrisnuti.

To posljednje nije bilo nešto živo, reče samoj sebi. Odnosno, barem tako mislim. Mislim da je to kugla korova udarila o metal i očešala se o nj. Mislim da sam u nekakvoj maloj zgradi. Spremila me na sigurno u neku malu zgradu, ali hladnjak ne radi, baš kao ni svjetla, pa se to što je bilo unutra pokvarilo.

Ali ako je Ellen tek Entragian u novom tijelu, zašto je on/ona nije vratio/la u ćeliju u koju ju je onomad zatvorio/la? Jer se boji da bi je drugi ondje pronašli i ponovno je pustili? Bio je to najuvjerljiviji razlog kojeg se mogla sjetiti, a u njemu je bio i tračak nade. Držeći se za tu slamku, Mary počne polako tapkati u tami ispruženih ruku.

Činilo joj se da jako dugo hoda tako - godinama. Očekivala je da će je dotaknuti još nešto, i najposlije je nešto i dotakne. Prijeđe preko njezine cipele. Mary se skameni. Naposljetku to nastavi svojim putem. Ali nakon toga začuje se nešto još gore: tiho, suho zvečanje koje je dopiralo iz tame negdje njoj slijeva. Koliko je njoj bilo poznato, postoji samo jedna stvar koja tako čegrta. Taj zvuk nije utihnuo nego uminuo, poput zrikanja cvrčka u vruće kolovoško poslijepodne. Ono tiho cičanje se povrati. Ovog je puta bila sigurna da je riječ o kugli korova koja klizi po metalu. Bila je u jednoj od zgrada rudnika, možda i u Quonsetici gdje su Steve i djevojka raščupane kose, Cynthia, vidjeli kamenu figuricu koja ih je tako grdno prestrašila.

Hodaj.

Ne mogu. Ovdje je zvečarka. A možda ne samo jedna. Vjerojatno više od jedne.

A to nije jedino što se nalazi ovdje. Mary, savjetujem ti da se makneš odavde.

Dlan joj je ljutito upaljeno kuckao na mjestu gdje se rasprsnuo onaj stvor iz njezine kose. Srce joj je bubnjalo u ušima. Najsporije što je mogla, ponovno krene, centimetar po centimetar, ispruženih ruku. Zajedno s njom krenu užasne misli i slike. Ugleda zmiju debelu kao električni vod kako visi s grede ispred nje, razjapljenih čeljusti i otrovnih zuba, a rašljasti joj jezik paluca. Ide ravno na nju, a shvatit će to tek kad joj zmija udari o lice i ubrizga joj svoj otrov ravno u oči. Ugleda zloduha iz ormara iz svog djetinjstva, bauka kojeg je iz nekog razloga zvala Apple Jack, sklupčanog u uglu, nakaznog smeđeg lica zategnutog u širokom osmijehu, kako čeka da se ona ušeta u njegov smrtonosni zagrljaj; posljednji miris koji će osjetiti bit će njegova jabučna aroma, sad kamuflirana vonjem truleži. Grlit će je do smrti i pritom joj prekrivati lice vlažnim željnim očinskim poljupcima. Ugleda pumu, sličnu onoj koja je ubila jadnog starog Toma Billingsleya, kako čuči u uglu, a rep joj se trza lijevo-desno. Ugleda Ellen, kako u jednoj ruci drži kuku i smiješi se blijedim strpljivim osmijehom koji je sličio toj kuki, i bez žurbe čeka da joj se Mary približi dovoljno da je zakvači njome.

Ali je ponajviše vidjela zmije.

Čegrtuše.

Njezini prsti nešto dodirnu. Ona naglo udahne i skoro ustukne, ali je to bilo od živaca; taj je predmet bio tvrd, neživ. Ravni rub u visini njezina torza. Stol? Pokriven voštanim platnom? Vjerojatno. Prijeđe prstima po njemu i prisili se ne micati kad je dotakne jedan od onih tapkavih stvorova koji spuzne preko njezine nadlanice pa do njezina zapešća, sigurno nekakav pauk, a zatim ode. Ona ponovno krene pipajući rukom, no naiđe još nešto što je počne istraživati, još više nalik pripadniku onog što bi Audrey nazvala "životinjskim carstvom". Nije pauk. Ovaj stvor, što god bio, ima kliješta i tvrdi oklop.

Mary se prisili ne micati, ali nije mogla ostati potpuno nijema; otme joj se tih jauk očaja. Znoj joj se slijevao niz čelo i obraze poput toplog motornog ulja i grizao je za oči. Tad je stvor na ruci prostački stisne za ruku i ode. Čula je kako škljocka tapkajući po stolu. Ponovno pomakne ruku, opirući se prosvjedu svog mozga da je povuče. Kad bi to učinila, što tad? Stajala drhteći u tami dok ne bi sišla s uma od tih potajičnih zvukova oko sebe, pa počela juriti bezglavo ukrug dok ne bi udarila glavom o nešto i ponovno se onesvijestila?

Evo tanjura - ne, zdjele - s nečim u njoj. Zgrušana juha? Prstima opipa pokraj zdjele i nađe žlicu. Da, juha. Ona opipa iza zdjele, dodirne nešto što je moglo biti posudica za šećer ili sol, pa nešto mekano i mlohavo. Prisjeti se igre koje su se igrali na pidžama-zabavama kad je bila djevojčica u Mamaronecku. Igra predviđena da se igra u mraku. Pošalješ ukrug tanjur špageta i zapoješ: Ovo su mrtvačeva crijeva, pošalješ zdjelicu hladne drhtalice i zapoješ: Ovo je mrtvačev mozak.

Rukom udari u nešto tvrdo i valjkasto. To se prevrne uz zveket i ona odmah prepozna taj zvuk… barem se tako ponadala: baterijski ulošci u metalnom valjku džepne svjetiljke.

Molim te Bože, pomisli ona, grčevito grabeći predmet. Molim te Bože, daj da bude ono na što sliči pod prstima.

Cijukanje izvana se ponovno začuje, ali ga je jedva čula. Njezina ruka dotakne komad hladnog mesa (ovo je mrtvačevo lice) ali ga ona jedva osjeti. Srce joj je bubnjalo u grudima, vratu, čak i u sinusima.

Tu je! Evo je!

Hladan, gladak metal pokuša joj iskliznuti iz ruke ali ga ona čvrsto stisne. Da, džepna svjetiljka; osjeti prekidač na kožici između palca i kažiprsta.

A sad Bože daj da radi. Može, dogovoreno?

Ona pritisne prekidač. Svjetlost sune iz džepne svjetiljke u obliku stošca i Maryno kloparavo srce na trenutak zamre u njezinim ušima. Sve zamre.

Stol je bio dug i prekriven laboratorijskom opremom i uzorcima kamenja na jednoj strani, a na drugoj pokriven kockastim stolnjakom. Taj je kraj stola bio postavljen kao za večeru: zdjela za juhu, tanjur, srebrnina i čaša za vodu. Veliki crni pauk pao je u čašu i nije mogao izaći; uvijao se i grebao uzaludno. Crveni pauk izvrnut na trbuh povremeno bi zamigoljio nožicama. Ostali pauci, uglavnom crne udovice, šepurile su se i gizdale po stolu. Između njih su se ushodali štipavci poput saborskih zastupnika, bodlji svijenih na leđima. Na čelu stola sjedio je krupni ćelavac u pamučnoj majici s natpisom Diablo Mining Corporation. Izbliza pogođen metkom u vrat. Ono u zdjeli za juhu, ono što je dodirnula prstima, nije bila juha već zgrušana krv tog čovjeka. Maryno srce ponovno se pokrene i krv joj šikne u glavu kao potisnuta stapom, a istog trenutka žuta lepeza svjetlosti džepne svjetiljke pocrveni i zatreperi. Začuje prodoran, slatki pjev u ušima.

Nemoj se onesvijestiti, da se nisi usudila -

Snop svjetlosti zaljulja se ulijevo. U uglu, ispod plakata na kojem je pisalo DAJTE SAMO, ZABRANITE VAĐENJE RUDE, NEKA SE GOVNARI SMRZNU U TAMl! bilo je uskomešano gnijezdo čegrtuša. Ona klizne snopom po limenom zidu, pokraj pastve pauka (neke crne udovice koje je vidjela bile su veličine njezine ruke) a u drugom uglu bilo je još zmija. Njihove dnevne tromosti je nestalo i one su se zajedno uvijale, puzile u obliku osmica, vrzinog čvora i dvopetlji, povremeno prodrmavši repom.

Nemoj se onesvijestiti, nemoj se onesvijestiti, nemoj se onesvijestiti -

Ona se okrene a pritom okrene i džepnu svjetiljku, a kad svjetlost padne na još tri tijela koja su bila u ovoj prostoriji s njom, istodobno shvati nekoliko stvari. A to što je otkrila izvor onog smrada bilo je najmanje važno od svega.

Tijela u podnožju zida bila su u uznapredovalom stanju raspada, izvan sebe od crva, ali nisu bila nasumce nabacana. Bila su poslagana… možda čak i pripremljena kao za odar. Njihove podbuhle, pocrnjele ruke bile su im prekrižene na prsima. Muškarac u sredini zaista je bio crnac, pomisli ona, iako je bilo nemoguće pouzdano reći. Nije joj bio poznat, kao ni onaj njemu zdesna, ali onog lijevo od crnca je poznavala, usprkos vrijednim crvima i raspadanju. U mislima ga začuje kako je ubacio: Ubit ću vas u tekst o njihovim uhićeničkim pravima.

Dok ga je gledala, iz usta Collieja Entragiana istrči pauk. Snop svjetla zadrhti dok je ponovno prelazila po poredanim leševima. Tri muškarca. Tri krupna muškarca, a nijedan nije niži od metar devedeset tri.

Znam zašto sam ovdje umjesto u zatvoru, pomisli ona. I znam zašto nisam mrtva. Ja sam sljedeća. Kad odbaci Ellen… ja sam na redu.

Mary počne vrištati.

Komora an taka žarila se blijedom crvenom svjetlošću koja kao da je dolazila iz zraka. Nešto što je još donekle izgledalo kao Ellen Carver prijeđe preko nje, u pratnji svite štipavaca i pauka. Iznad tog stvora i oko njega, kamena lica can takova zurila su u nj. Sučelice njemu bilo je pirin moh, izbočeno pročelje koje je pomalo sličilo na meksičku hacijendu. Ispred njega bio je zdenac - ini, zdenac svjetova. Ona svjetlost je možda dopirala odande, a možda i nije. Oko otvora inija, u krugu su sjedili kojoti i lešinari. Svako malo jedna od ptica zašuštala bi krilima, a jedan od kojota strignuo ušima; da nije bilo tih pokreta i oni bi izgledali kao da su od kamena.

Ellenino je tijelo polako hodalo; Ellenina je glava klonula. Bol je kuckala duboko u njezinu trbuhu. Krv joj se slijevala niz noge u tankim, neprekinutim mlazovima. Stvor je gurnuo potrganu pamučnu majicu u Ellenine gaćice i to je neko vrijeme pomoglo, no majica se natopila krvlju. Ali je stvor imao sreće, i to ne samo jedanput. Prva je žrtva imala rak prostate - neotkriven - i gnjilež je počeo na tom mjestu, pa se proširio njegovim tijelom takvom neočekivanom brzinom da je stvor imao puno sreće što se na vrijeme dokopao Josephsona. Josephson je potrajao malo dulje, a Entragian - skoro savršeni primjerak - još dulje. A Ellen? Ellen pati od gljivične zaraze.

Obična gljivična zaraza, ništa osobito u normalnim okolnostima, ali je i to bilo dovoljno da se pločice domina počnu rušiti i sad… Pa, ima Mary. Još se ne usuđuje ući u nju, ne dok ne dozna što ostali namjeravaju. Ako ih pisac uspije nagovoriti i odvesti natrag na autocestu, uskočit će u Mary, sjesti u jedno terensko vozilo (do vrha nakrcano can takovima) i odvesti se u brda. Već je znao kamo će: u Alphaville, vegetarijansku komunu u planinskom lancu Desatova.

Neće ostati vegetarijanci dugo nakon Takova dolaska.

Prevlada li onaj nesretni bogomoljko i oni krenu na jug, Mary bi mogla poslužiti kao mamac. Ili talac. No neće poslužiti ni za što osjeti li onaj bogomoljko da ona više nije ljudsko biće.

Stvor sjedne na rub inija i zagleda se u nj. Ini je imao oblik lijevka, a njegovi su grubo isklesani zidovi klizili jedan prema drugom sve dok, osam ili deset metara niže, ništa nije ostalo od četverometarskog promjera otvora osim rupice promjera dva centimetra. Iz te je rupe namah izbijala zlokobna skrletna svjetlost, skoro odveć jaka da bi se u nju gledalo. Bila je to rupa nalik na oko.

Jedan od lešinara pokuša položiti glavu u Ellenino krvlju usmrađeno krilo; stvor je odgurne. Tak se nadao da će ga utješiti pogled u ini, da će mu pomoći odlučiti što učiniti sljedeće (jer je stvor zapravo živio u iniju; Ellen Carver bila je tek predstraža), ali to samo kao da je povećalo njegov nemir.

Stvari su prijetile izmaknuti se nadzoru. Kad razmisli o proteklim događajima, pomisli stvor, shvaća da neka druga sila radi protiv njega od početka.

Stvor se bojao dječaka, poglavito u sadašnjem stanju svoje slabosti. A ponajviše se užasavao da će ga ponovno zatvoriti s druge strane uskog grla inija, kao duha u boci. Ali to se ne mora dogoditi. Čak ako ih dječak i dovede, to se ne mora dogoditi. Ostale će oslabiti njihove dvojbe, dječaka će oslabiti njegovi ljudski obziri - prvenstveno njegova skrb za majku - a umre li dječak, stvor bi mogao ponovno zatvoriti vrata prema van, zalupiti ih s treskom, a zatim uzeti ostale. Pisac i dječakov otac morali bi umrijeti, ali ono dvoje mlađih pokušao bi uspavati i sačuvati za poslije. Kasnije bi možda i te kako zatrebao njihova tijela.

Zaljulja se prema naprijed, ne obazirući se na krv koja je liptala između Elleninih bedara, kao što se nije obazirao na zube koji su ispadali iz Ellenine glave ili na tri zgloba na prstima koja su prsnula poput borovih grančica u kaminu kad je kresnuo Mary u bradu.

Stvor se zagleda u lijevak zdenca i stisnuto crveno oko na dnu.

Takovo oko.

Dječak bi mogao umrijeti.

Pa on je, na kraju krajeva, ipak samo dječak… a ne demon, bog ili spasitelj.

Tak se nagne nad lijevak i njegove nazupčane kristalne stijene i mutnu crvenkastu svjetlost. Sad je čuo zvuk, jedva čujan - tiho, atonalno brundanje. Bio je to slabouman zvuk… ali je bio ujedno i prekrasan, privlačan. Stvor zatvori svoje ukradene oči i duboko udahne, sišući moć koju je osjetio, pokušavajući uzeti što više, želeći usporiti - barem na neko vrijeme - raspadanje ovog tijela. Ellen će mu biti potrebna još neko vrijeme. A usto, sad osjeti inijev mir.

Najzad.

"Tak", šapne stvor u tamu. "Taken towini, tak ah lah, tak ah wan." Potom stvor umukne. Iz dubine, duboko u brundajućoj crvenoj tišini inija, začuje se mljaskav zvuk nečeg sklizavog.

Drugo poglavlje

David reče: "Mladić koji mi je to sve pokazao - mladić koji me vodio - rekao mi je da vam kažem da ništa od toga nije sudbina." Rukama je obgrlio koljena, a glavu sagnuo; kao da je govorio svojim tenisicama. "Na neki je način to najužasniji dio. Slatkica je mrtva, mrtav je i gospodin Billingsley, svi stanovnici Desperationa, zato što je jedan čovjek mrzio Upravu za sigurnost i zaštitu zdravlja u rudarstvu, a drugi je bio previše radoznao i mrzio sjediti na svom radnom mjestu. I to je sve."

"I Bog ti je to sve rekao?" upita Johnny.

Dječak kimne glavom, još ne podižući pogled.

"Dakle, ovdje je ipak riječ o mini-serijalu", reče Johnny. "Prva epizoda braća Lushan, druga epoizoda Josephson, veseli portir. Oni u ABC-u će se oduševiti."

"A da začepite?" blago reče Cynthia.

"Na liniji imamo nekog iz druge države!" klikne Johnny. "Ova mlada žena, ovo potucalo sa svjetonazorom, ovaj blistavi primjer ženskog oslobođenja, sad će objasniti, zajedno s fotografijama i uz snimljenu pratnju znamenitog rock sastava Pearl Jam - "

"Začepi, lijepo molim", reče Steve.

Johnny ga pogleda, zanijemio od zgranutosti.

Steve slegne ramenima. Bilo mu je neugodno, ali nije uzmicao, "Prošlo je vrijeme da se hrabriš fućkanjem dok prolaziš pokraj groblja. Ne seri više." On ponovno pogleda u Davida.

"Znam više o ovom dijelu", reče David. "Zapravo više no što bih želio. U ovog sam ušao. Zavukao mu se u mozak." Posuti trenutak. "Ripton. Tako se zvao. On je bio prvi."

I dalje gledajući niz svoja podignuta koljena u tenisice, David počne priču.

Čovjek koji mrzi MSHA je Cary Ripton, nadzornik novog rudokopa Rattlesnake. Ima četrdeset osam godina, proćelav, upalih očiju, podrugljiv, u posljednje vrijeme sve češće ima bolove, čovjek koji je očajnički želio biti rudarski inženjer, ali nije mogao svladati matematiku pa je umjesto toga završio ovdje, kao nadzornik površinskog kopa. Puni utore za miniranje ANFO-om i pokušava ne pridaviti onog gizdavog pederčića iz MSHA-e kad dođe utorkom poslije podne.

Kad je Kirk Turner danas poslije podne uletio u njegov ured, lica zažarena od uzbuđenja, da mu kaže da je posljednje miniranje otkrilo staro rudarsko okno i da unutra ima kostiju, koje se mogu jasno vidjeti, Riptonov prvi poriv bio je reći mu da skupi nekoliko dobrovoljaca i da će otići pogledati. Svakojake mogućnosti motale su mu se po glavi. Prestar je pustinjski vuk da bi gajio djetinjaste maštarije o izgubljenim rudnicima zlata i nalazištima indijanskih izrađevina, odveć star za to, no kad su on i Turner izjezdili iz njegova ureda, jednim dijelom svog mozga ipak je i te kako razmišljao o takvoj mogućnosti.

Šačica ljudi koja stoji u podnožju nove površine za miniranje i zvrka u rupu koju je otkrila posljednja detonacija, mala je: ukupno sedmorica, uključujući i Turnera, šefa smjene. Sad za Desperation Mining Corporation radi manje od devedeset ljudi. Iduće godine, bude li sreće - nastave li rasti i količina izvađenog bakra i cijene bakra - možda će ih biti četiri puta više.

Ripton i Turner priđu rubu rupe. Iz nje izlazi vlažan, neobičan miris, miris koji Cary Ripton povezuje s rasvjetnim plinom u rudnicima Kentuckyja i zapadne Virginije. Zaista, ima kosti. Vidi ih porazbacane u dubini tamne nakošene padine starinskog rudnika četvrtastih hodnika, pa dok je nemoguće reći za sve kosti, vidi rebra koja su sasvim sigurno ljudska. Malo dalje, izazovno blisko, ali ipak malo predaleko da bi ga osvijetlila čak i najjača džepna svjetiljka, nalazi se nešto što bi moglo biti lubanja.

"Što je ovo?" upita ga Turner. "Imaš li blagog pojma?"

Naravno da ima; to je prvi Rattlesnake, staro Kinesko okno. On zausti to reći, ali zatvori usta. Nije to stvar za ludog minera kao što je Kirk Turner, a osobito nije za njegove ljude, nitro-dečke koji vikende provode u Elyju u kockanju, kurvanju i terevenkama… i razgovorima, dakako. Razgovaraju o svemu i svačemu. A ne može ih ni uvesti unutra. Oni bi ušli, njihova bi radoznalost prevladala usprkos pogiblima (tako staro rudarsko okno, probijeno kroz ovako nesigurno tlo - glasniji povik mogao bi biti dovoljan da se krov sruši), ali bi njihove priče uskoro stigle do gizdavog pederčića iz MSHA, a kad bi se to dogodilo, gubitak posla bio bi najmanji Riptonov problem.

Pederu iz MSHA (velik šešir a nema stoke, tako ga je u jednoj rečenici sažeo Frank Geller) Ripton se ne sviđa nimalo više no što se Riptonu on sviđa, a predradnik koji danas povede ekspediciju u odavno urušeno Kinesko okno mogao bi se već idućeg tjedna naći na saveznom sudu, suočen s globom od pedeset tisuća dolara, a možda i pet godina u zatvoru. Postoji najmanje devet crvenom olovkom zaokruženih propisa koji izrijekom zabranjuju ulazak u "nesigurne i neosigurane konstrukcije." Što bi ovo okno, dakako, bilo.

No te ga kosti i stari snovi zazivaju poput neutihlih glasova iz njegova djetinjstva, poput duhova svih neostvarenih ambicija koje je ikad imao, pa je već tad svjestan da Kinesko okno neće ponizno predati kompaniji i onim saveznim šupcima a da ne zaviri u nj. Naredi Turneru, koji je gorko razočaran ali ne inzistira da uđe (jasno mu je to u vezi s MSHA-om i Riptonom… možda njemu, ludom mineru, još i jasnije), da stavi preko rupe žute vrpce s natpisom ZABRANJEN PRISTUP. Tad se okrene ostatku skupine i podsjeti ih da je novo-otkriveno okno, koje bi se moglo pokazati povijesnim i arheološkim nalazištem, na zemljištu DMC-a.

"Ne očekujem da ćete do smrti šutjeti o ovome", kaže im "ali kao uslugu meni, želio bih da šutite o tome idućih nekoliko dana. Čak i pred vašim ženama. Dopustite mi da obavijestim odgovorne instance. To bi trebalo biti lako - Symes, inspektor, dolazi iz Phoenixa idući tjedan. Hoćete li mi toliko učiniti?"

Kažu da hoće. Naravno, neće svi moći održati svoje obećanje čak ni dvadeset četiri sata - neki ljudi jednostavno ne znaju držati jezik za zubima - ali misli da uživa dovoljno poštovanja među njima da si može kupiti dvanaest sati… a vjerojatno će biti dovoljna i četiri. Četiri sata nakon svršetka smjene. Četiri sata u toj rupi sam, s džepnom svjetiljkom, kamerom i električnim vagončićem da ponese suvenire koje odluči uzeti. Četiri sata sa svim tim dječjim maštarijama za koje je odveć star. A ako krov odluči popustiti upravo u tom trenutku, nakon skoro stotinu i četrdeset godina i nebrojenih eksplozija koje su potresale tlo oko njega? Neka. On je neženja, bez djece, nema roditelja, samo dva brata koja su zaboravila da je on živ. A usto je imao predosjećaj da ionako neće još dugo poživjeti. Već skoro šest mjeseci osjeća se kao krepana kokoš, a nedavno je počeo mokriti krv. Ne puno, ali čak se i malo čini puno kad je krv koju ugledaš u zahodskoj školjci tvoja.

Izvučem li se iz ovog, otići ću liječniku, pomisli on. Shvatit ću to kao Božji znak i otići ću liječniku, do vraga. U redu?

Turner želi snimiti nekoliko fotografija otvorenog okna nakon isteka radnog vremena. Ripton mu to dopusti. Čini mu se to bržim načinom da ga se otarasi.

"Što misliš, koliko smo ga duboko probili?" upita Turner, stojeći oko pola metra iza žute vrpce i fotografirajući svojim Nikonom - fotografije na kojima se, bez bljeskalice, neće vidjeti ništa osim crne rupe i nekoliko raštrkanih kostiju koje bi mogle pripadati i medvjedu.

"Ne mogu to procijeniti ovako odoka", reče Ripton. U mislima pravi inventar opreme koju će ponijeti sa sobom.

"Nećeš učiniti nekakvu nepodopštinu kad ja odem, ha?" upita Turner.

"Ne", reče Ripton. "Previše poštujem propise o sigurnosti da bih pomislio na takvo što."

"Aha, tako je", reče Turner i nasmije se, a u rane jutarnje sate, oko dva u noći, puno krupnija inačica Caryja Riptona ući će u spavaću sobu koju Turner dijeli sa svojom suprugom i ustrijeliti ga na spavanju. A i njegovu suprugu. Tak!

Za Caryja Riptona noć ne traje dovoljno dugo. Noć ubijanja (nijedan Turnerov miner nije doživio svanuće) i noć podmetanja can tahova; ponio je vreću punu njih kad je izašao iz jame, sve u svemu stotinjak. Neki su se slomili, ali on zna da čak i komadići zadržavaju nešto od svoje čudne, nepredvidljive moći. Provodi veći dio noći sijući te iskopine, ostavljajući ih u sjenovitim zakutcima, poštanskim sandučićima, pretincima za rukavice u automobilima. Čak i u džepovima hlača! Da! Ovdje jedva da netko zaključava kuću, malokad tko ostaje budan dokasna, a domovi koji pripadaju Turnerovim minerima nisu jedini koje on obilazi.

Vraća se u jamu, osjeća se iznureno kao Djed Božićnjak po povratku na Sjeverni pol nakon Božića… samo što je njegov posao gotov kad podijeli darove, a Riptonov tek počinje. Sad je petnaest minuta do pet sati; ima više od dva sata prije no što se pojave prvi članovi malobrojne subotnje smjene Pascala Martineza. Trebalo bi biti dovoljno, ali nema vremena za gubljenje.

Tijelo Caryja Riptona tako jako krvari da je morao nagurati pune gaće zahodskog papira kako bi upio tu krv, a dvaput je na putu do rudnika morao stati i izliti krilo krvi kroz prozor Caryjeva kamioneta. Krv je poprskala bočnu stranu kamiona. Na prvoj, opreznoj i nekako zloslutnoj svjetlosti novog dana, osušena krv izgleda kao duhanski sok. Usprkos potrebi za hitnjom, kad stigne u podnožje jame, na trenutak se ukipi zbog onog što ugleda u svjetlosti prednjih svjetala.

Sjedi za upravljačem starog kamiona izbečenih očiju.

Na sjevernoj padini Kineske jame dovoljno je životinja da se njima napuni Noina arka: vukovi, kojoti, skakutavi gologlavi lešinari, uzlepetale buljine s očima veličine velikih zlatnih burmi; pume i risovi pa čak i nekoliko olinjalih mačaka. Ondje trčkaraju i divlji psi čija se rebra okrutnom jasnoćom ocrtavaju ispod tankog krzna - on zna da su mnogi od njih odbjegli iz komune onih vegetarijanskih odrpanaca u brdima - a u tome ih ne ometaju horde pauka i odredi crnookih štakora.

Svaka životinja koja izlazi iz Kineskog okna u zubima nosi jednog can taha. Životinje skakuću, lepeću i tapkaju niz jamsku cestu poput bujice neobičnih izbjeglica koje bježe iz nekog podzemnog svijeta. Niže na padini, strpljivo poput klijenata Caritasa dva dana prije Božića - uzmi broj i čekaj - sjedi još životinja. A ono što čekaju je svoj red da odu u tamu.

Tak se počne smijati glasnicama Caryja Riptona: "Da krepaš od smijeha!" uzvikne on.

Tad se odveze do terenskog ureda, otključa vrata Riptonovim ključem i ubije Joea Pruduma, noćnog čuvara.

Stari Joe nije baš neki noćni čuvar; došao je kad se smračilo, nije imao pojma da se nešto događa u jami i ne smatra da je nešto čudno u tome što se Cary Ripton pojavio tako rano ujutro. Pere rublje u perilici u kutu, sjeo je za svoju inačicu jutarnjeg ručka i sve je divno i krasno do trenutka kad mu Ripton smjesti metak u grlo.

Sredivši to, Ripton nazove Owl's Club. Owl's radi dvadeset četiri sata dnevno (iako, poput vampira, zapravo nikad ne zaživi). Ondje Brad Josephson, onaj koji ima predivnu čokoladnu put i dugu padinu od trbuha, doručkuje šest dana tjedno… i uvijek u ovaj okrutno rani sat. To će sad Taku dobro doći. Ripton želi da mu Brad bude pri ruci i to brzo, prije no što crnca zagade can tahovi. Can tahovi su korisni na puno načina, ali učine ljude neprikladnima za Takov važniji posao. Ripton zna da može ući u nekog iz Martinezove smjene bude Upotrebno, možda čak i u Pascala glavom, ali želi (zapravo Tak želi) Brada. Brad će mu koristiti i na druge načine.

Koliko tijela traju ako su zdrava? upita se prilazeći telefonu. Koliko dugo traju ako onaj kojeg si ubacio u petu brzinu nema zametak prilično zloćudnog tumora?

Ne zna, ali misli da će uskoro imati priliku doznati.

"Owl's", kaže mu žena u uho - sunce još nije ni izašlo, a ona već zvuči umorno.

"Bok, Denise", kaže on. "Kako je?"

"Tko je to?"Duboko sumnjičavo.

"Cary Ripton, dušo. Ne prepoznaješ mi glas?"

"Ma valjda ti se glas još nije probudio, dušo. Ili te hvata hunjavica?"

"Vjerojatno hunjavica ", kaže on, naceri se i obriše krv s donje usne. Krv mu se cijedi između zuba. Kao da mu se utroba raspala i organi mu plutaju u moru krvi. "Slušaj, dušo, je li Brad tu?"

"Eno ga u uglu u kojem uvijek sjedi, jede kao vuk, a ima mu to gdje i stati - četiri jaja, prženi krumpirići, četvrt kile slabo pečenog špeka. Kad mu se jednog dana pregrije motor, nadam se da mu se to neće dogoditi ovdje. Što će ti Brad u ovaj sat, u subotu ujutro?"

"Poslovno."

"Iz mojih usta u Božje uši", kaže ona. "Pripazi na tu hunjavicu, Rip - zvučiš jako zaštopano."

"Samo od ljubavi za tebe ", kaže joj on.

"Ha", kaže ona, a telefon se spusti uz zveket. "Brad!" začuje ju kako viče. "Telefon! Za tebe! Gospodin Predivni!" Stanka, dok Brad vjerojatno ispituje o čemu to ona govori. "Doznaj sam", kaže ona i trenutak potom javi se Brad Josephson. Kaže halo poput čovjeka koji savršeno dobro zna da ljudi iz lutrije ne javljaju upet ujutro da si dobio jack-pot.

"Brad, ovdje Cary Ripton", kaže on. Zna kako će izvući Brada odande; dobio je ideju od blagopokojnog Kirka Turnera. "Imaš li fotoaparat u automobilu?" Jasno da ima. Brad je, između ostalog, pasionirani promatrač ptica. Zapravo, zamišlja da je amater-ornitolog. Ali mu Cary Ripton danas ujutro može ponuditi nešto puno bolje od ptica. Puno bolje.

"Da, naravno, u čemu je štos?"

Ripton se nasloni na plakat zalijepljen u uglu, na kojem je prikazan čađom zamusani rudar koji upire prstom kao Uncle Sam, a natpis kaže DAJTE SAMO, ZABRANITE VAĐENJE RUDE, NEKA SE GOVNARI SMRZNU U TAMI!

"Uskočiš li u automobil i dovezeš se ovdje, pokazat ću ti", kaže Ripton. "A ako stigneš ovdje prije Pascala Martineza i njegovih dečki, pružit ću ti priliku da snimiš najzanimljivije fotografije koje ćeš u životu snimiti."

"O čemu ti to?" Josephson je sad zvučao uzbuđeno.

"Kostima četrdeset ili pedeset mrtvih Kineza, za početak, kako ti to zvuči?"

"Što - "

"Jučer poslije podne probili smo u staro Kinesko okno. Manje od sedam metara u dubini snimit ćeš zapanjujuće - "

"Krećem. Ostani gdje jesi. Da se nisi maknuo."

Telefon škljocne u njegovu uhu i Ripton se isceri crvenim ustima.

"I neću", kaže on. "Ne brini za to. Can de lach! Ah ten! Tak!"

Poslije deset minuta, Ripton - sad je krvario iz pupka, rektuma i penisa - ode preko zdrobljenog dna kopa do Kineske padine. Ondje raširi ruke poput evanđelista i obrati se životinjama jezikom neoblikovanih. Sve životinje ili odlete ili se povuku u rudnik. Ne bi bilo dobro da ih Brad Josephson vidi. Ne, to ne bi bilo nimalo dobro.

Pet minuta potom, Josephson se spusti niz strmi nagib jamske ceste, sjedeći uspravno kao motka za upravljačem starog Buicka. Naljepnica na prednjem staklu glasi RUDARI ULAZE DUBLJE I OSTAJU DULJE. Ripton ga promatra s ulaznih vrata terenskog ureda. Ne bi bilo dobro da ga Brad pozornije promotri, barem ne dok se ne primakne.

S tim nije bilo problema. Brad zaustavi automobil uz škripu guma, izađe, pograbi tri fotoaparata i zastane tek toliko da zine u probijenu rupu sedam metara više na obronku.

"Jebemti, pa to je Kineska jama, stvarno", kaže on. "Sigurno. Dođi, Cary! Martinez će stići svakog časa!"

"Ma neće, subotom počinju raditi kasnije", kaže on, široko se smiješeći. "Samo polako."

"Da, ali što je sa starim Joeom? On bi mogao biti prob - "

"Rekoh, samo polako! Joe je u Renou. Unuka je rodila klinca."

"Dobro! Super! A da uzmeš cigaru, ha?" I Brad se nasmije malo odveć prostački{66}.

"Uđi", kažeRipton. "Moram ti nešto pokazati."

"Nešto si izvadio iz jame?"

"Tako je", kaže Ripton, i na neki je način to istina, na neki način zaista želi Bradu pokazati nešto što je donio iz jame.

Josephson se još mršti zbog svojih fotoaparata koji mu se njišu oko vrata, pokušava raspetljati remenje, kad ga Ripton ščepa i odbaci na stražnji zid. Josephson zapišti srdito. Poslije će se bojati, a još poslije užasnuti, ali sad još nije primijetio tijelo Joea Pruduma i samo je srdit.

"Posljednji ti put kažem, polako!" Ripton kaže pa izađe iz ureda i zaključa vrata. "Bože mili! Opusti se!"

Smijući se priđe kamionu i uđe u nj. Kao mnogi stanovnici američkog zapada, Cary Ripton strastveno vjeruje u pravo Amerikanaca da nose oružje; na stalku iza sjedišta je puška, a u pretincu za rukavice i opaki skriveni revolver - Ruger Speed Six. On napuni pušku i položi je u krilo. Već napunjeni Ruger stavi na sjedište pokraj. Prvi mu je poriv da ga zatakne za remen, ali sad mu donji dio tijela bezmalo pliva u krvi (Ripton, idiote, pomisli on, zar ne znaš da se muškarci tvoje dobi trebaju otprilike svake godine dati malo poškakljati po prostati), naročiti Riptonov revolver u nju možda ne bi bila dobra zamisao.

Kad mu Josephsonovo neprekidno bubanje po vratima terenskog ureda dojadi, on uključi radio, pojača ton do daske i počne pjevati zajedno s Johnnyjem Paycheckom, koji govori svima tko želi slušati da je on jedini pakao kroz koji je njegova mama prošla.

Uskoro se pojavi Pascal Martinez odraditi subotnju jutarnju smjenu i pol. S njim je njegov amigo Miguel Rivera. Ripton im mahne. Pascal mahne njemu. Sparkira automobil s druge strane terenskog ureda, a tad on i Mig zaobiđu ured da pogledaju što Ripton radi ovdje u subotu ujutro i to u ovaj bezbožni sat. Ripton gurne sačmaricu kroz prozor još se smiješeći, i ubije ih oboje. To je lako. Nijedan nije pokušao pobjeći. Umru zbunjena izraza lica. Ripton se zagleda u njih, sjetivši se kako mu je djed pričao o golubima selcima, tako glupim pticama da ih se moglo umlatiti palicom na zemlji. Ljudi ovdje svi imaju oružje, ali rijetki misle, duboko u duši, da će ga ikad morati upotrijebiti. Samo se prave važni. Odnosno, sve im je u kaubojskom šeširu a nemaju stoke, ako vam se tako više sviđa.

Ostatak smjene pristiže pojedinačno ili u parovima - subotom nitko ne haje za kontrolni sat. Ripton ih ubija redom kojim pristižu i odvlači njihova tijela iza ureda, gdje se uskoro počnu gomilati ispod ispušne cijevi sušilice za odjeću kao cjepanice. Kad mu je ponestalo streljiva za sačmaricu (za Ruger ima puno streljiva, ali je revolver neupotrebljiv kao prvo oružje, nije precizan na udaljenosti većoj od četiri metra), nađe Martinezove ključeve, otvori stražnji dio njegova Cherokeeja i nađe predivan (i potpuno ilegalan) Iver Johnson automatik ispod deke. Pokraj njega, u kutiji Nike tenisica, leži dvadesetak šaržera s trideset naboja. Rudari koji stižu u rudnik, čuju pucnjeve dok se penju na sjevernu stranu jame, ali misle da je riječ o gađanju u metu, jer tako počinje puno subotnjih smjena u Kineskoj jami. Baš lijepo.

Do sedam četrdeset pet, Ripton je pobio sve članove A-smjene Pascala Martineza. Kao bonus, došao mu je jednonogi iz Bud's Suds, servisirati automat za kavu. Dvadeset pet tijela iza terenskog ureda.

Životinje počnu izlaziti i ulaziti u Kinesko okno, slijevajući se prema gradu i noseći can tahove u ustima. Uskoro će one obaviti posao za taj dan, pa pričekati štit tame da ga nastave.

U međuvremenu, jama je njegova… i vrijeme je za skok. Želi izaći iz ovog neugodno raspadajućeg tijela, i ako uskoro ne izvrši zamjenu, nikad neće.

Kad je otvorio vrata, Brad Josephson zaleti se u njega. Čuo je pucnjavu, čuo je krikove kad Riptonov prvi metak ne bi otprve dokrajčio žrtvu i zna da mu je napad jedini spas. Boji se da će Ripton i njega ustrijeliti, ali dakako, Cary to ne može učiniti. Umjesto toga, posljednjim atomima snage pograbi Josephsona za ruke i baci crnca o zid tako jako da se cijela montažna konstrukcija zatrese. Nije to, naravno, samo Ripton; to je Takova snaga. Kao potvrdu za to, Josephson ga upita kako je zaboga narastao tako visok.

"Žitarice!" vikne on. "Tak!"

"Što to radiš?" upita Josephson, pokušavajući se izmigoljiti kad se Riptonovo lice obruši nad njegovo a Riptonova se usta otvore. "Što to ra - "

"Poljubi me, prelijepi!" vikne Ripton i prekrije svojim ustima Josephsonova. Načini krvno brtvilo kroz koje ispušta zrak. Josephson se najprije ukoči u Riptonovim rukama, a zatim se počne mahnito tresti.

Ripton izdiše i izdiše, izlazi, osjeća kako se to događa, osjeća prijenos. U jednom trenutku, Takovo je biće nezaštićeno, uhvaćeno između Riptona, koji gubi svijest, i Josephsona, koji se počinje nadimati poput figure punjene plinom na dan svečane povorke za Dan zahvalnosti. A tad, više ne gleda kroz Riptonove oči, nego kroz Josephsonove.

Ima predivan, opojan osjećaj ponovnog rođenja. Ispunjen je ne samo Takovom snagom i svrhovitošću, nego i salastom energijom čovjeka koji može pojesti četiri jaja i četvrt kilograma slabo pečene slanine za doručak. Osjeća se… osjeća…

"Osjećam se IZVRSNOOOO.'" Brad Josephson klikne hvalisavim glasom. Čuje zlokobno škripanje koje dopire od Bradove rastežuće kralježnice, zategnut zvuk svile koja se povlači preko satena od istezanja mišića, zvuk topljenja leda kako mu se širi lubanja. Nekoliko puta zaredom pusti vjetar, zvuk poput hitaca starterova pištolja.

Tak spusti Riptonovo tijelo - tijelo je lagano poput rasprsnute sjemene komuške - krupnim koracima zagrabi prema vratima, osluškujući kako šavovi Josephsonove kaki košulje pucaju, kako mu se ramena šire, a ruke produljuju. Stopala mu ne rastu tako brzo, ali ipak dovoljno da mu puknu vezice na tenisicama.

Stvor stoji vani i smiješi se od uha do uha. Nikad se nije bolje osjećao. Sve mu je u oku. Svijet huči poput vodopada. Rekordna erekcija - od koje pucaju gaće, što bi se reklo - pretvorila je prednji dio njegovih traperica u šator.

Tak je ovdje, oslobođen zdenca svjetova. Tak je velik, Tak će se hraniti i Tak će vladati kao što je uvijek vladao, u bespuću pustopoljina, gdje su biljke selice, a tlo magnetsko.

Uđe u Buick i pritom mu pukne šav na stražnjici hlača Brada Josephsona sve do remenih paska. A tad, veselo se smiješeći poruci naljepnice naprednjem blatobranu - RUDARI ULAZE DUBLJE I OSTAJU DULJE - zaokrene oko terenskog ureda i krene natrag prema Desperationu. Iza sebe je ostavljao otegnut pijevčev rep prašine.

David zašuti. Još je sjedio leđima naslonjen na plohu Ryderova kamiona i gledao u svoje tenisice. Glas mu je promukao od pričanja. Ostali su stajali oko njega u polukrugu, baš kao što je Johnny zamišljao da su stari učitelj i svećenici nekoć stajali oko dječaka Isusa dok im je on prepričavao najnovije vijesti s neba, javljao činjenice iz prve ruke, donosio najnovije dojave od Boga, istinu o postanku svijeta.

Johnny je najbolje vidio mršavu punkericu, ulov dana Stevea Amesa, a ona je izgledala otprilike onako kako se on osjećao: zatravljena, zapanjena, ali ne i sumnjičava. A upravo to je bio izvor njegova nespokojstva. Namjeravao je otići iz grada, ništa ga u tome neće spriječiti, ali bi bilo puno lakše njegovu egu kad bi mogao povjerovati da se dječak obmanjuje, ispreda lovačke priče iz svoje mašte. Ali mu se činilo da to nije tako.

Znaš ti da nije, reče Terry iz svojeg toplog gnijezda u Der Kurven Bunker.

Johnny čučne da uzme novu bocu Jolta, ne osjetivši kako je njegova lisnica (prava krokodilska koža, kupljena u Barneysu, za tri stotine devedeset pet dolara), izvirila iz njegova stražnjeg džepa, pa skliznula iz njega i pala na pod. Johnny lupne Davida po ruci grlićem boce.

Dječak podigne pogled, smiješeći se, i Johnny se zgrozi kad ugleda njegov umoran izraz. Sjeti se Davidova tumačenja Taka - zarobljen u zemlji poput ljudoždera iz bajke, služi se ljudima kao plastičnim čašama, jer brzo iznosi njihova tijela - i upita se je li Davidov Bog puno drukčiji.

"Dakle, tako on to čini", David reče svojim promuklim glasom. "Prelazi u drugo tijelo na njihovu dahu, poput sjemenke nošene vjetrom."

"Poljubac smrti umjesto poljupca života", reče Ralph.

David kimne glavom.

"Ali što je poljubilo Riptona?" upita Cynthia. "Kad je ušao u rudnik noć prije toga, što je njega poljubilo?"

"Ne znam", reče David. "Ili mi to nisu pokazali ili ne shvaćam. Samo znam da se to dogodilo kod zdenca koji sam vam spominjao. Zašao je u tu prostoriju… komoru… privukli su ga can tahovi, ali mu nije bilo dopušteno dodirnuti nijednog."

"Jer can tahovi unište vrijednost ljudi kao ambalaže za Taka", Steve napol reče, napol upita.

"Da."

"Ali Tak ima pojavnost? Hoću reći, on - ono - nije riječ samo o predodžbi, zar ne? Ili bestjelesnom biću?"

David odmahne glavom. "Ne, Tak je stvaran, ima obličje. Morao je namamiti Riptona u rudnik jer ne može izaći iz inija - zdenca. Ima tijelo, a zdenac je premali za to tijelo. Može jedino uloviti ljude, naseliti se u njih, pretvoriti ih u can takove. I zamijeniti ih kad se istroše."

"Što se dogodilo Josephsonu, David?" upita Ralph. Zvučao je utihlo, skoro izmoždeno. Johnnyju je bilo sve teže gledati kako Carver gleda u svog sina.

"Imao je propusni srčani zalistak", reče David. "Nije to bilo ništa strašno. Mogao bi godinama poživjeti tako, ali ga je ščepao Tak i…" David slegne ramenima. "I izmorio. Bilo mu je potrebno dva i pol dana. Tad se prebacio u Entragiana. Entragian je bio snažan, potrajao je skoro cijeli tjedan… ali je imao jako blijedu put. Ljudi su ga zafrkavali zbog količina zaštitnih krema koje je rabio."

"Tvoj ti je vodič sve to rekao", reče Johnny.

"Da. Pretpostavljam da je on bio vodič."

"Ali ne znaš tko je on bio."

"Skoro da znam. Mislim da bih trebao znati."

"Jesi li siguran da ga nije poslao Tak? Jer postoji stara uzrečica: 'Vrag zna biti ugodan oku'."

"Johnny, nije ga poslao Tak."

"Neka on govori", reče Steve. "Može?"

Johnny slegne ramenima i sjedne. Pritom jednom rukom skoro dotakne lisnicu koja mu je ispala iz džepa. Skoro. Ali je ne dotakne.

"Stražnji dio ovdašnje željeznarije je trgovina odjećom", nastavi David. "Uglavnom, radna odjeća. Levisove kaki uniforme, čizme Red Wing, i slično. Naručuju posebno za jednog čovjeka, Curta Yeomana, koji radi - koji je radio - za telefonsku kompaniju. Metar devedeset osam, najviši muškarac u Desperationu. Tata, zato Entragianova odjeća nije bila popucala kad nas je odveo. U subotu navečer, Josephson je provalio u tu trgovinu i dočepao se nešto odjeće Curta Yeomana. I cipela. Odnio ih je u zgradu općine i stavio to sve u garderobni ormarić Collieja Entragiana. Već je i tad znao tko će mu idući poslužiti."

"Je li tad ubio šefa policije?" upita Ralph.

"Gospodina Reeda? Ne. Ne tad. Učinio je to u nedjelju navečer. Tad gospodin Reed ionako nije bio velika smetnja. Ripton mu je ostavio jednog can taha i gospodinu Reedu je to udarilo u glavu. Jako. Can tahovi različito djeluju na ljude. Kad ga je gospodin Josephson ubio, gospodin Reed je sjedio za svojim stolom i - "

Svrnuvši pogled, očito se stideći, David savine desnu ruku u valjak i načini u zraku brze pokrete gore-dolje.

"U redu", reče Steve. "Shvatili smo. A Entragian? Gdje je on dovraga bio čitav vikend?"

"Izvan grada, kao i Audrey. Policajci Desperationa imaju - imali su - ugovor s okrugom. To uključuje česta putovanja. U petak navečer, one noći kad je Ripton ubio minere, Entragian je bio u Austinu. Noć sa subote na nedjelju prespavao je na Davisovu ranču. A onu s nedjelje na ponedjeljak - posljednju noć koju je prespavao kao pravi Collie Entragian - proveo je na plemenskom zemljištu Šošona. Ondje je imao neku prijateljicu, čini mi se."

Johnny ode u stražnji dio prikolice, pa se naglo okrene.

"David, što je on učinio? Što je Tak učinio? Kako smo dospjeli gdje jesmo? Kako to da se ništa nije otkrilo? Kako se to moglo dogoditi?" Pošuti. "I još jedno pitanje. Što Tak želi? Izaći iz te rupe i protegnuti noge? Okrenuti vola na ražnju? Šmrkati kokain i piti Tequila Sunrise? Poševiti nekoliko plesačica-navijačica? Pitati Boba Dylana što zapravo znače stihovi pjesme 'Gates of Eden'? Zavladati zemljom? Što?"

"Nije važno", tiho će David.

"Ha?"

"Važno je samo što Bog želi. A on želi da odemo u Kinesku jamu. A sve ostalo je samo… priča za laku noć."

Johnny se nasmiješi. Osmijeh kao da mu je bio usiljen i bolan, premalen za njegova usta.

"Znaš što, dušo: to što tvoj Bog želi, mene se nimalo ne tiče." Ponovno se okrene prema stražnjim vratima kamiona i otvori ih.

Vani, u zatišju poslije oluje, zrak je bio skoro nepomičan, bez daška, i neobično topao. Na raskršću, signalno je svjetlo ritmički žmigalo. U pravilnim razmacima cestu su presijecali valići pješčanih dina. U magličastoj svjetlosti zapadajućeg mjeseca i žutom ritmu signalne svjetlosti, Desperation je izgledao kao svemirska kolonija u nekom filmu znanstvene fantastike.

"Ne mogu vas zaustaviti ako ste namjerili otići", reče David. "Možda bi vas mogli zaustaviti Steve i moj otac, ali to ne bi ništa koristilo. Zbog zavjeta slobodne volje."

"Tako je", reče Johnny. "Dobra stara slobodna volja." On skoči s kamiona i žmirne kad ga probode u leđima. A počeo ga je ponovno boljeti i nos. I to svojski. On se osvrne, provjeri ima li kojota, lešinara ili zmija, ali ništa ne ugleda. Ni najmanjeg kukca. "Iskreno rečeno, David, uzdam se u Boga toliko koliko bih praćkom mogao baciti klavir." Pogleda u dječaka, nasmiješen. "Uzdaj se u nj koliko želiš. To je luksuz koji si ti još možeš dopustiti. Sestra ti je mrtva, a majka pretvorena u Bog bi ga znao što, ali tu je još tvoj otac, on je na redu prije no što Tak počne osobno tebe obrađivati."

David se lecne. Usne mu zadrhte. Lice mu se nagužva i on se rasplače.

"Pizdo jedna!" dobaci Cynthia Johnnyju. "Pičko!" Jurne u stražnji dio prikolice i zamahne nogom na njega.

Johnny ustukne, a palac njezina stopalca promaši mu bradu za centimetar-dva. On osjeti zapah zraka. Cynthia je stajala na rubu prikolice i mahala rukama pokušavajući održati ravnotežu. Vjerojatno bi pala na ulicu da je Steve nije uhvatio za ramena i umirio je.

"Gospo, nikad se nisam pretvarao da sam svetac", reče Johnny, a riječi mu zazvuče baš onako kako je želio - bezbrižno, zajedljivo i podsmješljivo - ali je u duši bio užasnut. Grč na dječakovu licu… kao da ga je šakom opalio netko koga je smatrao prijateljem. A u životu ga nitko nije nazvao pizdom. A ni pičkom.

"Odlazite!" vrisne Cynthia. Iza nje, Ralph je kleknuo na koljeno, nespretno zagrlio sina i zurio u Johnnyja zgranutom nevjericom. "Ne trebamo vas, učinit ćemo to i bez vas!"

"Zašto to uopće učiniti?" upita Johnny, pazeći da ostane izvan dohvata njezina stopala. "To i želim reći. Boga radi? Cynthia, što je on ikad učinio za tebe da bi trebala provesti život čekajući da te on pozove preko interkoma ili ti pošalje fax? Je li te Bog zaštitio od tipa koji ti je sredio uho i slomio nos?"

"Pa ovdje sam, zar ne?" upita ona opako.

"Žao mi je, ali to za mene nije dovoljno. Ne namjeravam biti udarna točka večeri u Božjem cafe-teatru Bagatella. Ne ako ikako mogu to izbjeći. Ne mogu vjerovati da itko od vas ozbiljno pomišlja otići ondje. Ta je zamisao suluda."

"A Mary?" upita Steve. "Želiš li nju ostaviti? Možeš li nju ostaviti?"

"Zašto ne?" upita Johnny i čak se i nasmije. Bio je to kratki groktaj… ali ne bez veselosti i on ugleda kako se Steve odmaknuo s gađenjem. Johnny pogleda oko sebe hoće li ugledati životinje, ali je zrak bio čist. Pa, možda klinac ima pravo - Tak želi da oni odu, otvorio im je vrata. "Ne poznajem je bolje od kesonaca koje je on - ili ono, ako vam je tako draže - ubio u ovom gradu. Kojih je većini mozak već otkazao, pa nisu ni znali da su umrli. Hoću reći, zar ne vidite kako je to sve besmisleno? Uspiješ li, Steve, što će ti biti nagrada? Doživotno članstvo u Owl's Clubu?"

"Što se dogodilo s tobom?" upita Steve. "Prišao si pumi kao heroj i raznio joj glavu metkom. Bio si kao Wolverine{67}. Znači da imaš muda. Odnosno imao. Tko ih je ukrao?"

"Ne shvaćaš. Ono je bila samo uzavrela krv. Znaš koji je moj problem? Pružiš li mi priliku razmisliti, neću je odbiti." On se odmakne još jedan korak. Nikakav ga Bog ne zaustavi. "Sretno, narode. David, ti si izvanredan dječak, iako ne znam kakve koristi od tog."

"Odete li, svršeno je", reče David. Lice mu je još bilo priljubljeno na očeva prsa. Riječi su mu bile prigušene, ali razgovijetne. "Lanac se prekida. Tak pobjeđuje."

"Da, ali u uzvratnoj utkamici je naš", reče Johnny i ponovno se nasmije. Taj ga zvuk podsjeti na primanja na kojima se smiješ tim istim bezrazložnim smijehom besmislenim duhovitostima, dok u pozadini beznačajni jazz combo sastav svira bezlične obrade besadržajnih starih hitova kao što su "Do You Know the Way to San Jose" i "Papa Loves Mambo".

Tako se smijao kad se izvukao iz onog bazena na Bel-Airu, još držeći pivo u jednoj ruci. Pa što? Može se smijati kako god hoće. Ipak je on dobitnik najprestižnije nacionalne književne nagrade.

"Uzet ću automobil s parkirališta kod uredske zgrade. Do Austina ću voziti kao da me vile vijaju, a tad ću anonimno nazvati državnu policiju i reći im da se u Desperationu dogodilo teško sranje. Potom ću rezervirati nekoliko soba u Best Westernu u nadi da ćete se vi, narode, pojaviti i boraviti u njima. Pojavite li se, častim vas pićem. Ovako ili onako, ja večeras počinjem ponovno cugati. Mislim da me Desperation zauvijek izliječio od trezvenosti."

Nasmiješi se Steveu i Cynthiji, koji su stajali jedno pokraj drugog na rubu prikolice, zagrljeni. "Znate, vas dvoje ste ludi što ne idete sa mnom. Negdje drugdje bili biste dobar par. Vidim to. A ovdje jedino možete postati can takovi Davidovu Ijudožderskom Bogu."

On se okrene i počne hodati, pognute glave, ustreptala srca. Očekivao je da će ga ispratiti gnjev, uvrede, možda i molbe. Bio je spreman na to i vjerojatno jedino što ga je moglo zaustaviti bilo je upravo ono što je Steve Ames i rekao, skoro bezbojnim glasom čovjeka koji izražava činjenicu.

"Ne poštujem te zbog ovog."

Johnny se okrene, pogođen ovom jednostavnom izjavom više no što bi očekivao.

"Jadan ja", reče on. "Izgubio sam poštovanje čovjeka koji je nekoć bio zadužen bacati vrećice s bljuvotinama Stevea Tylera. Smola."

"Nikad nisam pročitao nijednu tvoju knjigu, ali sam pročitao onu priču koju si mi dao, a pročitao sam i knjigu o tebi", reče Steve. "Onu od nekog profesora iz Oklahome. Čini mi se da si brijao u mladosti i bio govnar prema ženama, ali si otišao u Vijetnam bez puške, zaboga… a večeras ona puma… što se dogodilo s tim?"

"Ocurilo poput pišaline niz pijančevu nogu", reče Johnny. "Pretpostavljam da ne mislite da se to događa, ali se događa. Moja je iscurila u bazen. Nije li to apsurd?"

David se pridruži Steveu i Cynthiji na rubu prikolice. Još je bio blijed i izmučen, ali smiren.

"Njegov je znak na vama", reče on. "Pustit će vas otići, ali ćete požaliti što ste otišli kad počnete osjećati Takov miris na sebi."

Johnny se zagleda u dječaka, boreći se protiv poriva da se vrati u kamion - boreći se protiv toga priličnom količinom voljnog napora kojim je raspolagao.

"Pa ću poslije brijanja nanositi puno losiona", reče on. "Bok, dečki i cure. Ostajte mi zdravo."

On ode, najbrže što je mogao. Da je još malo ubrzao, trčao bi. U kamionu zavlada tišina; gledali su dok se Johnny nije izgubio iz vida, a čak ni tad nitko ne reče ništa. David je stajao obgrljen očevom rukom, misleći kako se nikad nije osjećao tako šuplje, prazno, tako krajnje utučeno. Svršeno je. Izgubili su. Nogom udari jednu od praznih boca Jolta, očima isprati kako se otkotrljala do stijenke kamiona od koje se odbije i zaustavi pokraj -

David se približi. "Pogledajte, Johnnyjeva lisnica. Sigurno mu je ispala iz džepa."

"Jadničak", reče Cynthia.

"Čudo da je nije prije izgubio", reče Steve. Govorio je bezizražajnim, zamišljenim tonom čovjeka čije su prave misli sasvim negdje drugdje. "Često sam mu govorio da motociklist na putu mora imati lisnicu na lancu." Usnama mu preleti tračak smiješka. "Neće mu biti tako lako unajmiti one motelske sobe u Austinu kako si je zamislio."

"Nadam se da će spavati na parkiralištu", reče Ralph. "Ili pokraj ceste."

David ih je jedva čuo. Osjećao se kao i onog dana u Bear Street Woods - ne kad mu se Bog obratio, nego kad je postao svjestan da će mu se Bog obratiti. Prigne se i podigne Johnnyjevu lisnicu. Kad ju je dotaknuo, nešto slično grumenu elektriciteta eksplodira mu u glavi. S usta mu se omakne tih, zatvoran jauk. Nasloni se na stijenku kamiona, stežući lisnicu.

"David?" upita Ralph. Glas mu je bio dalek, njegova zabrinutost ječala je iz kilometarske udaljenosti.

Ne obraćajući pozornost na njega, David otvori lisnicu. U jednom je pretincu bilo novca, a u drugom zgužvanih papira - bilježaka, posjetnica i slično. Preskoči i jedno i drugo i palcem otvori kopčicu s lijeve unutarnje strane lisnice. Rastvori se harmonika fotografija u plastičnim ovicima. Osjećao je kako su ga ostali okružili dok je pregledavao fotografije, jednim prstom listajući unatrag kroz godine: evo bradatog Johnnyja i lijepe tamnokose žene visokih jagodičnih kostiju i stršećih grudi, a ovdje je sivobrki Johnny uz ogradu jahte, potom Johnny s konjskim repićem u rukom obojenom jabbhou, stoji pokraj glumca koji izgleda kao Paul Newman prije no što je Paul Newman i pomišljao reklamirati umake i preljeve za salate. Svaki Johnny bio je mlađi, imao tamnije dlake na glavi i licu, manje urezane bore, sve dok -

"Evo je", šapne David. "Bože moj, to je to." Pokuša izvaditi fotografiju iz njezina prozirnog ovitka, ali nije mogao; ruke su mu se prejako tresle. Steve uzme lisnicu, izvadi sliku i preda je dječaku. David je podigne ispred očiju sa strahopoštovanjem astronoma koji je otkrio novi planet.

"Što je?" upita Cynthia i nagne se bliže.

"To je šef, reče Steve. "Bio je tamo - 'u zemlji', tako on to najčešće naziva - skoro godinu dana, vršio istraživanja za knjigu. Napisao je i nekoliko članaka o ratu, mislim." Pogleda u Davida. "Jesi li znao da je ta slika ovdje?"

"Znao sam da je nešto ovdje", reče David, tako tiho da su ga ostali jedva čuli. "Čim sam ugledao njegovu lisnicu na podu. Ali… bio je to on." On zašuti, pa ponovi, zadivljen. "Bio je to on."

"Tko je bio tko?" upita Ralph.

David ne odgovori, samo je zurio u fotografiju. Na njoj su bila tri muškarca, stajali su ispred sklepane zgrade od kvadra - nekog bara, sudeći po reklami za Budweiser u izlogu. Pločnici su bili krcati Azijcima. Djevojka na malom motociklu prolazila je lijevom stranom ulice, za vječnost zaustavljena u polumutnoj mrlji na ovoj staroj fotografiji.

Muškarci s lijeve i desne strane bili su odjeveni u polo majice i ljetne hlače. Jedan je bio jako visok i držao je u ruci bilježnicu. Drugi je bio nakićen fotoaparatima. Muškarac u sredini bio je odjeven u traperice i sivu pamučnu majicu. Bejzbolsku kapicu Yankeesa zabacio je visoko na tjeme. Preko prsnog koša imao je remen; nešto u kožnoj navlaci i teško visjelo mu je o kuku.

"Njegov radio", šapne David, dotaknuvši predmet u navlaci.

"Nije", reče Steve kad se bolje zagledao. "To je magnetofon iz 1968."

"Kad sam ga upoznao u Zemlji mrtvih bio je to radio." David nije mogao skinuti oka s fotografije. Usta su mu bila suha; jezik kao da mu je otežao i ukočio se. Muškarac u sredini veselo se smiješio, u jednoj je ruci držao svoje metalizirane sunčane naočale, i nije bilo sumnje tko je on bio.

Iznad njegove glave, iznad vrata bara iz kojeg su očito netom izašli, stajao je rukom naslikan natpis. Naziv bara bio je Vijetkongovska promatračnica.

Mary se nije onesvijestila, ali je vrištala dok nešto u njezinoj glavi nije prepuklo, a mišići joj klonuli. Ona posrne, i jednom se rukom uhvati za stol. Nije se željela uhvatiti, jer su po njemu puzale crne udovice i štipavci, a da ne spominje leš sa zdjelicom ukusne krvi ispred sebe, ali je još manje željela stropoštati se na pod kao letva.

Pod je bio carstvo zmija.

Umjesto toga klekne, držeći se za rub stola rukom u kojoj nije držala džepnu svjetiljku. Bilo je nečeg neobično utješnog u tom položaju. Smirujućeg. Razmislivši trenutak, učini joj se da zna što je to: naravno, David. Klečanje je podsjeti na jednostavan način pun ufanja kojim je dječak klečao u ćeliji koju je dijelio s Billingsleyem. U mislima ga začuje kako kaže, pomalo se ispričavajući, ako biste se okrenuli… Moram skinuti hlače.

Ona se nasmiješi i pomisao da se smiješi na ovom užasnom mjestu - da se uopće i može smiješiti na ovom jezivom mjestu - još je više umiri. I ne razmišljajući, i ona se počne moliti prvi put nakon jedanaeste godine. Tad je bila u ljetnom kampu, ležala na glupom malom ležaju u glupoj kolibi koja je vrvjela od komaraca, sa skupinom glupih djevojčica za koje je pretpostavljala da će se pokazati zloćkama i kradljivicama. Preplavila ju je tuga za roditeljskim domom i pomolila se Bogu da pošalje majku po nju i odvede je kući. Bog joj nije uslišio želju i otad se Mary uglavnom sama probija kroz život.

"Bože", reče ona "potrebna mi je pomoć. Ja sam u prostoriji punoj svega jezivo puzavog, uglavnom otrovnog, prestrašena nasmrt. Ako postojiš, cijenila bih i najsitniji oblik pomoći. A - "

Amen, namjeravala je reći, ali zašuti prije no što je to izrekla, razrogačenih očiju. Razgovijetan joj glas progovori u glavi - ali ne njezin glas, u to je bila sigurna. Kao da je netko samo čekao - i to ne baš strpljivo - da ona prva progovori.

Ovdje nema ničeg što ti može nauditi, reče taj glas.

Na drugom kraju prostorije, njezina džepna svjetiljka osvijetli staru perilicu i sušilicu za rublje. Natpis iznad njih je glasio: ZABRANJENA UPORABA U OSOBNE SVRHE! TO UKLJUČUJE I TEBE! Pauci su hoduckali lijevo-desno preko natpisa na dugim, štakastim nogama. Bilo ih je još na perilici. Bliže njoj, na stolu, mali je štipavac prekapao po zgnječenim ostacima pauka kojeg je iščupala iz kose. U ruci joj je još kuckalo od tog susreta; stvor je sigurno bio pun otrova, možda dovoljno jakog da je može ubiti kad bi joj uštrcao otrov, umjesto što ju je samo poprskao. Ne, nije znala kome taj glas pripada, ali ako je to način na koji Bog odgovara na molitvu, nije ni čudo što je svijet u takvim govnima. Jer ovdje ima puno tog što bi joj moglo nauditi, puno.

Ne, reče glas prijazno, čak i kad je osvijetlila raspadajuća tijela poslagana na podu te još jedan zamršen koloplet zmija.

Ne, ne mogu. A znaš i zašto.

"Ništa ja ne znam", zavapi ona i uperi svjetlosni snop na svoju ruku.

Crvena i upaljena, ali ne i otečena. Jer je nije ugrizao.

Hmmm. To je zanimljivo.

Mary vrati snop na trupla: od prvog na Josephsona pa na Entragiana. Virus koji je salijetao ta tijela sad je bio u Ellen. A ako je ona, Mary Jackson, trebala biti njegovim idućim domaćinom, tad joj ovi stvorovi ovdje zaista ne mogu nauditi. Ne smiju oštetiti robu.

"Pauk me trebao ugristi", promrmlja ona "ali nije. Umjesto toga dopustio je da ja njega ubijem. Ništa od ovih stvorova ovdje nije mi naudilo." Ona zahihoće, kreštavo, histerično. "Mi smo kolege!"

Moraš izaći odavde, reče joj onaj glas. Prije no što se on vrati. A vratit će se. I to uskoro.

"Zaštiti me!" reče Mary i osovi se na noge. "Hoćeš, zar ne? Ako si Bog, ili si Božji, hoćeš!"

Nije bilo odgovora od glasa. Možda njegov vlasnik nju ne želi štititi.

Možda ne može.

Drhtavih ruku, Mary ispruži ruku prema stolu. Crne udovice i manji pauci - smeđi pustinjski pauci - razbježe se od nje na sve strane. Štipavci učine isto. Jedan zapravo padne preko ruba stola.

Panika na ulicama.

Dobro. Jako dobro. Ali ne i dovoljno. Mora izaći odavde.

Mary je probadala tamu snopom džepne svjetiljke sve dok ne nađe vrata. Prijeđe preko prostorije na nogama odrvenjelim i hladnim, pokušavajući ne gaziti po paucima koji su posvuda trčkarali. Okrugla se kvaka okrene, ali su se vrata dala odškrinuti samo nekoliko centimetara. Kad ih je jako zacimala, začuje kako je s vanjske strane zazveketalo nešto slično lokotu. Nije se posebice iznenadila.

Ona ponovno počne džepnom svjetiljkom pregledavati prostoriju, prijeđe preko plakata - NEKA SE GOVNARI SMRZNU U TAMI - i zahrđalog sudopera, radne plohe s aparatom za kavu i malom mikrovalnom, pa preko perilice i sušilice. Zatim ugleda uredski prostor s radnim stolom i nekoliko starih arhivskih ormarića i kontrolnom urom na zidu, pretincima s kontrolnim karticama, okruglom peći, alatnim ormarićem, nekoliko pijuka i lopata u zahrđaloj petlji, kalendarom s fotografijom plavuše u bikiniju. Tad ponovno svrne snop na vrata. Nema prozora, nijednog.

Ona osvijetli pod, pomislivši nakratko na lopate, ali su daske bile u razini sa zidovima od valovitog lima, a usto je sumnjala da bi joj stvor u tijelu Ellen Carver dao dovoljno vremena da prokopa tunel.

Pokušaj sa sušilicom, Mare.

To je bila ona, morala je biti, ali neka je vrag odnese ako je to zazvučalo kao njezin glas… a nije sličilo ni na misao.

No sad nije bilo vrijeme za takva razmišljanja. Ona požuri do sušilice, manje pazeći gdje staje, pa zgazi nekoliko pauka. Ovdje je miris truleži bio jači, izdašniji, što je bilo neobično budući da su tijela bila na drugoj strani prostorije, ali -

Čegrtuša podigne poklopac sušilice i počne se izvlačiti iz nje. Bilo je to kao naći se licem u lice s najružnijim jopcem na svijetu. Njezina se glava ljuljala amo-tamo, a njezine crne proročke oči piljile ozbiljno u Mary. Mary ustukne korak, pa se prisili ponovno približiti i ispružiti ruku prema zmiji.

Mogla se prevariti glede pauka i zmija, toga je bila svjesna. Ali što ako je ovaj gorostas ipak ugrize? Bi li umrijeti od zmijskog ugriza bilo gore nego završiti kao Entragian i ubijati sve što joj se nađe na putu dok joj se tijelo ne rasprsne?

Zmijske se ralje razjape i pokažu se svinuti otrovni zubi slični iglicama na kitovim kostima. Zmija sikne na nju.

"Jebi se, cobra", reče Mary. Ona ščepa zmiju, izvuče je iz sušilice - najmanje metar i pol dugačku - i zavitla preko prostorije. Tad raspali po poklopcu donjim dijelom džepne svjetiljke, ne želeći vidjeti što bi još moglo biti unutra i odvuče sušilicu od zida. Začuje se zvuk kao da je netko izvukao čep kad se rebrasto plastično crijevo izvuklo iz ispušne rupe u zidu. Pauci, na desetine njih, koji su bili ispod sušilice, rasprše se na sve strane.

Mary se prigne i zaviri u rupu. Bila je promjera šezdeset centimetara, preuska da se kroz nju otpuže, ali su rubovi bili jako zahrđali i ona pomisli…

Ponovno prijeđe preko prostorije, stane na jednog štipavca - hrsk - i nestrpljivo opali nogom štakora koji se skrivao iza leševa… i najvjerojatnije gostio njima. Dohvati pijuk, vrati se do ispušne rupe i gurne sušilicu još malo u stranu da napravi više mjesta. Miris gnjileži sad je bio jači, ali ona to jedva primijeti. Gurne kraći kraj pijuka u rupu, podigne ga prema gore i klikne od veselja kad pijuk izdube brazdu duljine skoro pola metra kroz natruli, zahrđali metal. Požuri, Mary - požuri!

Obriše znoj s čela, gurne pijuk na svršetak brazde i ponovno povuče prema gore. Pijuk još produlji otvor na vrhu rupe, a tad se tako neočekivano odvali da je ona pala nauznak, a pijuk joj odletio iz ruke naruljivši je. Osjeti kako joj je ispod leđa prsnulo još nekoliko paukova, a onaj štakor kojeg je maločas opalila nogom - ili možda neki njegov rođak - otpuže joj preko vrata, cičeći. Brčićima je poškaklja ispod brade.

"Odjebil" drekne ona i odgurne ga rukom. Ustane, uzme džepnu svjetiljku sa sušilice i gurne je pod lijevo pazuho. Tad se nagne i svine prema unutra dva kraka proreza koji je načinila, poput krila.

Učini joj se da je to dovoljno široko. Taman.

"Bože, hvala ti", reče ona. "Ostani sa mnom još malo, molim te. A ako me izvučeš iz ovog, obećajem da ću održavati vezu s tobom." Spusti se na koljena i virne kroz rupu. Onaj smrad sad je bio tako jak da joj je došlo na povraćanje. Ona osvijetli rupu.

"Bože!" vrisne ona pištavim, nemoćnim glasom. "Isuse, NE!"

Njezin prvi zgranuti dojam bio je da je iza zgrade u kojoj se nalazi naslagano na stotine tjelesa - cijeli svijet kao da se pretvorio u bijela, otromboljena lica, zacakljene oči i raskomadano meso. Lešinar, koji se ugnijezdio na prsima jednog muškarca i navlačio meso s lica drugog, odleti, lepećući krilima poput plahti na užetu za sušenje.

Nema ih toliko, reče si ona. Nema ih toliko, Mary stara moja, a čak i da ih je tisuću, to ne bi promijenilo tvoj položaj.

Pa ipak na trenutak nije mogla dalje. Rupa je bila dovoljno široka da se provuče kroz nju, bila je sigurna u to, ali će…

"Past ću na njih", šapne ona. Snop svjetlosti u njezinoj ruci nekontrolirano je treperio, osvjetljavao obraze, čela i dlakave uši, podsjetivši je na scenu na svršetku Psiha kad se paučinom opletena žarulja u podrumu počne ljuljati naprijed-natrag, klizeći preko naboranog mumificiranog lica Normanove mrtve majke.

Moraš otići, Mary, onaj joj glas reče strpljivo. Moraš krenuti sad, ili će biti prekasno.

U redu… ali ne mora vidjeti mjesto slijetanja. Ni u ludilu. Ne ako ne želi.

Ugasi džepnu svjetiljku i baci je kroz rupu. Začuje mekani udarac kad je bućnula u… u nešto. Duboko udahne, zatvori oči i provuče se. Zahrđali i nazupčani metal izvuče joj majicu iz traperica i ogrebe po trbuhu. Ona se nagne naprijed i počne padati, još čvrsto stisnutih očiju. Ispruži ruke. Jednom se rukom dočeka na nečije lice - na dlanu osjeti hladni pramac nečijeg nosa koji nije disao, a pod prstima obrve (čupave, koliko može prosuditi). Druga se ruka umoči u nekakvu hladetinu i otkliže.

Ona stisne usne, hermetički zatvori to što je željelo pobjeći iz nje - krik ili uzvik gađenja. Daje kriknula, morala bi udahnuti. A da je udahnula, osjetila bi zadah tih leševa, koji Bog bi ga znao koliko leže na tom pustinjskom suncu. Pala je na nešto što se micalo i podrigivalo smrtnim dahom. Govoreći samoj sebi da ne paničari, da izdrži još malo, Mary se otkotrlja od njih i o hlače otre ruku koja je uklizala u onu hladetinu.

Sad je ispod nje bio pijesak i oštri šiljci zdrobljenih kamenčića. Ona se prevrne još jednom, na trbuh, podvuče koljena pod sebe i gurne obje ruke u taj grubi tucanik, pa ih protrlja lijevo-desno, perući ih na suho koliko je najbolje mogla. Otvori oči i ugleda džepnu svjetiljku kako leži pokraj jedne ispružene, voštane ruke. Ona podigne pogled, u želji - potrebi - da vidi čistoću i spokojno ravnodušje neba.

Nisko na nebu plovio je sjajni bijeli mjesečev srp, skoro kao da je naboden na oštre vile stijene koja je štrčala iz istočne padine Kineske jame.

Vani sam, pomisli ona i uzme džepnu svjetiljku. Barem to. Mili Bože, hvala ti na tome.

Ona se na koljenima odmakne od hrpe mrtvaca, ponovno čvrsto stišćući džepnu svjetiljku ispod lijevog pazuha, još povlačeći ruke koje su je počele žariti kroz usitnjen šljunak, ribajući ih.

Slijeva ugleda svjetlo. Pogleda u tom smjeru i u njoj bukne užas kad ugleda Entragianov policijski automobil. Gospodine Jackson, molim vas izađite iz automobila, rekao je, a tad se to dogodilo, zaključi ona, kad je sve u čiju je postojanost nekoć vjerovala prohujalo s vihorom.

Prazan je, automobil je prazan, vidiš to, zar ne?

Da, vidjela je, ali se zadržao talog straha. Ostao je okus u njezinim ustima, kao da je cuclala kovanice.

Kola obložena olujnim talogom - stajao je pokraj male betonske zgrade koja je izgledala poput okruglog bunkera. Vozačka vrata bila su otvorena (vidjela je ogavnog plastičnog medvjedića pokraj kompasa na kontrolnoj ploči) i zato je unutarnje svjetlo bilo upaljeno. Ellen ju je dovezla u policijskom automobilu, a tad otišla nekamo. Ellen je imala većih riba u akvariju, još vješalica za vješanje, ćelija za popunjavanje. Da je barem ostavila ključeve -

Mary ustane i požuri prema automobilu, trčeći pognuta u struku poput vojnika koji prelazi preko ničije zemlje. Automobil je vonjao po krvi, mokraći, bolu i strahu. Vozačka ploča, upravljač i prednje sjedište bili su obilno poprskani krvlju, instrumenti neočitljivi. U prostoru za noge na suvozačkoj strani nalazio se mali kameni pauk. Bila je to stara figurica i jako okrhnuta, ali Marvne se noge ohlade i onemoćaju samo od pogleda na nju.

Iako nije bilo razloga da se zbog toga zabrine; brava pokretača motora bila je prazna.

"Jebi ga!" bijesno šapne Mary. "Jebi ga na kvadrat!" Okrene se i osvijetli džepnom svjetiljkom najprije grozd rudarske opreme, pa podnožje ceste koja je vodila prema sjevernoj padini jame. Nabita zemlja prekrivena šljunkom, široka najmanje četiri vozna traka kako bi po njoj mogla prolaziti teška mašinerija koju je upravo vidjela, vjerojatno glatkije površine od autoceste po kojoj su ona i Peter vozili kad ih je zaustavio onaj prokleti policajac… a ona se ne može odvesti policijskim automobilom do vrha pa u slobodu, jer nema jebenog ključa.

Ako se ne mogu ja odvesti, moram se pobrinuti da to ne može ni on. Ili ona. Ili što god to bilo.

Ona se ponovno sagne u automobilu, žmirne od kiselkastog mirisa (kutom oka motreći ogavni kipić u prostoru za noge, kao da bi mogao oživjeti i skočiti na nju). Povuče ručicu za otvaranje poklopca motora, pa ode do prednjeg dijela automobila. Rukom po vrhu opipa rešetke tražeći kvačicu, nađe je i podigne poklopac Capricea. Njegov je motor bio golem, ali je odmah spazila pročistač zraka. Nagne se nad njega, čvrsto uhvati krilca vijka u sredini i upre iz sve snage. Ništa se ne dogodi.

Ona sikne od jada i žmirne kako bi istjerala znoj iz očiju. Znoj je zapeče.

Prije nešto više od godine dana, čitala je pjesme u sklopu književne večeri pod nazivom "Pjesnikinje slave svoj razum i spolnost". Odjenula je kostim Donne Karan, a ispod njega svilenu bluzu. Imala je svježu frizuru, a glavni su ukras bile šiške na čelu. Njezina duga pjesma, "Moja vaza", bila je hit večeri. Naravno, sve se to događalo prije njezina obilaska povijesne znamenitosti Kineske jame i njezinih prirodnih ljepota, sjedišta neponovljivog i očaravajućeg rudnika Rattlesnake broj dva. Sumnjala je da bi netko od ljudi koji su je čuli kako čita svoju pjesmu "Moja vaza" - miomiris stapki glatkih stijenki do ruba sjenke zaobljen poput linije ramena linije bedra - te večeri sad prepoznao. Ni ona više nije poznala sebe.

Kuckalo je u njezinoj desnoj ruci, onoj kojom je poslovala oko pročistača zraka, a i svrbjela ju je. Prsti joj skliznu. Bolno joj pukne nokat i ona naglo udahne zrak.

"Molim te Bože, pomozi mi ovo učiniti, ne razlikujem razvodnik paljenja od bregastog vratila, pa mora biti rasplinjač. Molim te pomozi mi da budem dovoljno jaka da - "

Kad je potom uprla svu snagu, vijak se odvrne.

"Hvala", dahne. "O da, puno ti hvala. Ostani u blizini. I pazi na Davida i ostale, može? Neka ne odu iz ove vukojebine bez mene."

Ona odvrti vijak i pusti da padne u motor. Izvadi pročistač iz ležišta i baci ga u stranu, pa ugleda karburator velik skoro kao… pa, velik skoro kao vaza. Smijući se, Mary čučne, uzme pregršt zemlje iz Kineske jame, gurne metalnu zaklopku s jedne komore rasplinjača i našopa je pijeskom i kamenčićima. Doda još dvije pregršti, napuni i grlo rasplinjača, daveći ga, pa se odmakne.

"Da vidimo kako ćeš ovo voziti, gaduro", zasopće.

Požuri Mary, moraš požuriti.

Ona osvijetli parkirane strojeve. Među većim, krupnijim strojevima bila su i dva kamioneta. Ona im priđe i posvijetli džepnom svjetiljkom u kabine. Ni ovdje nema ključeva. Ali je u stražnjem dijelu Forda F-150 među strojnom kramom bila sjekira i ona se posluži njome da probuši dvije gume na oba kamioneta. Namjeravala je baciti sjekiru, ali se predomisli. Još jednom posvijetli oko sebe džepnom svjetiljkom i ovaj put ugleda zjapeću, četvrtastu rupu, dvadesetak metara od dna jame.

Ondje. Izvor svih ovih zala.

Nije znala kako to zna, je li to glas Boga ili njezina intuicija, a nije joj to ni bilo važno. Sad joj je bilo važno samo jedno: maknuti se odavde.

Ona ugasi džepnu svjetiljku - mjesec će joj osigurati potrebno svjetlo, barem neko vrijeme - pa se počne uspinjati cestom koja vodi iz Kineske jame.

Treće poglavlje

Znameniti je književnik stajao pokraj računala postavljenih na jednom kraju dugog stola i gledao prema suprotnom zidu laboratorija, gdje je desetak ljudi visjelo na vješalicama poput probnih uzoraka u nekom nacističkom konclogoru smrti.

Uglavnom onakvi kakvima su ih opisali Steve i Cynthia, osim jedne pojedinosti: žena koja je visjela ispod riječi MORATE NOSITI KACIGU, ona čija je glava bila toliko nagnuta u stranu da joj je obraz ležao na ramenu, jezivo je sličila Terry.

Svjestan si da je to samo tvoja uobrazilja, zar ne?

Je li svjestan? Pa, možda i jest. Ali, Bože!… ista crvenozlatna kosa… visoko čelo i malko naheren nos…

"Nije važan njezin nos", reče on. "Imaš ti vlastiti nahereni nos na koji moraš misliti. I zato se lijepo nosi odavde, može?"

Ali se nije mogao pomaknuti. Znao je što mora učiniti - prijeći preko prostorije i početi pretraživati njihove džepove, izvaditi ključeve automobila - ali znati nije isto što i učiniti. Gurnuti ruku u džep, osjetiti ukočenu mrtvu kožu njihovih nogu koje od njegove ruke dijeli samo tanka džepna podstava… prebirati po njihovim stvarima… ne samo po ključevima od automobila nego i džepnim nožićima i sjeckalicama za nokte, a možda i po kutijicama aspirina -

Sve što ljudi drže po džepovima su složenice, pomisli on.

Fantastično.

- kuponima od ulaznica, spojnicama za novac, lisnicama za sitniš -

"Prestani", šapne on. "Kreni i radi."

Radio krčeći zabrblja poput rafalne paljbe. Johnny poskoči. Nema glazbe. Prošla je ponoć i lokalne radiosraonice odjavile su program i oprostile se od slušatelja. Vratit će se s novom zalihom Travisa Tritta i Tanye Tucker s prvom zrakom sunca, ali uz malo sreće, Johna Edwarda Marinvillea, čovjeka kojeg su oni iz časopisa Harper's jednom nazvali jedinim relevantnim bjelačkim piscem u Americi, više neće biti.

Odete li, svršeno je.

Mahnuvši rukom ispred lica kao da mu je ta misao dosadna muha koju će otjerati, Johnny krene na drugu stranu prostorije. Vjerojatno ih zaista ostavlja na cjedilu, slikovito govoreći, ali budimo realni - imaju načina da odu ako žele, zar ne? A što se tiče njega, vraća se životu u kojem ljudi ne recitiraju na nemuštim jezicima i ne raspadaju se naočigled. Životu u kojem se može računati na to da ljudi posljednji put naglo izrastu prije osamnaeste godine.

Njegove kožne nogavice trle su se jedna o drugu dok se približavao leševima. No dobro, trenutačno se osjeća manje kao znameniti književnik, a više kao jedan od vijetnamskih vojnika-pljačkaša koje je vidio u Quang Triju kako pretražuju mrtvace ne bi li našli zlatne vjerske privjeske; kadšto bi im čak raširili guzove u nadi da će ondje naći dijamant ili biser, ali to je ishitrena usporedba… i sigurno će se pokazati prolaznim osjećajem, bio je poprilično uvjeren u to.

On ovdje nije zbog pljačke leševa. Ovdje je isključivo zbog ključeva - onih koji odgovaraju jednom od automobila na parkiralištu. Usto - Usto, ona mrtva djevojka ispod natpisa MORATE NOSITI KACIGU zaista sliči Terry. Plavuša s crvenkastim preljevom i rupom od metka u bijeloj kuti. Svakako, Terryni dani plavuše s crvenkastim preljevom u kosi odavno su prošli, sad je uglavnom sijeda, ali - Požalit ćete što ste otišli kad počnete osjećati Takov miris na sebi.

"Ma molim vas", reče on. "Nemojmo biti djetinjasti."

Pogleda ulijevo, želeći skinuti pogled s mrtve plavuše koja je toliko sličila Terry - Terry u danima kad ga je mogla zaludjeti samo time što bi prekrižila noge ili izbacila bok prema njemu - i ono što ugleda izmami mu širok osmijeh na lice. U prostoriji se nalazilo terensko vozilo. Budući da je sparkirano ovako, s nutarnje strane vrata, sva je prilika da će ključevi biti u bravici, pomisli on. Ako jesu, bit će pošteđen nedostojnog i ponižavajućeg kopanja po džepovima Entragianovih žrtava - ili je možda bio Josephson kad je ovo učinio, iako to nije važno. Sve što mora učiniti jest otkvačiti prikolicu za prijevoz rude, podići vrata garaže i odvesti se.

…kad počnete osjećati Takov miris na sebi.

Možda će isprva osjećati miris, ali neće zadugo. David Carver je možda prorok, ali je mladi prorok, a ima nekoliko stvari koje kao da ne shvaća, bez obzira na izravnu vezu s Bogom. Jedna je bila jednostavna činjenica da se smrad može sprati. I te kako. Bila je to jedna od stvari u koju je Johnny bio potpuno siguran.

A ključ terenskog vozila je, slava Bogu, bio u bravi.

On se nagne i pogleda u kontrolnu žaruljicu goriva. Rezervoar je bio tri četvrtine pun. "Same sedmice, dušo", reče on i nasmije se. "Nižem same sedmice."

Ode do stražnjeg dijela malog vozila sličnog Jeepu i zagleda se u spoj s prikolicom. Ni s tim neće biti problema. Samo klin koji se pravi važan. Naći će čekić… izbiti ga…

Čak ni Houdini to ne bi mogao, Marinville. Ovaj put bio je to glas starog cugera. Zbog glave. A telefon? A sardine?

"Pa što s njima? U vrećici je bilo nekoliko konzervi više no što smo mislili, to je sve."

No ipak se preznojavao. Znojio se kao u Vijetnamu. Nije to bilo zbog vrućine, iako jest bilo vruće, a nije bilo ni zbog straha, iako ste se bojali, čak i kad bi spavali. Uglavnom je to bio mučni znoj kao posljedica spoznaje da si na pogrešnom mjestu u pogrešno vrijeme sa, u duši, dobrim ljudima koji se uništavaju, možda trajno, čineći pogrešnu stvar.

Nenametljiva čuda, pomisli on, samo što začuje te riječi izgovorene glasom starog cugera. Tako mu svega, brbljaviji je mrtav nego živ. Da nije bilo dječaka, još bi bio u onoj ćeliji, zar ne? Ili mrtav. Ili nešto još gore. A ti si ga napustio.

"Da nisam jaknom zabavljao onog kojota, David bi sad bio mrtav", reče Johnny. "Ostavi me na miru, budalo stara."

On spazi čekić na radnom stolu pokraj zida. Krene prema njemu.

"Reci mi nešto, Johnny", reče Terry i on se skameni. "Kad si se točno odlučio riješiti straha od smrti tako da potpuno digneš ruke od života?"

Taj glas nije dolazio iz njegove glave, skoro je uvjeren u to. Ma što, uvjeren je u to. Bila je to Terry, ona koja visi na zidu. Ne njezina dvojnica, ne fatamorgana ili priviđenje, nego Terry. Okrene li se, ugledat će je podignute glave, obraza ne više položenog na rame, gleda ga kako ga je uvijek gledala kad bi nešto zajebao - strpljivo, jer je to što bi Johnny Marinville nešto zajebao spadalo u uobičajeni poredak stvari, razočarana jer je ona bila jedina koja je od njega očekivala više. Što je bilo glupo - kao da se kladiš na Tampa Bay Bucs da će osvojiti Super Bowl.

Samo što je katkad, s njom - za nju - doista i postigao više, uzdigao se iznad onog što je počeo smatrati svojom naravi. Ali kad bi to učinio, kad bi nadmašio samog sebe, kad bi se vinuo u visine, bi li ona tad nešto rekla? Možda i bi: "Promijeni kanal, da vidimo što je na PBS-u", i to bi bilo otprilike sve.

"Da si se odrekao života zbog pisanja", reče ona "to bi barem bilo razumljivo, iako nedostojno. Odrekao si se života zbog pričanja o pisanju. Dakle, Johnny!"

On se dovuče do stola na klecavim nogama, namjeravajući baciti kamen u gaduru, vidjeti hoće li je to ušutkati. U tom trenutku začuje tiho režanje slijeva.

Okrene glavu u tom smjeru i ugleda sivog šumskog vuka - vjerojatno onog istog koji je pristupio Steveu i Cynthiji noseći can taha u ustima - kako stoji na vratima koja su vodila u urede. Užeglim se očima upiljio u Johnnyja. Na trenutak je oklijevao i Johnny sebi dopusti da se ponada - možda se vuk boji, možda će uzmaknuti. No tad vuk nabere njušku, pokaže sve zube i jurne prema Johnnyju.

ßal:kan:do:wñl:õåd.ö:rg. Stvor koji je bio Ellen Carver usredotočio se na vuka - poslužit će se vukom da dokrajči pisca - tako duboko da je bio u stanju sličnom hipnozi. No nešto, neki prekid u očekivanom tijeku događaja, poremeti Takovu koncentraciju. On se na trenutak povuče, zadržavajući vuka na mjestu, i okrene prema Ryderovu kamionu preostalom užasavajućom radoznalošću i zločinačkom pozornošću. Nešto se dogodilo kod kamiona, ali Tak nije mogao vidjeti što. Imao je osjećaj dezorijentiranosti, kao da se probudio u sobi u kojoj je položaj svih komada pokućstva malo promijenjen. Kad ne bi pokušavao biti na dva mjesta istodobno -

"Mi him, en tow!" zareži stvor i pošalje vuka na pisca. Toliko glede čovjeka koji je želio biti Steinbeck; onaj četveronogi stvor bio je hitar i snažan, a dvonogi stvor spor i slab. Tak povuče misli iz vuka, a njegova slika Johnnyja Marinvillea najprije se zamuti, pa izblijedi kad se pisac okrenuo, rukom tražeći nešto na stolu dok su mu se oči razrogačile od straha.

Usmjeri svoje misli u cijelosti na kamion i ostale - iako je jedini od tih ostalih koji je bio važan, koji je uvijek bio važan (da je barem to spoznao prije), bio onaj posranac bogomoljko.

Žarkožuti unajmljeni kamion još je bio parkiran na ulici - Tak ga je jasno vidio kroz preklapajuće paučje oči i prizemni toplinski vid zmija - ali kad je pokušao ući u kamion, nije uspio. Unutra nema očiju? Čak ni jednog jedinog sićušnog brzonogog pauka? Ne? Ili mu to ponovno bogomoljko zaklanja vidik?

Nije važno. Nema vremena da bi dopustio da mu bude važno. Oni su unutra - svi - moraju biti, i Tak mora to ostaviti zasad kako jest, jer još nešto nije kako valja. Nešto bliže kući.

Nešto nije kako valja s Mary.

Osjetivši se neuobičajeno i neugodno uznemiren, osjetivši se gonjen, on dopusti da kamion izblijedi pa se usmjeri na terenski ured, gledajući kroz bojažljivo zvjerajuće oči stvorenja koja su ga ispunjavala. Prvo primijeti odmaknutu sušilicu, a potom da Mary nema. Nekako je izašla.

"Kurvo!" drekne on i krv štrcne iz Elleninih usta u tušu sitnih kapi. Ta riječ nije bila dovoljna da izrazi njegove osjećaje, pa se on prebaci na stari jezik, bljujući uvrede.

Ustane… i zatetura na rubu inija. Slabost njegova tijela uznapredovala je zapanjujućom brzinom. A dodatni problem bilo je to što još nije imao tijelo u koje bi mogao odmah prijeći, ukaže li se potreba; zasad je zatočenik ovog.

Nakratko pomisli na životinje, ali nijedna nije mogla služiti Taku na taj način. Takova bi nazočnost već za nekoliko dana uništila i najizdržljivije ljudske krvne žile. Zmija, kojot, štakor ili lešinar jednostavno bi se rasprsnuli istog trenutka ili nekoliko trenutaka nakon Takova ulaska, poput limenke u koju bi netko ubacio upaljen štapić dinamita. Sivi bi vuk mogao poslužiti sat-dva, ali je vuk jedini pripadnik svoje vrste u ovom kraju, a i pet kilometara daleko, jer se mora pozabaviti piscem (sad se vjerojatno već i omrsio).

Mora biti ona žena.

Mora biti Mary.

Stvor koji je izgledao kao Ellen sklizne kroz pukotinu u zidu an taka i odšepesa prema blijedoljubičastoj četvorini koja je sad označavala mjesto gdje se staro okno ponovno otvorilo prema vanjskom svijetu. Štakori su gorljivo cičali oko Elleninih nogu, namirisavši krv koja je curila iz Ellenine glupe, bolešljive pičke. Tak ih je šutao i kleo na starom jeziku.

Na ulazu u Kinesku jamu on zastane i pogleda dolje. Mjesec je zašao iza suprotne strane jame, ali je još bacao malo svjetla, a pomoglo je i svjetlo iz policijskog automobila. Dovoljno da Ellenine oči vide kako je poklopac policijskog automobila podignut i da stvorenje koje je sad stolovalo u Elleninu mozgu shvati kako je lukava os pa nekako zajebala motor. Kako je izašla iz ureda? I kako se drznula to učiniti? Ma kako se samo drznula?

Prvi put, Tak se pobojao.

Pogleda lijevo i ugleda kako oba kamioneta stoje na praznim gumama. Kao da se ponavlja ono s prikolicom Carverovih, samo što je ovaj put on na debljem kraju batine i to mu se nimalo nije sviđalo. Preostali su mu teški strojevi, pa iako je znao gdje stoje ključevi - po jedan komplet svih ključeva u jednom od arhivskih ormarića u terenskom uredu - neće mu koristiti; dolje nije bilo ničeg što je on znao voziti.

Cary Ripton znao je kako voziti teška vozila, ali je Tak izgubio Riptonove tjelesne vještine čim ga je ostavio zbog Josephsona. Kao Ellen Carver zadržao je nešto od pamćenja Riptona, Josephsona i Entragiana (iako je to sad blijedjelo poput preeksponiranih fotografija) ali nije zadržao ništa od njihovih umijeća.

Oh, koje li kurve! Os pa! Canfin!

Nervozno stišćući i otvarajući Ellenine šake, svjestan svojih natopljenih gaćica i košulje zagurane u njih, svjestan da su Ellenina bedra obojena krvlju, Tak sklopi Ellenine oči i potraži Mary.

"Mi him, en tow! En tow! En TOW!"

Isprva ne bude ničeg, samo crna tama i sporo otjecanje grčeva u Elleninu trbuhu. I prepasti. Prepasti da je ta os pa kurvetina već otišla. Tad ugleda što traži, ne Elleninim očima nego ušima u Elleninim ušima: iznenadan odjek zvuka koji poprimi ženske obrise. Bio je to šišmiš koji je kružio iznad Mary dok se ona teškom mukom penjala cestom prema sjevernom rubu jame.

Mary više nije bila svježa, soptala je i osvrtala se svakih desetak koraka. Provjeravala progoni li je tko. Šišmiš jasno "ugleda" mirise koje je ispuštala i ono što je Tak nanjušio bilo je ohrabrujuće. Uglavnom miris straha. Onog koji bi se jednim žestokim udarcem mogao pretvoriti u paniku.

No svejedno, Mary je bila samo četiri stotine metara od vrha, a nakon toga je čeka spust. Pa iako je Mary umorna i teško diše, šišmiš ne osjeća gorkast metalan miris iscrpljenosti u znoju koji je okružuje. Barem ne još. A tu je i činjenica da Mary ne krvari kao nabodena svinja. A ovo bezmalo beskorisno tijelo Ellen Carver krvari. Krvarenje još nije postalo nezaustavljivo - barem ne još - ali uskoro hoće. Možda je to što je gubio vrijeme da se pribere, da počine u utješnom žaru inija bila pogreška, ali tko bi pomislio da bi se to moglo dogoditi?

A da joj pošalje can toije da je zaustave? One koji nisu u prvim redovima obrane kao dio mi hima?

Mogao bi, ali kakve koristi od tog, dovraga? Mogao bi okružiti Mary zmijama i paucima, siktavim divljim mačkama i iscerenim hijenama, no gadura bi vjerojatno prošla kroz njih, razdvajajući ih kao što se priča da je Mojsije razdvojio Crveno more. Sigurno zna da joj "Ellen" ne može oštetiti tijelo, ni s can toijima, niti s kakvim oružjem. Da to ne zna, još bi bila u terenskom uredu, vjerojatno šćucurena u kutu, skoro obnevidjela od straha, i ne bi mogla ispustiti ni glasa nakon što bi promuknula od vrištanja.

Kako je to spoznala? Preko bogomoljka? Ili je to bila poruka od bogomoljkova Boga, can taka Davida Carvera? Nije važno. A ni to što se tijelo Ellen Carver počelo raspadati a Mary imala prednost od kilometra, ni to nije važno.

"Ja ipak stižem, mila", šapne Tak i počne se spuštati po jednoj od terasa, udaljavajući se od okna prema cesti.

Da. Ipak stiže. Možda će morati iscijediti iz ovog tijela i posljednji atom snage kako bi sustigao os pa, ali će je sustići.

Ellen okrene glavu, ispljune krv, naceri se. Više nije jako sličila ženi koja je razmišljala o tome da se natječe za mjesto u školskom odboru, ženi koja je uživala u ručkovima sa svojim prijateljicama u China Happiness, ženi čije su najdublje, najmračnije seksualne fantazije uključivale vođenje ljubavi s komadom iz reklame za Diet Coke.

"Nije važno koliko žuriš, os pa. Nećeš umaći."

Onaj tamni obris ponovno se obruši na nju i Mary zalomi rukama po zraku da ga otjera. "Odjebil" zasopće. Šišmiš se zanese i promijeni smjer, zapijuče, ali ne ode daleko. Kružio je oko nje poput nekog izviđačkog zrakoplova i Mary je imala neugodan osjećaj da šišmiš to i jest. Ona podigne pogled, pa iznad i ispred sebe ugleda rub jame. Sad je bio bliži - možda dvije stotine metara - ali je još izgledao podrugljivo daleko. Mary je otkidala svaki dah iz zraka, a boljelo bi je kad bi joj se zrak spuštao kroz grlo. Srce joj je žestoko tuklo, a u lijevoj slabini ju je probadalo. Uvijek je mislila da je u prilično dobrom stanju za ženu koja ima trideset i kusur godina, kao da te vježbanje na Nordic-Tracku i Stair-Masteru u fitness klubu triput tjedno može pripremiti za nešto ovakvo.

Odjednom, fino usitnjena šljunčana površina ceste otkliže ispod njezinih tenisica, a njezine klecave noge ne uspiju na vrijeme povratiti ravnotežu. Izbjegla je pasti na lice tako da se spustila na jedno koljeno, ali su joj se poderale traperice, pa osjeti kako joj šljunak progriza kožu, a niz potkoljenicu joj počinje curiti krv. Onaj šišmiš se odmah nađe na njoj. Pijukao je i lepetao krilima u "njezinoj kosi.

"Izlazi, kurcopijo!", drekne ona i boksne ga stisnutom šakom. Imala je sreće s tim udarcem. Osjeti kako od udarca popušta sitnozrna površina jednog krila i potom je šišmiš lepršao na cesti ispred nje, zijevao kao riba na suhom, zurio u nju - ili se barem tako činilo - svojim beskorisnim očicama. Mary s mukom ustane i zgazi ga nogom, kreštavo živžiknuvši skoro poput ptice kad ga je zgnječila tenisicom.

Dok se okretala, spazi nešto na cesti. Sjenu koja se miče među sjenama.

"Mary?" Do nje doplovi glas Ellen Carver, no koji istodobno i nije to bio. Bio je grgljav, dubok. Da posljednjih šest ili osam sati niste prošli kroz ovaj pakao, mogli biste pomisliti da je to jako prehlađena Ellen. "Pričekaj, Mare! Idem s tobom! Želim vidjeti Davida! Idemo zajedno k njemu!"

"Jebi se", šapne Mary. Okrene se i počne ponovno hodati, čupajući dah iz zraka i trljajući bolno mjesto na boku. Bila bi potrčala da je mogla.

"Mary, Mary, po cesti se ne veri!" Nije se baš smijao, ali skoro. "Ne možeš pobjeći, dušo - zar to ne znaš?"

Vrh se činio tako dalek da se Mary prisili prestati gledati u nj, pa spusti pogled na tenisice. Idući put kad je onaj glas iza nje izgovorio njezino ime, zazvučao je bliže. Mary ubrza. Pala je još dvaput prije no što je stigla do vrha, drugi put tako jako da je ostala bez zraka i protekle su dragocjene, dragocjene sekunde dok ga je povratila, jer je najprije kleknula, a zatim stajala pognute glave, rukama se podbočivši o bedra.

Da je barem Ellen ponovno zazove, ali ova to ne učini. A Mary se nije htjela osvrtati. Previše se bojala onoga što bi mogla ugledati.

No pet metara od vrha ona se ipak okrene. Ellen je bila manje od dvadeset metara iza nje, bešumno soptala kroz usta tako razjapljena da su izgledala kao otvor avionskog motora. Krv se mrazila na njezinu dahu, a bluza joj bila natopljena njome. Ellen primijeti da je Mary gleda, pa iskrivi lice i ispruži čaporke u pokušaju da jurne i zgrabi je. Ali nije mogla.

No Mary otkrije da ona može sprintati. Uglavnom zbog očiju Ellen Carver. U njima nije bilo ničeg ljudskog. Ni trunke ljudskog.

Stigne na vrh jame. Dah je sad suho cvileći ulazio i izlazio iz njezina grla. Cesta je išla ravno preko trideset metara ruba, pa prelazila u nizbrdicu. Ugleda žutu iskricu u crnilu pustinjskog tla, kako se pali i gasi: ono signalno svjetlo u središtu mjesta.

Mary upre pogled u njega i potrči još brže.

"Što to radiš, David?", s grčem upita Ralph. Nakon kraćeg razdoblja koncentracije koji je vjerojatno zapravo bila tiha molitva, David krene prema stražnjim vratima kamiona. Ralph nagonski stane između svog sina i ručice za spuštanje vrata. Steve to ugleda i osjeti razumijevanje za poriv u pozadini tog postupka, ali je smatrao da to neće ništa koristiti. Ako je David odlučio otići, David će otići.

Dječak podigne lisnicu. "Vraćam ovo."

"E ne vraćaš", reče Ralph brzo odmahujući glavom. "Nema šanse. Zaboga, David, čak i ne znaš gdje je on - ja bih rekao, izvan grada. A neka mu je sa srećom, tom smeću."

"Znam gdje je", mirno će David. "Znat ću ga naći. Blizu je." Zastane, pa doda: "Zadaća mi je naći ga."

"David?", Steveu njegov glas zazvuči oprezno, neobično mladoliko. "Rekao si da je lanac prekinut."

"To je bilo prije no što sam vidio fotografiju iz lisnice. Moram otići k njemu. Moram ići. To nam je jedina šansa."

"Ne shvaćam", reče Ralph, ali se odmakne od vrata. "Što znači ta fotografija?"

"Nema vremena, tata. A nisam siguran bih li znao rastumačiti čak i da ga imam."

"Idemo li s tobom?" upita Cynthia. "Ne idemo, zar ne?"

David odmahne glavom. "Vratit ću se budem li mogao. S Johnnyjem, bude li moguće."

"To je suludo", reče njegov otac, no šuplje, bez snage. "Budeš li lunjao naokolo, pojest će te živog."

"Neće, kao što me nije pojeo ni kojot kad sam izašao iz ćelije", reče David. "Opasnost nije u tome da ja izađem; opasnost je ako svi ovdje ostanemo."

On pogleda u Stevea, pa u stražnja vrata kamiona. Steve kimne glavom i otvori vrata. Pustinjska se noć ušulja u kamion i utisne u njegovo lice hladan poljubac.

David priđe ocu i zagrli ga. Kad su mu Ralphove ruke uzvratile i ovile se oko njega, David osjeti kako ona golema sila ponovno poseže za njim. Prostruji kroz njega poput jake kiše. Prodrma ga grčevita trzavica u očevu naručju. On naglo udahne zrak, pa naslijepo ustukne korak. Ruke, koje su se užasno tresle, ispružio je preda se.

"David!" zavapi Ralph. "David, što - "

I to ga prođe. Samo od sebe. Sila umine. Ali je još mogao vidjeti Kinesku jamu kao što ju je na trenutak ugledao u očevu naručju; kao da gleda iz niskoletećeg zrakoplova. Jama je svjetlucala na posljednjim tracima mjesečine - nevoljna alabastrena nečisnica. U ušima je čuo sušanj vjetra i glas (mi him, en tow! mi him, en tow!) kako zaziva. Glas neljudski.

S velikim naporom pokuša razbistriti misli i pogleda u ostale - tako malo ih je ostalo, tako malo od Društva preživjelih žrtava Collieja Entragiana. Steve i Cynthia stoje jedno pokraj drugog, njegov otac priginje se nad njega; iza njih, mjesečinom natopljena noć.

"Što je?" nesigurno upita Ralph. "Kriste svemogući, što je sad?" David je primijetio da je ispustio lisnicu, pa se prigne i podigne je. Ne bi bilo dobro ostaviti je ovdje, nikako. Pomisli da je stavi u svoj stražnji džep, ali se prisjeti kako je ispala iz Johnnyjeva, pa je ubaci u prednji džep košulje.

"Morate otići u jamu", reče ocu. "Tata - ti, Steve i Cynthia morate odmah otići u Kinesku jamu. Mary je potrebna pomoć. Shvaćate li? Mary je potrebna pomoć!"

"O čemu to go - "

"Izvukla se, trči po cesti prema gradu, a Tak za njom. Morate ići. Odmah!"

Ralph ponovno ispruži ruke prema njemu, ali ovaj put stidljivo, nemoćno. David se lako sagne ispod njegove ruke i skoči sa spuštenih vrata Ryderova kamiona na ulicu.

"David!" vikne Cynthia. "Ovako se razdvojiti… jesi li siguran da je to u redu?"

"Ne!", otpovrne on. Bio je očajan, smeten i prilično ošamućen. "Znam kako to sve izgleda čudno, i meni izgleda čudno, ali nema druge! Kunem vam se! Nema nam druge!"

"Vraćaj se ovamo!" zajauče Ralph.

David se okrene i njegove crne oči sretnu se s unezvijerenim pogledom njegova oca.

"Idi, tata. Sve troje. Sad. Morate. Pomozite joj! Za boga miloga, pomozite Mary!"

I prije no što je itko mogao postaviti još neko pitanje, David Carver okrene se na peti i jurne u tamu. Jednu je ruku dizao i spuštao poput osovine kotača na lokomotivi, a drugu položio na prednji dio košulje i njome pridržavao lisnicu Johna Edwarda Marinvillea od prave krokodilske kože, kupljenu u Barneysu u New Yorku za tri stotine i devedeset pet dolara.

Ralph pokuša skočiti za sinom. Steve ga zgrabi za ramena, a Cynthia oko struka.

"Pustite me!", Ralph vikne, pokušavajući se istrgnuti… ali ne prejako, zapravo. Steve osjeti lagani poticaj da ga i dalje drži. "Pustite me za sinom!"

"Ne", reče Cynthia. "Ralph, moramo vjerovati da zna što čini."

"Ne mogu i njega izgubiti", šapne Ralph, ali se opusti, prestane se otimati. "Ne mogu."

"Možda je najbolji način da se to ne dogodi učiniti kako on kaže", reče Cynthia.

Ralph duboko udahne, pa ispusti zrak. "Moj je sin otišao za onim papkom", reče on. Zvučao je kao da govori sam sebi. Kao da tumači samom sebi. "Otišao je za onim umišljenim šupkom vratiti mu lisnicu, a kad bismo ga upitali zašto, rekao bi da je takva volja Božja. Jesam li u pravu?"

"Aha, vjerojatno", reče Cynthia. Ispruži ruku i položi je na Ralphovo rame. On otvori oči i ona mu se nasmiješi. "A znate li što je najgore? To je vjerojatno istina."

Ralph pogleda u Stevea. "Ne biste ga ostavili, zar ne? Pokupili Mary, vratili se onom terenskom cestom na autocestu i ostavili mog sina ovdje?"

Steve odmahne glavom.

Ralph pokrije rukama lice, pribere se, spusti ruke i zagleda se u njih. Njegovo je lice sad izgledalo kao isklesano iz kamena, imalo izraz odlučnosti, spaljenih mostova. Steveu padne na um čudna misao: prvi put otkako je upoznao Carverove, u ocu je vidio sina.

"U redu", reče Ralph. "Prepustit ćemo Bogu da mi štiti sina do našeg povratka." On skoči s kamiona i zagleda se mrko niz ulicu. "Morat će to učiniti Bog. Onaj gad Marinville jamačno neće."

Četvrto poglavlje

Misao koja je prostrujila Johnnyjevim mozgom kad ga je napao vuk bila je kako mu je dječak rekao da onaj stvor, meštar ceremonije, želi da oni napuste grad, da će ih rado pustiti. Možda je došlo do lakšeg kratkog spoja u dječakovoj vidovitosti… ili se možda Taku pružila prilika da jednog od njih sredi, i on ju je iskoristio. Ne gleda se poklonjenom konju u zube i tako to.

Ovako ili onako, pomisli on, u zajebanoj sam situaciji da u zajebanijoj ne mogu biti.

A to i zaslužuješ, dušo, reče mu Terry iza leđa - aha, to je bila Terry, uvijek spremna pomoći do samog kraja.

Johnny zavitla čekićem prema zaletjelom vuku i vrisne: "Nosi se!", kreštavim glasom koji jedva prepozna kao svoj.

Vuk jurne ulijevo i okrene se oko osi, režući pritom, stražnjim dijelom tijela nisko iznad tla, podvinuta repa. Jedno od njegovih snažnih ramena pritom udari u ormarić, pa se šalica koja je stajala na njemu prevrne i razbije na podu. Radio iskašlje dugu, glasnu rundu revećeg krčanja.

Johnny načini korak prema vratima, zamišljajući se kako juri niz hodnik, pa van na parkiralište - zajebi terensko vozilo, naći će neka druga kolica - a tad je vuk ponovno bio u prolazu, prignute glave, izbočenih lopatica, užeglih očiju (užasno inteligentnih, užasno svjesnih očiju). Johnny se povuče, držeći čekić ispred sebe kao da je vitez koji pozdravlja svog kralja mačem, lagano klimajući njime. Osjećao je kako mu se dlan znoji od rupičastog gumenog ovitka drška čekića. Vuk je izgledao golem, veličine najmanje odraslog njemačkog ovčara. U usporedbi s njim, čekić je izgledao komično malen, od vrste koju se drži u ormariću u ostavi za popravak polica ili zabijanje kukica za slike.

"Bože pomozi", reče Johnny… ali ne osjeti u tome težine; Bog je bila samo izgovorena riječ, riječ kojom se služiš kad vidiš da će se govno još jednom pokoriti zakonu sile teže i pasti u ventilator.

Nema Boga, nema Boga, pa nije on dječak iz Ohija koji je još tri godine daleko od prvog dodira britve, molitva je samo očitovanje onog što psiholozi nazivaju "magijsko mišljenje" i nema Boga. A da ga i ima, zašto bi se on brinuo za mene? Zašto bi brinuo za mene nakon što sam ostavio ostale u kamionu?

Vuk iznenada zalaje na njega. Bio je to glup zvuk, piskutav, lavež kakav bi Johnny očekivao od pudlice ili koker španijela. No u njegovim zubima nije bilo ničeg smiješnog. Svakim štektajem kroz njih bi štrcali gusti ugrušci sline.

"Odlazi!", drekne Johnny na njega svojim kreštavim, drhtavim glasom. "Da si odmah otišao!"

Umjesto da ode, vuk spusti zadak na pod. Na trenutak Johnny pomisli da će se posrati, da je jednako ustrašen koliko i Johnny i da će se pokakati na podu laboratorija. A tad, djelić sekunde prije no što se to dogodilo, on shvati da se vuk ne priprema kenjati, nego skočiti. Na njega.

"Ne, Bože, molim te!" vrisne on i okrene se da će pobjeći - natrag prema terenskom vozilu i tijelima koja ukočeno vise na vješalicama. U mislima on to i učini; no njegovo se tijelo pokrene u suprotnom smjeru, prema naprijed, kao vođeno njemu nevidljivim rukama. Nije imao osjećaj da je nešto ušlo u njega, ali je jasno i nedvojbeno osjećao da više nije sam. Užas ga mine. Nestane i njegova prvog poriva - da se okrene i potrči. Umjesto toga, učini korak naprijed i odgurne se od stola slobodnom rukom. Zamahne čekićem iza desnog ramena i hitne ga točno u trenutku kad se vuk bacio na njega.

Očekivao je da će se čekić zavrtjeti i bio uvjeren da će preletjeti iznad životinjine glave - igrao je bejzbol u srednjoj školi Lincoln High prije jednog milenija i još je osjećao kad će lopta odletjeti u svemir - ali se to ne dogodi. Nije to bio Excalibur, nego najobičniji domaći čekić s rupičastim gumenim ovitkom da bi ga se čvršće moglo uhvatiti, ali se nije preokrenuo i nije otišao odveć visoko. Ono što je učinio bilo je da je vuka kvrcnuo posred čela.

Začuje se zvuk kao da je cigla pala na hrastovu dasku. Iz vukovih očiju sijevne zeleni žar, no odmah potom pretvore se u stare mutne pikule, a krv šikne iz njegove lubanje koja se raskolila po sredini. Tad mu se vuk svali u prsa, ponovno ga odbaci do stola i priskrbi mu žarku munju bola u križima.

Na trenutak Johnny je osjećao miris vuka - suhi miris, skoro cimetast, poput začina koje su Egipćani upotrebljavali za balzamiranje. U tom jednom trenutku, životinjino krvavo lice bilo je podignuto prema njegovu, a njegovi zubi, koji su mu po svim pravilima trebali pregristi grlo, nemoćno su se kezili. Johnny je vidio životinjin jezik, a na njušci zarasli ožiljak u obliku polumjeseca. Tad se vuk sruši na sve četiri, poput nečeg mlohavog i teškog, omotanog u dronjav stari debeli vuneni pokrivač.

Teško dišući, Johnny otetura od vuka. Prigne se podići čekić, pa se okrene tako šeprtljavo da je skoro pao, uvjeren da će se vuk osoviti na noge i ponovno ga napasti; nemoguće da ga je tako raspalio čekićem, nema šanse, čekić je išao visoko, mišići pamte osjećaj kad raspališ loptu koja će otići u svlačionice, jako dobro to pamte.

Ali je vuk ležao gdje je pao.

Je li došlo vrijeme da se ponovno razmisli o Bogu Davida Carvera? tiho upita Terry. Stereo Terry - bila je u njegovoj glavi, ali i na zidu ispod natpisa MORATE NOSITI KACIGU.

"Ne", reče on. "Posrećio mi se udarac, to je sve. To je bilo kao i izgledi jedan prema tisuću da za curu osvojiš velikog plišanog pandu u lunaparku."

Mislila sam da si rekao da će odletjeti previsoko.

"Pa, nisam imao pravo, zar ne? Kao što si ti meni govorila pet ili šest puta svakog dana, gaduro nad gadurama." Zgrozi se nad promuklim, skoro plačnim tonom svog glasa. "Nije li to više-manje bio vječni pripjev naše dražesne bračne zajednice? Nisi u pravu, Johnny, nisi u pravu, Johnny, nisi nimalo u pravu, Johnny, jebi se."

Ostavio si ih, reče Terry i ono zbog čega se lecne nije bio prezir koji začuje u tom glasu (ionako je to njegov glas, njegov vlastiti um ponovno izvodi svoje stare dvodomne trikove), već očaj. Ostavio si ih da umru. Još i gore, nastavljaš nijekati Boga nakon što si ga zazvao… a on ti je uslišio želju. Kakav si ti to čovjek?

"Čovjek koji zna razliku između Boga i slobodnog bacanja", reče on ženi crvenkastoplave kose s rupom od metka u kuti. "I čovjek koji zna da treba prestati kockati kad te ide."

On pričeka Terryn odgovor. Terry ne odgovori. On se posljednji put zamisli nad onim što se dogodilo, brižljivo pretraži svaki trenutak svojim skoro besprijekornim pamćenjem, ali ne primijeti ništa osim svoje ruke - koja sudeći po svemu nije zaboravila sve što je naučila o bacanju lopte - i običnog domaćeg čekića. Nema plavih bljeskova. Nema specijalnih efekata na način Cecilea B. De Millea. Nema Londonske filharmonije i pozadinskog zvuka stotinu violina koji buja do jačine lažne bogobojaznosti. Užas, praznina i očaj koje je osjećao prolazni su osjećaji; minut će ga. A sad će odvojiti terensko vozilo od prikolice za rudaču iza nje tako da će čekićem izbiti klinastu spojnicu. A zatim će pokrenuti terensko vozilo i odmagliti iz ove jezive -

"Nije loše, šampionu", reče glas na vratima.

Johnny se strelovito okrene. Na vratima je stajao dječak. David. Gledao u vuka. Tad podigne svoje nenasmiješeno lice prema Johnnyju.

"Posrećilo mi se", reče Johnny.

"Misliš da je riječ o tome?"

"David, zna li tvoj otac da nisi u kamionu?"

"Zna."

"Ako si došao ovamo da me pokušaš uvjeriti da ostanem, baš nemaš sreće", reče Johnny.

On se sagne nad spojnicu između prikolice i terenskog vozila i zamahne čekićem da udari po klinu. Promaši sasvim i bolno si prignječi prste na jednoj metalnoj uglovnici. Zavapi, pa gurne članke svojih zguljenih prstiju u usta. A ipak je čekićem pogodio vuka u skoku točno između očiju, on - Johnny zapriječi prolaz ostatku misli. Izvadi ruku iz usta, čvršće uhvati za gumeni ovitak čekića i ponovno se sagne nad spojnicu. Ovog je puta udari prilično precizno - ne točno u središte, no dovoljno blizu da izbije klin i da se ovaj otkotrlja preko poda. Klin se zaustavi ispod klatećih nogu žene koja je sličila Terry.

A neću nalaziti simboliku ni u tome.

"Ako si došao razgovarati o teologiji, ni u tome nemaš sreće", Johnny reče. "No ako bi mi želio praviti društvo na putu na zapad, prema Austinu - "

On zašuti usred rečenice. Dječak je sad imao nešto u ruci i pružao mu. Uginuli je vuk ležao između njih na podu laboratorija.

"Što je to?" upita Johnny, iako je znao. Vid mu nije bio još tako slab. Usta mu se naglo osuše.

Zašto me progoniš? pomisli on - nije točno znao kome je uputio tu misao, jedino je znao da je nije uputio dječaku. Zašto mi se ne skineš? Ostavi me na miru!

"Tvoja lisnica", reče David. Spokojno ga je gledao. "Ispala ti je iz džepa, u kamionu. Donio sam ti je. U njoj su sve tvoje isprave, u slučaju da si zaboravio tko si."

"Jako smiješno."

"Nisam se šalio."

"Pa što želiš?" strogo upita Johnny. "Nagradu? Može. Napiši adresu i ja ću ti poslati ili dvadeset dolara ili knjigu s autogramom. Želiš li bejzbolsku lopticu s potpisom Alberta Bellea? I to mogu srediti. Što god želiš. Što god ti padne na um."

David za trenutak spusti pogled na vuka. "Prilično dobar udarac za čovjeka koji ne može pogoditi klin s udaljenosti od deset centimetara."

"Začepi, pametnjakoviću", reče Johnny. "Donesi mi lisnicu ako ideš sa mnom. Dobaci je - ako ne ideš. Ili je zadrži."

"U njoj je fotografija. Ti i još dva čovjeka kako stojite ispred neke zgrade s nazivom Vijetkongovska promatračnica. Mislim da je riječ o baru."

"Da, o baru", potvrdi Johnny. Oprezno stisne ruku na dršku čekića i osjeti slabo žiganje u ogrebenim zglobovima prstiju. "Onaj visoki je David Halberstam. Slavni pisac. Povjesničar. Ljubitelj bejzbola."

"Više me zanima čovjek srednje visine u sredini", reče David i odjednom je Johnny jednim dijelom - negdje duboko, duboko u sebi - znao na što dječak cilja, i taj dio jaukne u znak prosvjeda. "Čovjek u sivoj majici i kapici Yankeesa. Čovjek koji mi je pokazao Kinesku jamu s moje Vijetkongovske promatračnice. Taj čovjek si ti."

"Kakve li gluposti", reče Johnny. "Baleganje kao i ostale sumanute bedastoće o kojima bulazniš otkako - "

Tiho, točno pogodivši tonalitet, još mu pružajući lisnicu, David Carver zapjeva: "Well I said doctor…MrM.D…."

Kao da ga je netko snažno udario posred prsa. Čekić padne iz Johnnyjeve ruke. "Prestani", šapne on.

"…can you tell me… what' sailin'me… And he said yeah-yeah-yeah - "

"Prestani!" vrisne Johnny, a radio se ponovno podrigne i zakrči.

Osjećao je kako se u njemu nešto pokrenulo. Nešto užasno. Odronjava se. Poput lavine ispod površine koja je samo naizgled čvrsta. Zašto je dječak morao doći? Jer je poslan, naravno. Nije David za to kriv. Važnije je pitanje zašto dječakov okrutni gospodar ne može pustiti i jednog i drugog na miru?

"The Rascals", reče David. "Samo što su se u to doba zvali The Young Rascals. Felix Cavaliere vokal. Prva liga. Ta je pjesma svirala kad si umro, zar ne, Johnny?"

Slike počnu kliziti po nizbrdici njegova uma dok je Felix Cavaliere pjevao 'was feelin' so bad': vijetnamski vojnici, mnogi ne veći od pučkoškolaca Amerikanaca, šire mrtve guzove u potrazi za skrivenim blagom - ogavna strvinarska potraga u ogavnom ratu, can tah u can taku; pa kako se vraća Terry s triperom u gaćama i drogom u krvi, kad je toliko trebao drogu da je bio izvan sebe, i kako ju je ošamario na aerodromu kad je rekla nešto posprdno o vijetnamskom ratu (njegovu ratu, tako ga je nazvala, kao da ga je on izmislio), ošamario je tako jako da joj je potekla krv na nos i usta, pa iako se brak šeprtljavo održao još godinu dana, zapravo je završio u predvorju terminala Uniteda u zračnoj luci La-Guardia, zvukom tog šamara; pa kako ga Entragian udara nogom dok se on previja na Autocesti 50, ne udara znamenitog književnika i dobitnika najprestižnije književne nagrade nego nekakvog trbušastog budalaša u precijenjenoj kožnoj jakni, čovjeka koji Bogu duguje smrt poput svih ljudi; pa kako Entragian govori da ga predloženi naslov Johnnyjeve knjige ljuti, da mu se želudac diže od bijesa.

"Ne vraćam se onamo", promuklo reče Johnny. "Ni za tebe, ni za Stevea Amesa, ni za tvog oca, ni za Mary, ni za čitav svijet. Ne idem." On ponovno podigne čekić i raspali njime po prikolici, naglasivši svoje odbijanje. "Čuješ li me, Davide? Gubiš vrijeme. Ne vraćam se. Ne vraćam! Ne vraćam! Ne vraćam!"

"Isprva nisam shvatio kako bi to mogao biti ti", reče David, kao da nije čuo. "Bila je to Zemlja mrtvih - sam si tako rekao, Johnny. Ali si ti bio živ. Tako sam barem mislio. Čak i nakon što sam vidio ožiljak." On pokaže u Johnnyjevo zapešće. "Umro si… kad? 1966? 1968? Vjerojatno i nije važno. Kad se osoba prestane mijenjati, prestane osjećati, umire. A oni tvoji pokušaji samoubojstava bili su samo pokušaji da to postane i službeno. Zar ne?" Dječakov osmijeh bio je pun sućuti, neopisive u svojoj prostodušnosti, blagosti i neosudi.

"Johnny", reče David Carver. "Bog može uskrsnuti mrtve."

"O Isuse, nemoj mi to govoriti", šapne on. "Ne želim uskrsnuti." No njegov glas kao da je dopirao do njega izdaleka i bio čudnovato udvostručen, kao da mu se temelji raspadaju, drobe poput hornfels facijesa.

"Prekasno je", reče David. "To se već dogodilo."

"Odjebi, herojčiću, ja idem u Austin. Čuješ li me? U AUSTIN, jebote!"

"Tak će te preteći", reče David. Još je pružao lisnicu, onu s fotografijom Johnnyja i Davida Halberstama i Duffyja Pinettea, kako stoje ispred tog jeftinog bara, Vijetkongovske promatračnice. Krčma, ali s najboljim džuboksom u Vijetnamu. Wurlitzerom. U mislima Johnny osjeti okus piva Kirin i začuje Rascalse, ritam bubnjeva, bodež orgulja, i kako je bilo vruće, kako zeleno i kako vruće, sunce poput munje, zemlja poslije svake kiše miriše po pici, a ta pjesma kao da je dopirala odasvud, iz svakog kluba, svakog radija, svakog džuboksa u svakoj rupi; na neki je način ta pjesma bila Vijetnam: 'was feelin'so bad, I asked my family doctor just what I had'.

Ta je pjesma svirala kad si umro, zar ne, Johnny?

"Austin", šapne on slabašnim glasom koji ga je izdavao. A usto je i imao taj osjećaj blizanstva, osjećaj dvojnosti.

"Odeš li sad, Tak će te čekati na puno mjesta", reče David, njegov neumoljivi tamničar, koji je još držao ispruženu lisnicu, onu u kojoj je bila pohranjena ona mrska fotografija. "Ne samo u Austinu. U hotelskim sobama. Klubovima književnika. Primanjima na kojima ljudi razgovaraju o knjigama i tome slično. Kad budeš sa ženom, ti ćeš je razodjenuti, a Tak će je poševiti. A najgore je da ćeš možda takav dugo poživjeti. Bit ćeš can de lach, srce neoblikovanih. Mi him can ini. Prazni zdenac oka."

Ne vraćam se! - pokuša on ponovno vrisnuti, no ovaj put ne izađe ni glas, a kad je ponovno udario o prikolicu, čekić mu ispadne iz ruke. Ruke mu onemoćaju. Bedra mu omlohave, a koljena se razglobe. On padne na njih ispustivši zatomljen grcaj. Onaj osjećaj blizanstva sad je bio još jači, i on shvati zapanjeno, no ujedno i pomiren sa sudbinom, da je riječ o stvarnom osjećaju. Doslovce se cijepao na dva dijela. Jedan je bio John Edward Marinville, koji nije vjerovao u Boga i nije želio da Bog vjeruje u njega; to je stvorenje htjelo otići i znalo da je Austin samo prva usputna postaja.

A drugi je bio Johnny, koji je želio ostati. Koji se želio boriti. Koji je zaglibio tako duboko u tu ludu natprirodnost da je poželio umrijeti u Davidovu Bogu, spržiti si mozak u njemu i otići s ovog svijeta poput noćnog leptirića u cilindru petrolejke.

Samoubojstvo! - srce mu zavapi. Samoubojstvo! Samoubojstvo! Vijetnamski vojnici, ratni optimisti oštra vida, traže dijamante u čmarovima. Pijanac s bocom piva u ruci, a vlažne kose u očima, penje se iz hotelskog bazena i smije, a fotoaparati škljocaju. Terryn nos krvari ispod njezinih žalosnih, zapanjenih očiju, dok glas s neba objavljuje da putnici za Unitedov let 507 za Jacksonville krenu prema izlazu B-7. Policajac koji ga udara nogom, dok se on previja na bijeloj crti autoceste kroz pustinju. To me ljuti, rekao je policajac.

Diže mi se želudac od bijesa.

Johnny osjeti kako napušta svoje tijelo, osjeti kako su ga dohvatile ruke koje nisu njegove i izvrnule iz njegova tijela poput sitniša iz džepa. Stajao je sablastan pokraj klečećeg čovjeka i gledao kako je ovaj ispružio ruke.

"Uzet ću je", reče klečeći muškarac. Plakao je. "Uzet ću svoju lisnicu, dovraga, vrati mi je."

Gledao je kako dječak prilazi klečećem muškarcu i kako je kleknuo pokraj njega. Gledao je kako je klečeći muškarac uzeo lisnicu i stavio je u prednji džep traperica ispod kožnih navlaka kako bi mogao sklopiti ruke, kao što je David učinio.

"Što da kažem?" plačući upita klečeći muškarac. "O David, kako da počnem, što da kažem?"

"Što ti je u srcu", reče klečeći dječak i tad duh ispusti dušu i ponovno uđe u muškarca. Jasnoća preplavi svijet i rasvijetli ga - rasvijetli i Johnnyja - poput napalma i začuje Felka Cavalierea kako pjeva: I said baby, it's for sure, I got the fever, you got the cure.

"Pomozi mi, Bože", reče Johnny, podigavši ruke do razine očiju, gdje ih je mogao dobro vidjeti. "Bože, molim te, pomozi mi. Pomozi mi učiniti ono zbog čega sam poslan ovdje, pomozi mi biti čitav, pomozi mi živjeti. Bože, pomozi mi ponovno živjeti."

Uhvatit ću te, gaduro! pomisli on pobjedonosno.

Isprva mu se učinilo da su mu izgledi za to slabi. Blizu vrha jame, stigao je na dvadeset metara od os pe - dvadeset kratkih metara - ali je kurva smogla dodatnu snagu i pobjegla na vrh. A kad se počela spuštati niz padinu, Mary je hitro povećala razmak, s dvadeset na trideset metara, pa na pedeset. Jer je ona mogla duboko disati, ona se mogla nositi s nedostatkom kisika. S druge strane, tijelo Ellen Carver brzo je gubilo sposobnost za jedno i drugo. Vaginalno se krvarenje pretvorilo u bujicu, nešto što će ubiti Ellenino tijelo u idućih dvadesetak minuta… no kad bi Tak uspio uhvatiti Mary, ne bi više bilo važno koliko krvare ostaci Ellen Carver; imao bi kamo otići.

No kad je stigao do vrha jame, nešto prsne u Elleninu lijevom plućnom krilu. Sad svakim dahom nije samo špricao finu crvenu kapljičnu maglicu, nego su kroz Ellenina usta i nos brizgali tekući mlazovi krvi i tkiva. A nije mogao udahnuti dovoljno kisika da bi nastavio s potjerom. Ne sa samo jednim operativnim plućnim krilom.

A tad se dogodi čudo. Budući da je trčala prebrzo za nagib i istodobno pokušavala pogledati preko ramena, gadurine se noge zapetljaju i ona spektakularno padne, udarivši o šljunčanu površinu ceste lastavičjim skokom. Zaore nizbrdo skoro tri metra prije no što se zaustavi, ostavljajući za sobom trag drljače. Ležala je ničice, raširenih ruku, i drhturila cijelim tijelom. Na svjetlosti zvijezda, njezine ruke raširenih prstiju izgledale su poput blijedih stvorenja iščeprkanih iz plimne bare. Tak ugleda kako Mary pokušava podvući koljeno poda se. Ono se malko podigne, pa klone i ponovno sklizne. Sad!Sad! Tak ah wan!

Tak natjera Ellenino tijelo u nešto što je sličilo trku, ulažući sve na posljednji atom snage tog tijela, ulažući sve na vlastitu gipkost kako se ne bi spotaknuo i pao kao što se dogodilo onoj gaduri. Njegovo disanje pretvorilo se u nekakav vlažan klokot u Elleninu grlu, poput klipa koji se diže i spušta u gustoj masti. Ellenini senzori slali su sliku koja je sivjela na rubovima i svakog časa prijetili da će se isključiti. Ali potrajat će još malo. Malko. A malko joj je dovoljno.

Četrdeset pet metara.

Četrdeset metara.

Tak je trčao prema ženi koja je ležala na cesti, nečujno cepteći od pohlepnog likovanja dok je smanjivao razmak.

Mary je čula kako nešto dolazi, nešto što izvikuje nerazumljive riječi prigušenim, krkljavim glasom. Čula je potmule udarce cipela o šljunak kako se primiču. No sve je to izgledalo nevažno. Poput stvari koje se čuje u snu. A ovo je sigurno san… zar ne?

Ustani, Mary! Moraš ustati!

Ona se osvrne i ugleda nešto užasno, ali nimalo snoliko, kako je sustiže. Stvorova se kosa vijorila za njim. Jedno mu se oko raspršio. Krv je prskala iz njegovih usta svakim dahom. A na njegovu je licu bio izraz izgladnjele životinje koja odustaje od prikradanja i ulaže sve na posljednji juriš.

USTANI, MARY! USTANI!

Ne mogu, cijela sam se izgrebla a ionako je prekasno, zaječi ona tom glasu, no čak i dok je stenjala ponovno se pokušala podići na jedno koljeno, pokušavala se podbočiti njime. Ovog joj puta to uspije, pa se ona pokuša, teškom mukom i uz pomoć koljena kao težišta, posljednji put uzverati iz bunara sile teže.

Onaj Ellen-stvor sad je sprintao punom brzinom. Činilo se da pritom izlijeće iz odjeće. A i vrištao je: otegnut urlik gnjeva i neutoljive gladi umotan u krv.

Mary se osovi na noge. Sad je i ona vrisnula kad se stvor obrušio na nju, ispružio ruke, pokušao je dosegnuti prstima. Ona se ubaci punom brzinom u nizbrdični trk, iskolačenih očiju, usta širom razjapljenih u nijemom kriku.

Ruka, mučno vruća, pljesne je između lopatica i pokuša joj se zasukati u košulju. Mary se zgrbi prema naprijed i bezmalo padne kad joj se gornji dio tijela izbacio iz ravnoteže, ali ruka sklizne.

"Kurvo!" Neljudsko, grleno režanje - točno iza nje - i ovaj put se ruka sklopi oko njezine kose. Možda bi je uspjela uhvatiti da je kosa bila suha, ali je bila skliska - skoro sluzava - od znoja. Na trenutak ona osjeti stvorove prste na zatiljku, a potom ih nestane. Ona potrči niz padinu sve duljim skokovima. Njezin se strah sad miješao s mahnitim ushitom.

Iza leđa začuje mukli udarac. Ona se odvaži pogledati preko ramena: onaj Ellenstvor je pao. Ležao je sklupčan poput zgnječenog puža. Njegove su se ruke otvarale i zatvarale kao da hvataju rijetki zrak, kao da još tragaju za ženom koja im je jedva uspjela umaći.

Mary se okrene i usredotoči na signalno svjetlo. Sad je bilo bliže… a bilo je i drugih svjetala, bila je sigurna u to. Prednja svjetla automobila idu prema njoj. Ona upre pogled u njih, potrči prema njima.

I tako nije uopće primijetila veliku sjenu koja je tiho prošla iznad nje.

Sve iznova.

Došao je tako blizu - dotaknuo je kurvinu kosu - no u posljednjem trenutku Mary mu se izmaknula. A kad je ponovno počela odmicati, Ellenine se noge sapletu i Tak padne, slušajući zvukove prsnuća u Elleninu tijelu kad se prevalio na bok, grebući rukama po zraku kao da bi mogao u njemu dohvatiti rukohvate.

Prevrne se na Ellenina leđa, zapilji u zvjezdano nebo, zastenje od bola i mržnje. A došao je tako blizu!

Tad ugleda crnu sjenu u zraku, kako zaklanja zvijezde poput klizećeg raspela i osjeti svježi plamsaj nade.

Bio je pomislio na vuka, pa odbacio tu zamisao jer je vuk bio odveć daleko, ali se prevario pomislivši da je vuk bio jedina can toi posuda u koju bi se Tak mogao neko vrijeme smjestiti.

Postoji i ovo.

"Mi him", šapne on svojim umirućim, od krvi prigušenim glasom. "Can de lach, mi him, min en tow. Tak!"

Dođi mi. Dođi Taku, dođi drevnom, dođi srcu neoblikovanih. Dođi mi, posudo.

Podigne Ellenine umiruće ruke i zlatni orao zalomi krilima i spusti se u njih, zureći u Takovo umiruće lice očaranim očima.

"Ne gledaj tijela", reče Johnny. Gurao je prikolicu dalje od terenskog vozila. David je pomagao.

"Ne gledam, možeš biti siguran." Johnny krene prema vozačkoj strani vozila i popikne se o nešto. David ga pograbi za ruku, iako Johnny nije bio na rubu da padne. "Pazi se, djedice."

"Ala si jezičav, mali."

Spotaknuo se o čekić. On ga podigne, okrene se da će ga baciti na stol, pa se predomisli i gurne držak u gumenom ovitku u remen svojih kožnih navlaka za hlače. Na njima je sad bilo dovoljno krvi i nečistoće da su izgledale skoro kao originalne, a i čekić je izgledao kao da mu je ondje mjesto.

S desne strane metalnih vrata bila je kontrolna kutija. Johnny pritisne plavo dugme s oznakom GORE, spreman na nove nevolje, ali se vrata glatko zakotrljaju po utorima. Zrak koji je ušao u garažu i mirisao malko na gljivnjaču i kadulju bio je svjež i slatkast - kao u raju. David napuni pluća njime, okrene se Johnnyju i nasmiješi.

"Krasno."

"Aha. Dođi, uskoči u ovu ljepoticu. Provozat ću te."

David se popne na suvozačko sjedište vozila koje je izgledalo poput glomaznih kolica za golf. Johnny okrene ključ i motor odmah proradi. Dok je prolazio vozilom kroz otvorena vrata, on pomisli kako se ništa od ovog ne događa. Sve je to tek dio ideje za njegovu novu knjigu. Fantastika, a možda i prava pravcata priča strave.

I jedno i drugo bilo bi nešto novo u književnom opusu Johna Edwarda Marinvillea. Nisu to sadržaji ozbiljne književnosti, pa što s tim? On stari, pa ako se želi malo neozbiljnije shvatiti, ima pravo na to. Nema potrebe svaku knjigu prtiti na ramenima kao naprtnjaču punu kamenja, pa punim trkom trčati uzbrdo. To možda odgovara mladeži, regrutima marincima, ali su ti dani iza njega. A pomalo mu je i laknulo što je tako.

Nije stvarno ništa od ovog, ne može biti. U stvarnosti on se odlazi provozati starim kabrioletom, ide se provozati sa sinom, djetetom svoje srednje dobi. Odlaze u u slastičarnicu Milly's na Times Squareu. Sparkirat će se pokraj tezge sa sladoledima, pojesti svoje sladolede u kornetima, i možda će ispričati klincu nekoliko lovačkih priča iz svog djetinjstva, ne previše, da mu ne dosadi, djeca imaju nizak prag tolerancije za priče koje počinju sa: "Kad sam ja bio dječak", svjestan je tog, vjerojatno to zna svaki tata koji još nije glavu gurnuo u vlastitu guzicu, možda tek jednu-dvije o tome kako se prijavio igrati bejzbol više-manje iz vica, a kad ono trener -

"Johnny? Dobro ti je?"

Shvati da se odvezao natraške sve do ruba ulice i sad sjedi nepomično, mjenjača prebačena u ler.

"Ha? Aha. Dobro sam."

"O čemu si razmišljao?"

"O djeci. Ti si prvo dijete s kojim se družim poslije… Isuse, poslije odlaska mog najmlađeg sina na fakultet. David, dobar si ti. Malo opsjednut Bogom, ali inače prilična faca, samo stroga."

David se nasmiješi. "Hvala."

Johnny se odveze još malo natraške, pa se okrene u širokom luku i prebaci u prvu. Kad su visoko postavljeni farovi terenskog vozila pomeli Main Street, on ugleda dvije stvari: da vjetrenica-leprekorn, koja je bila na vrhu Bud's Suds, sad leži na ulici, te da Steveova kamiona nema.

"Ako su učinili što si želio, vjerojatno su krenuli gore", reče Johnny.

"Kad nađu Mary, pričekat će nas."

"Hoće li je naći, što misliš?"

"Skoro sam siguran da hoće. A mislim da je ona dobro. Iako je zamalo nastradala." On pogleda u Johnnyja i nasmiješi se veselije. Johnnyju se to učini prelijepim smiješkom. "A i ti ćeš se izvući iz ovog živ, mislim. Možda ćeš i pisati o tome."

"Najčešće i pišem o stvarima koje mi se dogode. Malo dotjeram, i bude sasvim dobro. Ali ovo… ne znam."

Prolazili su pokraj kina. Johnny se sjeti Audrey Wyler, kako leži ispod ruševina balkona. Onog što je ostalo od nje. "David, koliko je Audreyine priče istinito? Znaš li?"

"Uglavnom je istinita." I David je gledao u kino, izvijao vrat kako bi mu, dok su prolazili, trenutak-dva dulje ostao u vidnom polju. Tad se okrene Johnnyju. Lice mu je bilo zamišljeno… i, učini se Johnnyju, tužno. "Nije ona bila loša, znaš. Ono što joj se dogodilo bilo je kao da te zahvati lavina ili bujica, ili nešto slično."

"Božje djelo."

"Tako je."

"Našeg Boga. Tvog i mog."

"Tako je."

"A Bog je nemilosrdan."

"Da, i to je tako."

"Znaš li da za dijete imaš prilično vraški teške postavke?"

Sad su prolazili pokraj općinske zgrade - mjesta gdje je dječaku ubijena sestra, a majka odvučena u tamu iza koje ništa ne slijedi.

David pogleda u zgradu očima koje Johnny nije mogao proniknuti, a tad podigne ruke i protrlja njima lice. Od tog je pokreta ponovno izgledao kao dijete svoje dobi i Johnny se zabezekne kad shvati koliko je David zapravo mlad.

"Više no što sam ikad želio imati", reče David. "Znaš li što je Bog najposlije rekao Jobu kad mu je dosadilo slušati Jobovo jamranje?"

"Otprilike da odjebe, je li tako?"

"Aha. Želiš li čuti nešto zaista užasno?"

"Jedva čekam."

Terensko je vozilo prelazilo preko pješčanih hrbata, pa su im od truckanja cvokotali zubi. Johnny ispred njih ugleda rub grada. Želio je voziti brže, ali sve brže od druge brzine činilo mu se nerazborito s obzirom na kratak doseg prednjih svjetala. Možda je istina da su u Božjim rukama, ali se kaže da Bog pomaže onima koji sami sebi pomognu. Možda je s tog razloga ponio čekić.

"Imam prijatelja. Brian Ross, tako se zove. On mi je najbolji prijatelj. Jednom smo izradili Parthenon od metalnih čepova boca."

"Zar zaista?"

"A-ha. Brianov nam je tata malo pomogao, ali smo ga uglavnom sami izradili. Subotom navečer ostali bismo budni dokasna i gledali stare filmove strave i užasa. One crno-bijele? Boris Karloff bio nam je najdraže čudovište. I Frankenstein je bio dobar, ali nam je Mumija bila još bolja. Stalno bismo govorili: "Jebi ga, mumija nam je za petama, bolje da požurimo." Bedastoće, ali su nas zabavljale. Shvaćaš?"

Johnny se nasmiješi i kimne glavom.

"Dakle, Brian doživi prometnu nesreću. Udari ga neki pijanac dok se vozio biciklom u školu. Četvrt do osam ujutro, a taj je tip bio pijan ko letva. Možeš li to povjerovati?"

"Naravno", reče Johnny, "i te kako."

David ga znatiželjno pogleda, kimne glavom, pa nastavi. "Brian se udario u glavu. Jako. Razbio lubanju i povrijedio mozak. Pao je u komu i nije se očekivalo da će preživjeti. Ali - "

"Dopusti da pogađam ostatak priče. Pomolio si se Bogu da tvoj prijatelj ozdravi, i dva dana potom, hokus-pokus-preparatus, tvoj prijatelj je na nogama, hvaljen Isus, moj Gospod i Spasitelj."

"Ne vjeruješ?"

Johnny se nasmije. "Zapravo i vjerujem. Nakon onog što mi se dogodilo danas poslije podne, ta mi se sitnica čini sasma razborita i vjerojatna."

"Otišao sam se pomoliti na mjesto koje je za mene i Briana bilo posebno. Platforma koju smo sagradili na stablu. Nazvali smo je Vijetkongovska promatračnica."

Johnny ga ozbiljno pogleda. "Ne šališ se?"

David odmahne glavom. "Ne mogu se sad sjetiti tko ju je od nas dvojice tako prozvao, ali smo je tako krstili. Mislili smo da je to bilo iz nekog starog filma, ali ako je i bilo, ne mogu se sjetiti iz kojeg. Imali smo i natpis, i sve što uz to ide. To je bilo naše mjesto, ondje sam otišao i rekao - " On zatvori oči, prisjećajući se. "Rekao sam, ' - Bože, neka ozdravi. Učiniš li to, ja ću učiniti nešto za tebe. Obećajem.' Skoro odmah mu se stanje popravilo."

"A sad je došlo vrijeme naplate. To je onaj neugodniji dio, zar ne?"

"Ne! Ne smeta mi vraćanje duga. Prošle sam se godine kladio s ocem u pet dolara da će Pacersi osvojiti NBA prvenstvo, a kad nisu, pokušao mi je oprostiti okladu rekavši da sam ja samo dijete, da se kladim srcem umjesto glavom. Možda je bio u pravu - "

"Vjerojatno je bio u pravu."

" - ali sam mu ipak platio. Jer je huljski ne platiti što duguješ, a huljski je i ne učiniti što se obeća." David se nagne prema njemu i stiša glas… kao da se boji da bi ga Bog mogao čuti. "Ono najgore je da je Bog znao da ću ja ovdje doći i već je znao što želi da učinim. A i znao je što ja moram znati da bih to učinio. Moji starci nisu religiozni - za Božić i Uskrs uglavnom - a do Brianove nesreće nisam ni ja bio. Jedino što sam znao iz Biblije bio je Ivan 3:16, jer je na svim natpisima koje oni zelići drže podignute na stadionima. Jer Bog tako ljubljaše svijet."

Sad su prolazili pokraj one bodege i njezina prevrnuta natpisa. Plinske boce otkotrljale su se i ležale u pustinji šezdeset-sedamdeset metara podalje. Kineska jama dizala se u daljini. Na svjetlosti zvijezda izgledala je poput bijelog mrtvačkog odra.

"Što su zelići?"

"Zeloti. To je riječ mog prijatelja velečasnog Martina. Mislim da je on… Mislim da mu se nešto dogodilo."

David zašuti na trenutak, zureći u cestu. Pješčana oluja izbrisala je njezine rubove i put im je bio posut zapusima i nanosima. Terensko je vozilo lako prelazilo preko njih.

"Dakle, do Brianove nesreće nisam ništa znao o Jakovu i Esau ili Josipovoj kićenoj haljini ili Putifarovoj ženi. Ono što me ponajviše u to doba zanimalo", (govori, pomisli Johnny, poput devedeseto-godišnjaka, ratnog veterana koji opisuje davne bitke i zaboravljene ofenzive) "bilo je hoće li Albert Belle ikad osvojiti naslov najboljeg igrača američke lige." On se okrene prema Johnnyju, ozbiljna lica.

"Nije loše to što me Bog doveo u položaj u kojem ću mu dugovati uslugu, nego to što je zbog toga naudio Brianu."

"Bog je nemilosrdan."

David kimne glavom i Johnny ugleda da je dječak na rubu suza.

"Bez sumnje. Bolji je od Taka, možda, ali svejedno prilično opak."

"Ali Božja okrutnost pročišćava… barem se tako govorka. Je li?"

"Pa… možda."

"U svakom slučaju, tvoj je prijatelj živ."

"Da - "

"A možda to i nije sve zbog tebe. Možda će jednog dana tvoj prijatelj naći lijek za AIDS ili karcinom. Možda će mu se posrećiti."

"Možda."

"David, taj stvor tamo - Tak - što je to? Imaš li pojma? Indijanski duh? Nekakav manitu ili wendigo?{68}"

"Mislim da nije. Mislim da je on više bolest nego duh ili zloduh. Indijanci možda nisu ni znali da se on nalazi ovdje, a bio je ovdje prije njih. Puno prije. Tak je drevan, neoblikovano srce. A mjesto gdje se stvarno nalazi, s druge strane grla na dnu zdenca… nisam siguran da je to mjesto uopće na zemlji, pa čak i u poznatom svemiru. Tak je izvan svih stvari, toliko drukčiji od nas da ga mi čak ne možemo ni pojmiti."

Dječak je malko drhtao, a lice mu je izgledalo još bljeđe. Možda je posrijedi bila samo svjetlost zvijezda, ali se Johnnyju to nije sviđalo.

"Ne moramo više o tome govoriti, ako ne želiš. Može?"

David kimne glavom, pa upre prstom prema gore. "Pogledaj, Ryderov kamion. Zaustavio se. Sigurno su našli Mary. Nije li to divno?"

"I te kako", reče Johnny. Svjetla kamiona bila su udaljena kilometar i sjajila u obliku lepeze prema podnožju nasipa. Vozili su se prema njima uglavnom šuteći, svaki izgubljen u svojim mislima. Johnnyja su uglavnom mučila pitanja identiteta; više nije bio baš siguran tko je. Okrene se prema Davidu, namjeravajući ga upitati zna li gdje bi još moglo biti sardina - skapavao je od gladi i ne bi frknuo nosom ni na tanjur hladnog graha - kad mu se glava odjednom pretvori u bešumni, blještavi prasak. Naglo se tržne natraške u vozačkom sjedištu, a ramena mu se iskrive. S usta mu se otme prigušen krik. Kutovi usta bili su mu tako jako povučeni nadolje da mu je lice sličilo klaunovskoj maski. Terensko vozilo naglo skrene na lijevu stranu ceste.

David se nagne, dohvati upravljač i ispravi vozilo koje zamalo da se prevrnulo preko ruba i skotrljalo u pustinju. Johnnyjeve se oči ponovno naglo otvore. On nagonski zakoči i dječak odleti prema naprijed. Tad se zaustave. Njihovo je vozilo stajalo nasred ceste ni sedamdeset metara od stražnjih Ryderovih svjetala. Vidjeli su ljude kako stoje u njemu - crveno obrubljene siluete koje ih pomnjivo motre.

"Boga mu", šane David. "Trenutak-dva - "

Johnny ga pogleda, omamljen i zapanjen, kao da ga vidi prvi put u životu. Tad mu se pogled razbistri i on se nesigurno nasmije.

"Boga mu je primjerena psovka", reče on. Glas mu je bio tih, skoro nemoćan - glas čovjeka koji je upravo doživio silnu prepast. "Hvala ti, David."

"Je li to bio Bog-bomba?"

"Što?"

"Velika. Kao Šaul u Damasku, kad su mu iz očiju poispadale mrene ili što već i kad je ponovno progledao. Velečasni Martin to naziva Bog-bombama. Tebe je jedna upravo pogodila, zar ne?"

Odjednom više nije želio gledati u Davida, bojao se onoga što bi David mogao vidjeti u njegovim očima. Umjesto toga, pogleda u stražnja svjetla kamiona.

Johnny primijeti da Steve nije iskoristio izvanrednu širinu ceste da se okrene; unajmljeni kamion bio je još okrenut prema jugu, prema nasipu. Naravno. Steve Ames bio je bistar teksaški momak i sigurno sumnja da je ovo svršetak. U pravu je. A i David je u pravu - moraju otići u Kinesku jamu - iako dječak ima i drugih zamisli, možda ne tako dobrih.

Johnny, ukoči pogled, reče Terry. Ukoči pogled kako bi ga mogao pogledati a da ne trepneš. Znaš kako to ide, zar ne?

Da, i te kako. Sjeti se nečeg što je bio rekao neki stari njegov profesor književnosti, u doba kad su dinosauri još hodili zemljom, a Ralph Houk bio menadžer newyorških Yankeesa. Književnost je izmišljotina, izjavio je taj ljuskavi stari gmaz sa suhim i ciničnim smiješkom, književnost je umjetnost, stoga je sva umjetnost laž. A sad, dame i gospodo, gledajte pozorno kako se ja pripremam primijeniti umjetnost na ovog ovdje bezazlenog mladog proroka. On se okrene Davidu i uzvrati Davidu njegov zabrinut pogled sjetnim smiješkom.

"David, nije to bila Bog-bomba. Žao mi je što te moram razočarati."

"Pa što se dogodilo?"

"Imao sam napad padavice. Sve se srušilo na mene tako naglo, pa sam dobio napad. Kao mladić imao bih napad svaka tri ili četiri mjeseca. Petit mal. Uzimao sam lijekove i napadi su nestali. Kad sam s četrdeset godina počeo piti - zapravo s trideset pet, a bilo je tu još nečeg osim cuge - ponovno su počeli. A tad više nisu bili tako petit. Napadi su najvažniji razlog zbog kojeg pokušavam prestati piti. Ovo što si upravo vidio bio je prvi napad u skoro" - on zašuti, pretvarajući se da broji unatrag - "jedanaest mjeseci. Ovaj put nije bilo posrijedi piće ili kokain. Samo stari dobri stres."

On ponovno krene. Nije želio pogledati u Davida; da je to učinio, pokušao bi vidjeti koliko je toga David povjerovao, a dječak bi to mogao primijetiti. Zvučalo je suludo, paranoično, ali je Johnny znao da nije. Dječak je izvanredan i jeziv… poput starozavjetnog proroka koji je upravo krupnim koracima izašao iz starozavjetne pustinje, oprljene kože od sunca i oprljena mozga od Božjih povjerljivih priopćenja.

Bolje skloniti svoj pogled na sigurno, zadržati ga za sebe, barem zasad.

Kutom desnog oka ugleda Davida kako ga sumnjičavo promatra.

"Johnny, je li to istina?" upita naposljetku. "Ne kenjaš kvake?"

"Pravcata istina", reče Johnny i dalje gledajući preda se. "Kvaka nema."

David više ništa ne upita… ali je i dalje pogledavao u njega. Johnny shvati da osjeća taj pogled, poput nježnih, znalačkih prstiju koji pipaju gornji rub prozora, tražeći kukicu koja će ga otvoriti.

Peto poglavlje

A deset metara niže u oknu žarilo se blijedo crvenkasto-ružičasto svjetlo. Tak se zagleda u nj na trenutak, dopuštajući da svjetlo an taka ispuni i umiri orlovu nerazvijenu grudvicu od mozga, pa odskakuće u tunel. Slijeva je bila mala udubina. Orao se zavuče u nju i tu se umiri, čvrsto stisnutih krila, čekajući.

Čekajući ih sve, ali ponajviše Bogomoljka. Jednom snažnom orlovom kandžom razderat će Bogomoljku vrat, a drugom iskopati oči. Bogomoljko će umrijeti prije no što ijedan od njih bude shvatio što se dogodilo. Prije no što os dam shvati što se dogodilo ili shvati da umire slijep.

Tak je sjedio na sjevernoj strani ruba jame, kandži zarinutih u trulu koru starog srušenog stabla. Sad doslovce orlova oka, bez problema je ugledao vozila ispod sebe. Čak je vidio i tko su dvoje ljudi u terenskom vozilu: pisac za upravljačem i, pored njega, dječak.

Usrani bogomoljko. Ovdje je, ipak.

Obojica ovdje, ipak.

Tak se nakratko sreo s dječakom u dječakovu priviđenju i pokušao ga odvratiti, prestrašiti ga, otjerati ga prije no što nađe onog koji ga je pozvao. Nije mu to uspjelo. Moj Bog je moćan, rekao je dječak, i to je očito bila istina.

No preostaje da se vidi je li dječakov Bog dovoljno moćan.

Terensko vozilo zastane malo iza kamiona. Pisac i dječak porazgovaraju. Dječakov dama krene prema njima, s puškom u jednoj ruci, pa stane kad se otvoreno vozilo ponovno pokrene. A tad su ponovno svi bili na okupu, opet udruženi usprkos njegovim naporima.

No sve nije bilo izgubljeno. Orlovo tijelo neće dugo izdržati - sat, dva najviše - ali je sad bilo snažno, toplo i željno, uvježbano oružje s kojim se Tak krajnje prisno saživio. Tak raširi perje orlovih krila i poleti kad je dama zagrlio svog damama. (Brzo je zaboravljao ljudski govor, jer ga se nije moglo pohraniti u orlov mali can toi mozak, pa se vratio jednostavnom no moćnom jeziku neoblikovanih.)

On zaokrene, zajedri preko zdenca tame Kineske jame, ponovno zaokrene, pa se kovitlajući spusti prema crnoj četvorini okna. Prizemlji i ispusti jedan jedini glasni kvoook! kad je kandžama izabrao sigurno mjesto na plazini za koje se mogao čvrsto uhvatiti. Tri-

Steve je ponio deku - staru izblijedjelu kockastu - za pokriti šefov motor u slučaju da ipak bude morao prevesti Harley do zapadne obale u prikolici kamiona.

Kad su Johnny i David stigli terenskim vozilom, Mary Jackson imala je tu deku omotanu oko ramena poput šala sa škotskim uzorkom. Stražnja vrata kamiona bila su podignuta i ona je sjedila na rubu, nogu položenih na odbojnik, a rukom držala deku stisnutu na prsima. U drugoj je ruci držala jednu od preostalih boca Jolta. Činilo joj se da u životu nikad nije okusila ništa slađe. Kosa joj se spljošteno zalijepila za glavu u obliku znojne kacige. Oči su joj bile goleme. Drhturila je usprkos deki i osjećala se poput izbjeglice u televizijskom izvješću, nakon požara ili potresa. Gledala je kako je Ralph žestoko jednom rukom zagrlio sina, a u drugoj držao Ruger - zapravo je podignuo Davida u zrak, pa ga spustio.

Mary sklizne na zemlju i malo posrne. Mišići njezinih nogu još su podrhtavali od trčanja. Trčala sam da izvučem živu glavu, pomisli ona, a to je nešto što nikad neću moći objasniti, ni pričanjem, a vjerojatno ni pjesmom - kako je to kad ne trčiš ni za hranu, ni za medalju, ni za nagradu, ni da stigneš na vlak, nego da izvučeš živu glavu.

Cynthia je uhvati za ruku. "Dobro ste?"

"Bit će sve u redu", reče ona. "Dajte mi pet godina i bit ću super."

Pristupi im Steve. "Od nje ni traga", reče on - misleći pritom na Ellen, pretpostavi Mary. Tad ode do Davida i Marinvillea. "David? Dobro si?"

"Da", reče David. "I Johnny je dobro."

Steve ravnodušno pogleda u čovjeka čiji je pastir trebao biti. "Jeli?"

"Mislim da jesam", reče Marinville. "Ja sam se…" Pogleda u Davida. "Reci mu ti, gomolju. Ti si pametna glavica."

David se na to blijedo nasmiješi. "On se predomislio. A ako ste tražili moju majku… stvor koji je bio u mojoj majci… možete prekinuti potragu. Mrtva je."

"Siguran si?"

David pokaže prstom. "Naći ćemo njezino tijelo na polovici nasipa." A tad, glasom koji se svim silama borio biti činjeničan, ali kojemu to nije uspjelo, dometne: "Ne želim je gledati. Kad je budete micali s puta. A mislim da ne bi trebao ni ti, tata."

Mary im priđe, trljajući stražnji dio svojih bedara, gdje ju je najjače boljelo. "Onaj Ellen-stvor je gotov i nije me mogao uhvatiti. Znači da je ponovno zaglibio u svojoj rupi, zar ne?"

"Daaa…"

Mary se nije sviđao sumnjičav prizvuk Davidova glasa. U njemu je bilo više nagađanja nego sigurnosti.

"Je li imao nekog drugog u koga je mogao ući?" upita Steve. "Ima li ovdje ikog drugog? Neki pustinjak? Geolog?"

"Ne", reče David. Uvjerenije.

"Stvor se srušio i ne može ustati", reče Cynthia i šaku zabije u zvijezdama posuto nebo. "To!"

"David?" upita Mary.

On se okrene k njoj.

"Još nismo zgotovili posao, iako je on možda zaista zaglibio unutra. Ili jesmo? Trebali bismo zatvoriti okno."

"Najprije an tak", reče David, kimajući glavom "pa okno. Treba ga zagraditi unutra, kao i prije." Pogleda u oca.

Ralph ga obgrli rukom. "Ako ti tako kažeš, David."

"Ja sam za to", reče Steve. "Jedva čekam da vidim gdje taj tip skida cipele i stavlja noge u povišeni položaj."

"Ionako mi se nije naročito žurilo u Bakersfield", reče Cynthia.

David pogleda Mary.

"Naravno. Znate, Bog mi je pokazao izlaz iz one zgrade. A moram misliti i na Petera. Stvor mi je ubio muža. Mislim da mu dugujem neku sitnicu i za Petera."

David pogleda u Johnnyja.

"Dva pitanja", reče Johnny. "Prvo, što se događa kad se ovo završi? Što se događa ovdje? Vrati li se Desperation Mining Company i iznova počne kopati po Kineskoj jami, najvjerojatnije će ponovno otvoriti Kinesko okno. Zar ne? Pa kakve onda koristi?"

David se začudo široko nasmiješi. Mary se učini kao da mu je laknulo, kao da je očekivao puno teže pitanje.

"To nije naš problem - to je Božji problem. Naš je problem zatvoriti an taka i tunel za vanjski svijet. Tad odlazimo i ne mislimo više na to. Koje je tvoje drugo pitanje?"

"Mogu li te odvesti na sladoled kad ovo završi? Ispričati ti nekoliko srednjoškolskih lovačkih priča?"

"Naravno. Pod uvjetom da te mogu prekinuti kad postanu… znaš već… dosadne."

"Dosadnih priča nemam na repertoaru", ponosno reče Johnny.

Dječak ode do kamiona s Mary, zagrli je oko struka i nasloni glavu na njezinu ruku, kao da mu je majka. Mary pomisli da bi to neko vrijeme i mogla biti, ako mu je to potrebno od nje. Steve i Cynthia sjednu u kabinu; Ralph i Johnny Marinville sjednu na pod prikolice sučelice Mary i Davidu.

Kad se kamion zaustavio na pola uspona, Mary osjeti kako se Davidov stisak oko njezina struka pojačao i ona ga zagrli oko ramena. Stigli su do mjesta na kojem je skončala život njegova majka - odnosno, njezina ljuštura. On je to znao jednako kao i ona. Disao je brzo i plitko na usta. Mary položi ruku na njegovu glavu i bez riječi ga privuče. On se dragovoljno primakne i položi lice na njezine grudi. Plitki, brzi udisaji na usta su se nastavili, a tad osjeti kako joj njegove prve suze vlaže majicu. Preko puta nje, Davidov je otac sjedio koljena privučenih na prsa, lica pokrivena rukama.

"Sve je u redu, Davide", promrmlja ona i počne ga gladiti po kosi. "Sve je u redu."

Vrata se zalupe. Koraci zaškripe po šljunku. A tad, jedva čujno, glas Cynthije Smith, užasnut: "Isuse,pogledaj je!"

Steve: "Tiho, glupačo, čut će te."

Cynthia: "Oprosti, dušo."

Steve: "Dođi. Pomozi mi."

Ralph skine ruke s lica, obriše rukavom oči, pa prijeđe na Marynu stranu kamiona i zagrli Davida. David napipa očevu ruku i uhvati je. Ralphove čemerne, zaplakane oči sretnu se s Marynim, pa se i ona rasplače.

Sad je čula kako Steve i Cynthia vuku noge po šljunku sklanjajući Ellen s puta. Nastane stanka, pa djevojka tiho zastenje, a tad se koraci ponovno vrate u kamion. Mary je odjednom bila uvjerena da će Steve doći do stražnjeg dijela kamiona i dječaku i ocu reći neku silnu laž - bedastoću o tome kako je Ellen izgledala mirno, kao da je malo zadrijemala u ovoj pustoši. Pokuša mu poslati poruku: Nemoj to učiniti, ne dolazi ovamo i ne pričaj svoje dobronamjerne laži, samo ćeš pogoršati situaciju. Bili su u Desperationu, vidjeli su što se ovdje događa, ne pokušavaj im muljati.

Koraci zastanu. Cynthia nešto promrmlja. Steve nešto odgovori. Tad se vrate u automobil, vrata se zalupe, motor zaturira i oni ponovno krenu. David je držao lice pritisnuto na nju još trenutakdva, pa podigne glavu. "Hvala."

Ona se nasmiješi, ali su stražnja vrata kamiona još bila podignuta i vjerojatno, pomisli ona, dovoljno svjetla ulazi u kamion da bi David vidio kako i ona plače. "Nema na čemu", reče. Poljubi ga u obraz. "Zaista."

Mary rukama obrgli koljena i pogleda van, promatrajući kako se podiže kovitlac prašine. Još je vidjela signalno svjetlo, žutu iskru na prostranstvu tame, ali je sad odlazilo u pogrešnom smjeru, odmicalo se od njih. I svijet - onaj koji je uvijek smatrala realnim svijetom - kao da se odmicao od njih.

Trgovačka središta, restorani, MTV, odlasci u fitness centar i povremeni žestoki poslijepodnevni seks, sve se to odmiče.

A sve je to tako lagano, pomisli ona. Kao da ti novčić sklizne kroz rupu u džepu.

"David?" upita Johnny. "Znaš li kako je ušao u Riptona?" David odmahne glavom.

Johnny kimne glavom kao da je to očekivao, pa se zavali i nasloni glavu na stijenku kamiona. Mary shvati da joj je Marinville, premda može izluditi čovjeka, ipak simpatičan. I to ne samo zato što se vratio s Davidom; simpatičan joj je otkad su… otkad su tražili puške, zapravo. Prestrašila ga je, ali se dočekao na sve četiri. On je vjerojatno od onih ljudi kojima je dočekati se na sve četiri drugi životni poziv. A kad se ne trsi biti budala, zna biti zabavan.

Ona sačmarica ležala je pokraj njega. Johnny je napipa rukom ne pomaknuvši glavu, podigne je i položi preko koljena.

"Čini mi se da ću propustiti sutrašnje predavanje", reče on stropu. "Trebao sam govoriti o temi 'Huliganstvo i postpismenost: američko spisateljsrvo u dvadeset prvom stoljeću.' Morat ću vratiti predujam. 'Tužno, tužno, tužno, George i Martha.' To je iz - "

"Tko se boji Virginije Woolf?" reče Mary. "Edwarda Albeeja. U ovom autobusu nismo svi mulci."

"Oprostite", reče Johnny, preneraženo.

"Pobrinite se da tu ispriku zapišete u svoj dnevnik", reče ona, nemajući blagog pojma o čemu govori. On je pogleda, namršti se na trenutak, a tad prasne u smijeh. Istom mu se pridruži Mary. Tad se počne smijati i David, pa im se pridruži Ralph. Njegov je smijeh bio iznenađujuće visok za tako krupnog čovjeka, hi-hi-hi, kao iz crtica, i ta pomisao još jače nasmije Mary. Bolio ju je njezin oguljeni trbuh, ali je bol ne zaustavi.

Steve udari šakom po prikolici kamiona. Bilo je nemoguće reći je li njegov prigušeni glas veseo ili usplahiren. "Što se događa?"

Svojim najveličanstvenijim glasom znamenitog književnika, John Marinville rikne: "Tiho, ti teksaška seljačino! Ovdje se raspravlja o književnosti!"

Mary vrisne od smijeha, jedne ruke pritisnute ispod vrata, a druge svijene oko svog ranjavog trbuha. Prestala se smijati tek kad je kamion stigao na vrh nasipa, prešao preko ruba i počeo se spuštati. Tad je naglo napusti svaki osjećaj za humor. Ostali se prestanu smijati otprilike u isto vrijeme.

"Osjećaš li?" David upita oca.

"Osjećam nešto."

Mary počne drhtati. Pokuša se sjetiti je li i prije drhtala, dok se smijala, ali nije mogla. Osjećaju nešto, da, u to nije sumnjala. Možda bi bili osjetili još i više da su bili prije ovdje, ili da su morali trčati po ovoj istoj cesti prije no što je okrvavljeni stvor iza nje uspio - Mare, istjeraj to iz glave. Istjeraj i zaključaj vrata.

"Mary?" upita David.

Ona ga pogleda.

"Uskoro će."

"Dobro."

Poslije pet minuta - jako dugih minuta - kamion se zaustavi i vrata kabine se otvore. Steve i Cynthia zaobiđu kamion. "Iskačite, narode", reče Steve. "Posljednja stanica."

Mary se ispentra iz kamiona, žmirkajući pri svakom pokretu. Sve ju je boljelo, ali noge najviše. Da je još ostala sjediti u prikolici kamiona, vjerojatno uopće ne bi mogla hodati.

"Johnny, imate li još onih aspirina?"

On joj ih doda. Ona uzme tri i spere ih posljednjim gutljajima svog Jolta. Tad ode do prednjeg dijela kamiona.

Bili su u dnu Kineske jame, oni prvi put, ona drugi. Terenski je ured bio blizu; dok ga je tako gledala, misleći na sve što je unutra i kako je blizu bila da skonča život ondje, dođe joj da zavrišti. Tad pogleda u policijski automobil, čija su vozačka vrata još bila otvorena, poklopac motora još podignut, a pročišćivač još ležao pokraj lijeve prednje gume.

"Zagrlite me", reče ona Johnnyju.

On to učini pogledavši je podignute obrve.

"Sad me otpratite do onog automobila."

"Zašto?"

"Moram nešto učiniti."

"Mary, što prije krenemo, prije ćemo biti gotovi", reče David.

"Ovo će potrajati samo časak. Dođite, Shakespeare. Pođimo."

On je isprati do automobila, ruke položene oko njezina struka, dok je u slobodnoj ruci držao sačmaricu. Vjerojatno je osjećao njezino drhtanje, ali je to bilo u redu. Ona se sokolila - ugrize se za donju usnu, sjetivši se vožnje u grad u stražnjem dijelu tog automobila. Kad je sjedila s Peterom iza žičane pregrade. Osjećala miris Old Spicea i jetki miris vlastitog straha. Kako nije bilo kvaka. Ili ručica za spuštanje prozora. I ničeg u što bi se gledalo osim u Entragianov suncem opaljeni potiljak i u onog glupog praznookog medvjedića pričvršćenog za vozačku ploču.

Ona se nagne u Entragianov smrad - samo što je to zapravo bio Takov smrad, sad je to znala - i otrgne medvjedića s ploče. Sad su njegove prazne oči can toija zurile u njezine, kao da je pitaju kakve su to koještarije, što će time postići i kakvo bi se zlo time moglo spriječiti.

"Pa", reče ona medvjediću "ti si mrtav, kurvin sine, i to je prvi korak." Ona ga baci na tvrdu podlogu jame, pa nagazi na njega nogom. Snažno. Osjeti kako se drobi pod njezinom tenisicom. Na neki je način to bio trenutak koji joj je u čitavoj toj kukavnoj noćnoj mori donio najviše zadovoljstva.

"Dopustite mi da pogađam", reče Johnny. "To je neka nova inačica est terapije{69}. Simbolička potvrda namijenjena i osmišljena za stresna životna razdoblja, nešto u stilu 'Meni je dobro, a tebe gaze kao govno'. Ili - "

"Začepite", reče ona, premda ne i neljubazno. "A možete me i pustiti."

"Moram li?" Njegova ruka sklizne po njezinu struku. "Upravo sam se upoznavao s topografijom."

"Šteta što nisam zemljovid."

Johnny spusti ruku i oni se vrate k ostalima.

"David?" upita Steve. "Je li to ono mjesto?"

On pokaže pokraj grozda teških strojeva i ulijevo od zahrđale Quonsetice s uskim okruglim dimnjakom. Dvadesetak metara iznad njih nalazila se četvrtasta rupa koju je već vidjela. Tad nije na nju obraćala posebnu pozornost, a imala je i važnijeg posla - uglavnom da ostane na životu - no kad je pogledala u nju, obuzme je zla slutnja. Osjećaj klonulosti u koljenima. Pa, pomisli ona, medvjeda sam sredila. Više nikad neće piljiti ni u koga u krletki stražnjeg sjedišta tog policijskog automobila. Barem to.

"To je to", reče David. "Kinesko okno."

"Can tak u can tah", reče njegov otac, kao u snu.

"Da."

"I moramo je raznijeti eksplozivom?" Steve upita. "A kako ćemo to učiniti?"

David pokaže prema betonskoj kocki blizu terenskog ureda.

"Najprije moramo ući ondje."

Odu do skladišta eksploziva. Ralph povuče lokot na vratima, kao da provjerava njegovu jačinu, a tad napne Ruger. Metalni klik-klak koji revolver ispusti bio je jako glasan u tišini jame.

"Odmaknite se", reče on. "Ovo uvijek uspijeva u filmovima, ali u stvarnosti, tko zna."

"Trenutak, samo trenutak", reče Johnny i potrči natrag prema kamionu. Začuju kako prekapa po nekakvim kutijama iza kabine, pa reče: "Oh! Tu li si, rugobo jedna!"

On se vrati noseći crnu motociklističku kacigu sa štitnikom za lice. Pruži je Ralphu. "Deluxe kanta za mozak. Jedva da je ikad nataknem, jer je odveć prostrana. Stavim je na glavu i odmah se probudi moja klaustrofobija. Stavite je."

Ralph to i učini. U kacigi je sličio na nekog futurističkog varioca. Johnny se odmakne od njega kad se on ponovno okrenuo prema lokotu, a to učine i ostali. Mary je položila ruke na Davidova ramena.

"A zašto se vi narode ne biste okrenuli?" reče Ralph. Glas mu je bio prigušen kacigom.

Mary je očekivala Davidov prosvjed - skrb za oca, možda čak i pretjerana - ništa čudno, s obzirom na činjenicu da je u posljednjih dvanaest sati izgubio ostala dva člana obitelji - ali David ne reče ništa. U tami mu je lice bilo tek blijeda mrlja, nemoguća da se u nju pronikne, ali ona u njemu ne osjeti nemir. Ramena ispod njezinih ruku bila su mirna, barem zasad.

Možda je vidio da će sve biti u redu, pomisli ona. U onom priviđenju koje je imao… ili što je to već bilo. Ili možda -

Nije željela dovršiti tu misao, ali joj je presporo prepriječila pristup.

- možda zna da nema drugog izbora.

Nastane duga šutnja - jako duga, učini se Mary - a tad zvizne bič pucnja koji je trebao biti ispraćem jekom, ali nije. Samo se začuo pucanj i odmah umuknuo, upijen zidovima, terasama i prostorima površinskog kopa. Ona začuje jedan prestrašen ptičji krič - kvoookf - i ništa više. Pitala se zašto Tak nije poslao životinje na njih kao što ih je poslao na tolike stanovnike grada. Jer su njih šestero na okupu nešto posebno?

Možda. Ako je tako, David ih je učinio posebnima, kao što jedan jedini izvrsni igrač može uzdignuti cijelu momčad. Oni se okrenu i ugledaju Ralpha prignutog nad lokotom (Mary je sličio na Piemana sagnutog nad Simple Simona u reklamama za restorane Howarda Johnsona{70}, kako viri u nj kroz štitnik kacige.

Lokot je sad bio okrhnut i iskrivljen, s velikom crnom rupom od metka u sredini, ali kad ga je Ralph cimnuo, lokot ne popusti.

"Još jednom", reče on i trzne palcem prema njima, da se okrenu. Oni to učine. Ponovno kao da zapucketa bič. Ovog se puta ne začuje krič ptice. Mary pretpostavi da je to što se prije oglasilo već daleko, iako nije čula lepet krila. A ne bi to vjerojatno ni čula, s obzirom da joj dva pucnja još odzvanjaju u ušima.

Kad je Ralph ponovno potegnuo lokot, polugica iskoči iz uništene utrobe lokota. Ralph ga skine s kračuna i baci. Kad je skinuo Johnnyjevu kacigu, smiješio se od uha do uha.

David potrči k njemu, podigne ruku i pljesne o njegovu. "Dobro si to izveo, tata!"

Steve povuče vrata i zaviri unutra. "Čovječe! Ovdje je tamnije nego u šupku."

"Postoji li prekidač za svjetlo?" upita Cynthia. "Nema prozora, negdje mora biti prekidač."

On opipa rukom prvo desno, pa lijevo. "Pripazite na pauke", reče Mary nervozno. "Moglo bi biti pauka."

"Evo, našao sam ga", reče Steve. Začuje se klik-klik, klik-klik, ali ne bude svjetla.

"Tko još ima bateriju?" upita Cynthia. "Ja sam svoju sigurno ostavila u onom prokletom kinu. Uglavnom, nemam je."

Ne bude odgovora. I Mary je prije imala džepnu svjetiljku - onu koju je našla u terenskom uredu - i mislila je da ju je gurnula u svoje traperice nakon što je onesposobila kamionete. Ako je to i učinila, sad je nije bilo. A nije bilo ni sjekirice. Sigurno je izgubila oba predmeta bježeći iz jame.

"Jebeš ga", reče Johnny. "Izviđači nismo."

"Ima jedna u kamionu, iza sjedišta", reče Steve. "Ispod zemljovida."

"Pa zašto ne odeš po nju?" reče Johnny, no trenutak-dva Steve se ne pomakne. Gledao je u Johnnyja čudna izraza lica, koji Mary nije mogla baš odgonetnuti. I Johnny ga je primijetio. "Što je? Nešto nije u redu?"

"Ne", reče Steve. "Sve je u redu, šefe."

"Pa onda put pod noge."

Steve Ames odredio je točno trenutak kad je vodstvo njihove male ekspedicije prešlo od Davida na Johnnyja; trenutak kad je šef ponovno postao šef.

Pa zašto ne odeš po nju?, rekao je, pitanje koje uopće nije bilo pitanje već prva prava naredba koju mu je Marinville dao nakon što su krenuli iz Connecticuta, Johnny na svom motociklu, a Steve ležerno se kotrljajući za njim u kamionu i povremeno pućkajući jeftinu cigaru. Zvao ga je šefom (dok mu Johnny nije rekao da prestane), jer je to bila tradicija u svijetu zabave: u kazalištu scenski radnici oslovljavaju inspicijenta šefom; na snimanju filma, vođa snimanja oslovljava redatelja šefom; na turneji, tehničko osoblje zove vođu turneje ili dečke iz benda šefom. Jednostavno je prenio taj dio svog nekadašnjeg života u ovaj posao, ali nije o Johnnyju razmišljao kao o šefu, sve do sada, usprkos njegovu gromkom kazališnom glasu i njegovoj isturenoj bradi i ponašanju koje kao da poručuje 'znam točno što činim'. I kad ga je maločas Steve nazvao šefom, Johnny se nije usprotivio.

Pa zašto ne odeš po nju?

Jednostavno pitanje, samo šest riječi, a sve se promijenilo.

Što se promijenilo? Što, točno?

"Ne znam", zagundra on otvarajući vozačka vrata kamiona. Počne prekapati po krami iza sjedišta. "To je ono najgore, ne znam."

Džepna svjetiljka - duga, sa šest uložaka - bila je ispod zgužvanih otpadaka zemljovida, zajedno s priborom za prvu pomoć i kartonskom kutijom u kojoj je bilo nekoliko svijetlećih raketa.

Pokuša je upaliti, uvjeri se da radi i otkasa natrag k ostalima.

"Najprije pogledaj ima li pauka", reče Cynthia. Glas joj je bio malko previsok za razgovorni ton. "Pauci i zmije, baš kao u onoj staroj pjesmi. Bože, kako ih mrzim."

Steve zakorači u skladište eksploziva i posvijetli džepnom svjetiljkom po prostoriji, najprije po podu, pa po zidovima od betonskih kvadara, pa po stropu. "Nema pauka", obavijesti ih on. "Nema zmija."

"David, ostani stajati ispred vrata", reče Johnny. "Mislim da se ne bismo trebali svi nabiti unutra. A ugledaš li nekog ili nešto - "

"Viči", dovrši David. "Učinit ću tako."

Steve uperi svjetlosni snop na natpis na sredini poda - bio je na stalku, poput natpisa u restoranima na kojima piše MOLIM PRIČEKAJTE DA VAS OSOBLJE ODVEDE DO VAŠEG MJESTA.

Samo Što je na ovom pisalo, velikim crvenim slovima:

POZOR! POZOR! POZOR! EKSPLOZIV I DETONATORE DRŽATI ODVOJENO!
TO JE SAVEZNI PROPIS NEMAR U BARATANJU S EKSPLOZIVIMA SE NE DOPUŠTA!

Stražnji je zid bio prepun šiljaka zakucanih u betonske kvadre. Na njima su visjeli smotuljci žice i debelog bijelog užeta. Fitilja, pretpostavi Steve. Pokraj lijevog i desnog zida, okrenuti jedni prema drugima kao podupirači za knjige između kojih nema knjiga, bile su dvije teške drvene škrinje. Ona s oznakom DINAMIT i KAPSLE i POTREBAN KRAJNJI OPREZ bila je otvorena, poklopac podignut poput poklopca na kutiji s dječjim igračkama.

Druga škrinja, s jednostavnim natpisom EKSPLOZIVNE KOMPONENTE, crna slova na narančastoj podlozi, bila je zaključana lokotom.

"To je ANFO", reče Johnny i pokaže u ormarić s lokotom. "Kratica od amonij-nitrat i loživo ulje."

"Kako to znate?" upita Mary.

"Doznao negdje usput", reče on rastreseno. "Doznao onako uzgred."

"Ako mislite da ću na tome raznijeti lokot, ludi ste", reče Ralph. "Imate li vi nekakvih zamisli koje ne uključuju pucnjavu?"

"Ne trenutačno", reče Johnny, ali nije zvučao jako zabrinuto.

Steve ode do škrinje s dinamitom.

"Unutra nema dinamita", reče Johnny, i dalje čudnovato spokojan. Imao je pravo glede dinamita, ali škrinja nije bila nimalo prazna. U nju je bilo nagurano tijelo muškarca u trapericama i pamučnoj majici nogometnog kluba Hoyas sveučilišta Georgetown. Ustrijeljen u glavu. Njegove zastakljene oči zurile su u Stevea ispod nečeg što je mogla biti plava kosa. Bilo je teško točno reći.

Pripremivši se na smrad, Steve se nagne i pregleda snop ključeva koji su visjeli na muškarčevu remenu.

"Što je?" upita Cynthia i krene prema njemu.

Iz mrtvačevih otvorenih usta izađe kornjaš i skotrlja se niz njegovu bradu. Steve začuje tiho šuškanje. Još kukaca ispod mrtvaca. Ili jedna od ljubljenih čegrtuša njegove nove simpatične prijateljice.

"Ništa", reče on. "Ostani gdje jesi."

Privjesak s ključevima bio je tvrdoglav. Poslije nekoliko uzaludnih pokušaja da spusti kvačicu u obliku violinskog ključa kojom je bio pričvršćen za pasicu remena, Steve jednostavno otrgne cijeli snop ključeva, zajedno s pasicom. Spusti poklopac i prijeđe preko prostorije noseći svežanj. Primijetio je da Johnny stoji tri koraka u skladištu i očarano pilji u svoju motociklističku kacigu. "Avaj, siroti Urin", reče on. "Dobro ga poznavah."

"Johnny? Dobro si?"

"Sve u redu." Johnny gurne motociklističku kacigu pod ruku i veselo se nasmiješi Steveu… ali su mu oči izgledale izmučeno.

Steve da ključeve Ralphu. "Možda jedan od ovih?"

Nije potrajalo dugo. Treći ključ koji je Ralph gurnuo u lokot na škrinji s oznakom EKSPLOZIVNE KOMPONENTE bio je onaj pravi. Trenutak potom, njih petoro zavirivalo je u škrinju. Škrinja je bila podijeljena na tri kutije. One sa strane bile su prazne. Ona u sredini bila je puna nečeg što je sličilo dugim vrećama od gaze. Razbacano među njima bilo je nekoliko bjegunaca: kuglice koje su Steveu sličile na okrečenu sačmu za ubijanje ptica. Vreće su bile na vrhu pritegnute uzicama na potezanje. On izvadi jednu. Izgledala je kao bratvuršt i težila otprilike pet kilograma. Na jednoj je strani crnim slovima pisalo ANFO. Ispod njih, crvenom bojom: OPREZ: ZAPALJIVO, EKSPLOZIV.

"Sve je to lijepo", reče Steve "ali kako ćemo ga aktivirati bez detonatora? Imali ste pravo, šefe - nema dinamita, nema kapsla. Samo tip kojemu je frizura napravljena sačmaricom. Nadzornik miniranja, pretpostavljam."

Johnny pogleda u Stevea, pa u ostale. Reče: "Biste li se na trenutak pridružili Davidu? Porazgovarao bih sa Steveom nasamo."

"Zašto?" kao iz topa će Cynthia.

"Jer moram", reče Johnny neobično blagim glasom. "Neki nedovršen poslić, ništa više. Isprika. Ispričavanje mi ionako teško pada, a nisam siguran da bih se mogao ispričati pred publikom."

Mary reče: "Mislim da nije vrijeme - "

Šef mu je davao znakove - znakove prijeke potrebe - očima. "Sve je u redu", reče Steve. "Brzo ćemo."

"A nemojte otići praznih ruku", reče Johnny. "Neka svatko od vas ponese vrećicu ovog instant vatrometa."

"Koliko ja znam, bez detonatora za aktiviranje više će sličiti instant logorskoj vatrici", reče Ralph.

"Želim znati što se ovdje događa", reče Cynthia. Zvučala je zabrinuto.

"Ništa", reče joj Johnny, smirujućim glasom. "Doista."

"Frišku figu se ne događa", mrzovoljno će Cynthia, ali ode za ostalima, koji su ponijeli po vrećicu ANFO-a.

Prije no što je Johnny uspio nešto reći, David se uvuče u skladište. Na obrazima je još imao tragove sasušenog sapuna, a vjeđe su mu bile zasjenjene ljubičastom bojom. Steve je jednom izlazio s djevojkom koja je upotrebljavala sjenilo za oči iste boje. Na Davidu je to izgledalo više kao šok a manje kao glamur.

"Sve je u redu?" upita David. Pogleda kratko u Stevea, ali se obratio Johnnyju.

"Da. Steve, daj Davidu vrećicu ANFO-a."

David je ostao stajati na mjestu, držeći vrećicu koju mu je Steve dao, zagledan u nju, izgubljen u mislima. Iznenada pogleda u Johnnyja i reče: "Isprazni džepove. Sve."

"Što - " zausti Steve.

Johnny mu da znak da šuti, zagonetno se smiješeći. Bio je to smiješak osobe koja je zagrizla u nešto što je istodobno i gorko i ukusno. "David zna što radi."

On odveže kožne navlake za hlače, istrese sve iz džepova traperica koje je nosio ispod njih, pa preda Steveu svoje pokretnine - slavnu lisnicu, ključeve, čekić zataknut za remen - da mu ih pridrži. Sagne se kako bi David mogao zaviriti u džep na njegovoj košulji. Tad otkopča hlače i spusti ih. Ispod je nosio plave jockeyke. Njegov nezanemariv drob objesio se preko njih. Steveu je izgledao poput postarijih bogataša kakve se kadšto može vidjeti kako šetaju duž plaža i za koje se zna da su bogati ne samo po tome što uvijek nose Rolex i sunčane naočale Oakley, već stoga što se usude šetati u tim sićušnim tangama od spandexa. Kao da ti i škemba postane imutak nakon što ti prihod prijeđe stanovitu znamenku.

No šef barem nije imao gaćice od spandexa. Običan čisti pamuk. On načini puni krug, lagano podignutih ruku, kako bi ga David mogao ogledati sa svih strana, vidjeti sve masnice, pa ponovno navuče traperice. A zatim i kožne navlake. "Zadovoljan? Ako nisi, skinut cu i čizme.

"Ne", reče David, ali gurne ruku u džepove kožnih navlaka prije no što se odmakne. Lice mu je bilo uznemireno, ali ne i zabrinuto. "No dobro, obavite taj svoj razgovor. Ali požurite." On ode i ostavi Stevea i Johnnyja same.

Šef ode u stražnji dio skladišta, što dalje od vrata. Steve krene za njim. Sad osjeti miris trupla u škrinji za dinamit ispod jačeg mirisa loživog ulja koji se osjećao u prostoriji, i želio je izaći odavde što prije.

"Želio je provjeriti da nemate kod sebe can tahove, zar ne? Kao Audrey."

Johnny kimne glavom. "Pametno je on dijete."

"Čini se." Steve je premještao težinu s jedne na drugu nogu, zagledao se u njih, pa ponovno podigne glavu i pogleda u šefa. "Gledajte, ne trebate se ispričavati zato što se zbrisali. Važno je da ste se vratili. Zašto ne bismo - "

"Dugujem puno isprika", reče Johnny. Počne uzimati svoje stvari i brzo ih vraćati u džepove iz kojih ih je izvadio. Posljednje što je uzeo bio je čekić, pa ga ponovno zatakne za remen svojih kožnih navlaka. "Zapanjujuće koliko toga čovjek može zajebati u životu. No ti si mi najmanja briga glede toga, Steve, osobito sad. I stoga šuti i slušaj, može?"

"Može."

"A ovo zaista moramo brzo izvesti. David već sumnja da nešto spremam; to je drugi razlog zbog kojeg je želio da ispraznim džepove. Doći će trenutak - uskoro - kad ćeš morati ščepati Davida. Kad to učiniš, pobrini se da ga čvrsto uhvatiš, jer će se on batrgati kao lud. I pobrini se da ga ne pustiš."

"Zašto?"

"Hoće li tvoja kompica s kreativnom frizurom pomoći ako je zamoliš?"

"Vjerojatno, ali - "

"Steve, moraš mi vjerovati."

"Zašto bih?"

"Jer sam na putu ovamo doživio otkrovenje. Samo što to zvuči suhoparno; više mi se sviđa kako se David izrazio. Upitao me je li me pogodila Bog-bomba. Rekao sam mu da nije, ali je to bila još jedna laž. Misliš li da me Bog zbog tog odabrao za svršetak? Jer sam paralaža? To je pomalo i smiješno, ali i nekako užasno, shvaćaš?"

"Što će se dogoditi? Znate li uopće?"

"Ne sasvim." Johnny jednom rukom podigne sačmaricu, a drugom kacigu s crnim vizirom. Gledao je u jednu pa u drugu, kao da uspoređuje njihovu relativnu vrijednost.

"Ne mogu učiniti što želite", bez uvijanja reče Steve. "Ne vjerujem vam dovoljno da bih to učinio."

"Moraš", reče Johnny i pruži mu pušku. "Ja sam vam sve što sad imate."

"Ali - "

Johnny se primakne korak. Steveu on više nije sličio onom čovjeku koji je sjeo na Harley-Davidsona u Connecticutu, čije su smiješne kožne navlake škripale i koji je pokazivao sve zube dok su fotoreporteri iz časopisa Life i People i Daily News kružili oko njega i škljocali svojim fotoaparatima. Promjena je bila dublja od nekoliko masnica i slomljena nosa. Izgledao je mlađi, snažniji. Razmetljivosti je nestalo s njegova lica, kao i stanovite usplahirene nepribranosti.

Tek sad, kad je primijetio da je više nema, Steve je shvatio koliko je često Johnny imao takav izraz lica - kao da se, bez obzira na to što govori ili čini, veći dio Marinvilleove pozornosti troši na nešto čega nema. Nešto poput zametnutog predmeta ili zaboravljene zadaće.

"David misli da je Bog njega odabrao da umre kako bi ponovno Taku zagradio njegove požarne stepenice. Krajnja žrtva, da tako kažem. Ali se David vara." Johnnyjev glas prepukne na posljednjoj riječi i Steve se zapanji kad je shvatio da je njegov šef na rubu plača.

"Neće mu biti lako."

"Što - "

Johnny ga zgrabi za ruku, tako čvrsto da ga je zaboljelo.

"Začepi, Steve. Samo ga čvrsto uhvati kad kucne čas. Sve ovisi o tebi. Dođi sad." On se prigne u škrinju, uhvati vreću ANFO-a za vezicu i dobaci je Steveu. Uzme drugu za sebe.

"Znate li kako ovo sranje aktivirati bez dinamita ili kapsla?" upita Steve. "Mislite da znate, zar ne? Što će se dogoditi? Hoće li Bog poslati munju?"

"Tako misli David", reče Johnny, "a nakon sardina i krekera, to me i ne čudi. No mislim da neće trebati doći do toga. Krenimo. Sat se kasnim čini."

Oni izađu u ono što je ostalo od noći i pridruže se ostalima.

U podnožju padine, dvadeset metara ispod nazupčanog zijeva Kineskog okna, Johnny ih zaustavi i reče im da povežu po dvije vreće uzicama. Prebaci jedan tako povezan par oko vrata. Vreće su visjele s obje strane njegovih prsa poput utega u uri s klatnom. Steve uzme drugi par, a Johnny se ne usprotivi kad David uzme posljednji komplet od svog oca i prebaci svezane uzice oko svog vrata. Ralph, uznemiren, pogleda u Johnnyja. Johnny pogleda u Davida koji je gledao u otvor okna, pa ponovno u dječakova oca, odmahne glavom i lupne prstom po usnama. Tata, mir.

Ralph je izgledao sumnjičavo, ali ne reče ništa.

"Svi imaju sve?" upita Johnny.

"Što će se dogoditi?" upita Mary. "Hoću reći, kakav je plan?"

"Učinit ćemo što nam Bog kaže", reče David. "To je plan. Krenimo." David ih povede. Penjao se uz padinu postrance kako ne bi pao. Ovdje nije bilo široke šljunčane ceste, pa čak ni staze, a tlo je bilo podmuklo. Johnny je osjećao kako mu se pokušava odroniti pod čizmama pri svakom većem pomaku naviše. Uskoro mu je srce bubnjalo, a u tom je ritmu kuckalo u njegovu natučenu nosu.

Posljednjih nekoliko mjeseci bio je dobar dečko, ali su mu se sad svi oni pojedeni pilići (a da ne spominje pečene patke ili nekoliko kavijarom punjenih prepelica) osvećivali.

Ali se ipak dobro osjećao. Sve je sad bilo jednostavno. To je bilo na stanovit način divno.

David je hodao na čelu, njegov otac za njim. Zatim Steve i Cynthia.

Johnny i Mary Jackson bili su na začelju.

"Zašto još nosite tu kacigu?" upita ona.

Johnny se nasmiješi. Podsjećala ga je na Terry, na neki čudan način. Terry kakva je bila nekad. On podigne kacigu, nataknutu na njegovu ruku poput lutke.

"Ne pitaj kome zvono zvoni", reče on. "Zvoni za te, ti opjevana medna roso."

Ona se tiho, suzdržano nasmije. "Ludi ste."

Da je uspon trajao četrdeset umjesto dvadeset metara, Johnny nije bio siguran bi li on to izdržao. I ovako mu je srce tuklo tako brzo da je u trenutku kad je David stigao do neravnog otvora tunela, Johnnyjev puls sličio neprekinutom brencanju u prsima. A bedra su mu bila poput špageta.

Nemoj sad malaksati, reče samom sebi. Sad si u ciljnoj ravnini. On se malo požuri, odjednom se pobojavši da bi David mogao jednostavno skrenuti i ući u okno prije no što on stigne ondje. A to je bilo lako moguće. Steve je mislio da šef zna što se događa, ali šef zapravo nije znao skoro ništa. On je dobivao stranicu po stranicu scenarija prije njih, i to je bilo sve.

Ali David pričeka i uskoro su se svi okupili na obronku ispred otvora. Iz njega je izbijao vlažnan miris, istodobno svjež i pougljenjen. A čuo se i zvuk koji je Johnny povezivao s oknima za dizala: jedva čujan, vjetrovit šapat.

"Trebali bismo se pomoliti", reče David, plaho. Ispruži ruke sa strane.

Njegov ga otac uhvati za jednu ruku. Steve odloži sačmaricu i uhvati ga za drugu. Mary uhvati Ralphovu, Cynthia Steveovu. Johnny stane između dvije žene, spusti kacigu između čizama i krug je bio zatvoren.

Stajali su u tami Kineske jame, udisali memljiv zrak zemljinih izdisaja, slušali to jedva čujno hučanje, gledali u Davida Carvera koji ih je ovdje doveo.

"Čiji otac?" upita ih David.

"Oče naš", reče Johnny, kročivši lagano na staru stazu molitve, kao da nikad nije s nje skrenuo. "Koji jesi na nebesi, sveti se ime tvoje, budi kraljevstvo tvoje - "

Ostali se pridruže, Cynthia, pastorova kći, prva, a Mary posljednja. " - budi volja tvoja, kako na nebu tako i na zemlji. Kruh naš svagdanji daj nam danas i otpusti nam duge naše kako i mi otpuštamo dužnicima našim i ne uvedi nas u napast nego izbavi nas od zla. Amen."

Cynthia se nadoveže na amen: "Jer tvoje je kraljevstvo, i slava i moć, u vjekove. Amen." Ona ih pogleda iskričavih očiju koje je Johnny zavolio. "Tako sam ga ja naučila - neka vrsta protestantskog dance-mixa, shvaćate?"

David je sad gledao u Johnnyja.

"Pomozi mi da dam sve od sebe", reče Johnny. "Ako si na nebu, Bože - a sad imam razloga vjerovati da jesi - pomozi mi da dam sve od sebe i da ne malaksam ponovno. Želim da taj zahtjev shvatiš jako ozbiljno, jer imam dugu životnu povijest slabosti. David, a ti? Imaš li ti što reći?"

David slegne ramenima i odmahne glavom. "Već sam sve rekao." On pusti ruke koje su držale njegove i krug se prekine.

Johnny kimne glavom. "Dobro, krenimo na posao."

"Kakav posao?" upita Mary. "Kakav posao? Hoćete li mi, molim vas, reći?"

"Moram ući u okno", reče David. "Sam."

Johnny odmahne glavom. "Ne. I nemoj počinjati s onim svojim Bog mi je to rekao, jer ti sad ništa ne govori. Na tvom je ekranu natpis MOLIM PRIČEKAJTE TRENUTAK, zar ne?"

David ga pogleda nesigurno, pa obliže usne.

Johnny podigne ruku prema vrebajućoj tami okna i progovori tonom čovjeka koji čini veliku uslugu. "No možeš prvi ući. Što kažeš na to?"

"Moj tata - "

"Bit će iza tebe. Uhvatit će te ako padneš."

"Ne", reče David. Odjednom je izgledao prestrašeno - užasnuto. "Ne želim to. Ne želim da on uopće ulazi. Krov bi se mogao urušiti ili - "

"David! Što ti želiš uopće nije važno."

Cynthia pograbi Johnnyja za ruku. Zarila bi nokte u njega da ih nije odgrizla do mesa. "Ostavite ga na miru! Pa spasio vam je život, dovraga! Zar ga ne možete prestati gnjaviti?"

"Ne gnjavim ga", reče Johnny. "On sam sebe gnjavi. Kad bi popustio, sjetio se tko je glavni…"

Pogleda u Davida. Dječak promrmlja nešto u bradu, ali Johnny nije morao čuti što, da bi znao što je rekao.

"Tako je, nemilosrdan je. Ali si to znao. A ionako nemaš utjecaja na Božju prirodu. Nitko od nas nema. Pa zašto se ne opustiš?"

David ne odgovori. Pognuo je glavu, ali ne u molitvi. Johnnyju se učini da je riječ o pomirenju sa sudbinom. Na neki je način dječak znao što se sprema i to je bilo ono najgore. Ili najokrutnije, ako vam je tako draže.

Neće mu biti lako, Johnny je rekao Steveu u skladištu eksploziva, ali ondje nije potpuno shvatio kako bi mu moglo biti teško. Najprije njegova sestra, pa njegova majka; a sad -

"Dakle", reče on glasom koji je zvučao suho poput tla na kojem su stajali. "Prvi ulazi David, pa Ralph, pa ti Steve, a ja ću biti iza tebe. Večeras - pardon, jutros - dame su posljednje."

"Ako moram ući, želim ući sa Steveom", reče Cynthia.

"Dobro, može", reče Johnny odmah - kao da je to očekivao. "Vi i ja možemo zamijeniti mjesta."

"A tko je vama uopće predao uzde?" upita Mary.

Johnny se ustremi na nju poput zmije tako da je na tom skliskom terenu od straha ustuknula korak. "Želite li vi pokušati?" upita on opasno dobre volje. "Jer, curo, ako želite, rado ću vam predati komandu. Nisam to želio kao što nije želio ni David. Pa što kažete? Želite nataknuti perjanicu Velikog poglavice?"

Ona odmahne glavom, zbunjena.

"Smirite se, šefe", promrmlja Steve.

"Smiren sam", reče Johnny, ali nije bio. Pogleda u Davida i njegova oca, stoje jedan pored drugog, sagnutih glava, isprepletenih prstiju, i nije bio smiren. Jedva da je mogao povjerovati koliki užas on dopušta da se dogodi. Jedva povjerovati? Bliže bi bilo istini reći da uopće ne može vjerovati. A kako bi u protivnom mogao nastaviti, osim ovako, da ispred sebe poput štita drži milostivo neznanje?

Kako bi to itko mogao?

"Da ponesem ove vreće, Johnny?" plaho upita Cynthia. "Još zvučite prilično bez daha a i izgledate iscrpljeno, ako smijem reći."

"Bit će mi dobro. Sad više nije daleko. Zar ne, David?"

"Nije", reče David tihim, drhtavim glasom. Sad ne samo što je držao očevu ruku, nego ju je i ljubavnički milovao. Pogleda u Johnnyja beznadnim, preklinjućim pogledom. Pogledom nekog tko skoro zna.

Johnny svrne pogled, smučen. Naizmjence ga je plavila vrućina i studen. Sretne Steveov zbunjen, zabrinut pogled i pokuša mu poslati još jednu poruku: Samo ga zgrabi. Kad kucne čas. Naglas reče: "Steve, daj Davidu bateriju."

Na trenutak mu se učinilo da Steve to neće učiniti. Tad izvadi svjetiljku iz stražnjeg džepa i pruži je Davidu.

Johnny ponovno podigne ruku prema tami okna. Prema mrtvom hladnom mirisu starog ognja i jedva čujnog huka duboko iz srca umorene planine. Osluhne neće li čuti utješne riječi od Terry, ali je Terry šmugnula s pozornice. Možda je tako i bolje.

"David?" Njegov glas, drhtav. "Hoćeš li nam ti osvjetljavati put?"

"Ne želim", šapne David. A tad, duboko udahnuvši, on pogleda u nebo na kojem su zvijezde upravo počele blijedjeti i vrisne: "Ne želim! Nisam li učinio dovoljno? Sve što si tražio? Ovo nije pošteno! OVO NIJE POŠTENO I JA TO NE ŽELIM!"

Posljednje četiri riječi izgovori očajno vrisnuvši, derući grlo. Mary krene prema njemu. Johnny je zgrabi za ruku.

"Maknite ruku s mene", reče ona i ponovno krene. Johnny je ponovno povuče.

"Ni makac."

Ona popusti.

Johnny pogleda u Davida i ponovno polako podigne ruku prema oknu.David pogleda u oca. Suze su mu se slijevale niz obraze. "Odlazi, tata. Vrati se u kamion."

Ralph odmahne glavom. "Ako ulaziš ti, ulazim i ja."

"Nemoj. Kažem ti. Neće biti dobro po tebe."

Ralph je stajao na mjestu i strpljivo gledao u svog sina.

David ponovno pogleda u njega, pa u Johnnyjevu ispruženu ruku (ruku koja sad nije samo pozivala, nego zahtijevala), pa se okrene i uđe u okno. Pritom upali džepnu svjetiljku i Johnny u njezinu žarkom snopu ugleda čestice prašine kako se vrtlože… čestice prašine, ali i još nešto. Nešto od čega bi srce nekadašnjeg kopača zlata brže zakucalo. Bljesak zlata, pa ga nestane.

Ralph pođe za Davidom. Zatim Steve. Svjetlo se micalo u dječakovoj ruci, prelazilo najprije po stijeni, pa po debelom starom potpornju u kojem su bila izrezbarena tri simbola - ime nekog odavno mrtvog kineskog rudara, ili možda ime njegove drage, ostavljene u dalekim kolibama na močvarnom tlu Po Yanga - pa po podu, gdje osvijetli porazbacane kosti: skrhane lubanje i rebra koja su bila savijena u obliku sablasnih iscerenih osmijeha Cerigradske mačke. Snop se pomakne ponovno prema gore, pa lijevo. Pojavi se onaj zlatni bljesak, žarkiji i izrazitiji.

"Hej, pazite!" vrisne Cynthia. "Nešto je ovdje s nama!"

U tami bukne lepetanje krila. Bio je to zvuk koji je Johnny povezivao sa svojim djetinjstvom u Connecticutu, kad bi fazan naglo izletio iz grmlja i podigao se u zrak na prijelazu sutona u noć. Na trenutak se miris rudnika zgusne kad su nevidljiva krila kao u otkucajima zapahnula njegovo lice drevnim zrakom.

Mary vrisne. Snop svjetlosti džepne svjetiljke škrbasto se podigne pod kutom i na trenutak osvijetli nekakvu nakaznu prikazu u zraku, nešto s krilima i užeglim zlatnim očima i ispruženim kandžama. Te su oči piljile u Davida, Davida su željele.

"Pazi!" vikne Ralph, baci se na Davidova leđa i sruši ga na kostima zasuto dno okna.

U padu džepna svjetiljka ispadne dječaku iz ruke, a u oblaku njezina svjetla slike su zbunjivale. Nejasni oblici borili su se u njezinu žaru: David ispod svog oca, a sjena orla napinje se i nadima iznad njih obojice.

"Ubij ga!" drekne Cynthia. "Steve, ubij ga, otrgnut će mu glavu!"

Kad je Steve podignuo sačmaricu, Johnny uhvati za cijev.

"Ne. Pucanj će nam srušiti sve ovo na glavu."

Orao zakriči i krilima zabuba po Carverovoj glavi. Ralph je pokušavao lijevom rukom otjerati pticu. Orao mu kljunom zgrabi jedan prst i otkine ga. A tad se njegove kandže zariju u Ralphovo lice poput snažnih prstiju u tijesto.

"TATA, NE!" krikne David.

Steve se ugura u čvor sjena, a kad je stopalom pljoštimice udario u oborenu džepnu svjetiljku, Johnny ugleda bolje no što je želio pticu koja je u kandžama držala Ralphovu glavu.

Orlova su krila podizala bijesne kovitlace prašine s poda i zidova starog okna. Ralphova se glava divlje klatila lijevo-desno, ali je njegovo tijelo skoro posvema pokrivalo Davidovo.

Steve zamahne puškom, namjeravajući udariti njome, ali kundak udari o zid. Nije bilo mjesta. Umjesto toga, on njome probode zrak, kao kopljem. Orao svrne svoj svrdlasti pogled na Stevea i pomakne kandže koje je čvrsto zario u Ralphovo lice. Njegova su krila u tom zatvorenom prostoru bila tiha grmljavina. Johnny ugleda kako iz orlova kljuna sa strane viri Ralphov prst.

Steve ponovno probode puškom zrak i ovaj put pogodi orla posred glave i izbije mu prst iz kljuna. Orlova glava tresne o zid. Njegove se kandže pomaknu. Jedna se zarije dublje u Ralphovo lice. Druga se podigne, zarije u njegov vrat i razdere ga. Ptica zakrešti, možda od gnjeva, a možda likujući. Mary krikne zajedno s njom.

"BOŽE, NE!" zatuli David, prepukla glasa. "O BOŽE MOLIM TE NEKA PRESTANE NAPADATI MOG OCA!"

Ovo je pakao, mirno pomisli Johnny. Korakne naprijed i klekne. Ščepa kandžu zarivenu u Ralphovo grlo. Kao da je ščepao neki egzotični suvenir presvučen krokodilskom kožom. Zavrne je što je više mogao i začuje hrskav zvuk. Iznad njega, Steve ponovno bodimice navali kundakom sačmarice i orlova glava udari o stjenoviti zid okna. Začuje se lomljava kostiju.

Krilo udari Johnnyja po licu. Ponavljalo se ono s lešinarom na parkiralištu. Povratak u budućnost, pomisli on, pusti kandžu u korist krila i snažno povuče. Ptica krene prema njemu, ispustivši pritom ružan kreštav krič od kojeg su pucali bubnjići, ali povuče i Ralpha za sobom kandžom još zarivenom u njegov obraz, sljepoočnicu i lijevo oko. Johnny pomisli da je Ralph ili u nesvijesti ili već mrtav. Nadao se da je već mrtav.

David ispuže ispod oca, ošamućena izraza lica, košulje natopljene očevom krvlju. Dohvatit će džepnu svjetiljku i jurnuti dublje u rudnik, ne budu li brži.

"Steve!" vikne Johnny, naslijepo ispruži ruku iznad glave i uhvati orla oko leđa. Orao se batrgao i uvijao u njegovu stisku poput kralježnice divljeg rodeo konja. "Steve, sredi ga! Sredi ga!"

Steve zabije kundak puške ptici u grkljan i nakrene zasjenjenu glavu prema stropu. U tom trenutku priskoči Mary. Ščepa orla i ogorčenom djelotvornošću zakrene mu vratom. Nešto prigušeno kvrcne i kandža zarinuta u Ralphovo lice naglo popusti stisak. Davidov otac padne na dno okna, čelom udari o rebra i pretvori ih u prah.

David se okrene, ugleda svog oca kako nepomično leži licem u prašini. Oči mu se razbistre. Čak je i kimnuo glavom kao da kaže: Kao što sam i očekivao, a tad se prigne podignuti džepnu svjetiljku. Tek kad ga je Johnny uhvatio oko struka, njegov se mir naruši i on se počne otimati.

"Puštaj me!" vrisne on. "To je moj posao! MOJ!"

"Ne, Davide", reče Johnny, ne puštajući ga ni za živu glavu. "Nije."

Pojača stisak lijeve ruke na Davidovim prsima, žmirkajući kad bi dječakove pete utisnule svježi bol u njegove potkoljenice, a desnom rukom sklizne do dječakova boka. Ondje se pomakne neprimjetljivom džeparskom brzinom. Johnny uzme od Davida ono što mu se naredilo da uzme… a nešto i ostavi.

"Ne može ih sve uzeti a tad ne dopustiti meni da dovršim posao! Ne može to učiniti! Ne može!"

Johnny žmirne kad jedno od Davidovih stopala stupi u dodir s njegovim lijevim koljenom. "Steve!"

Steve je užasnutom očaranošću zurio u orla, koji se još trzao i polako micao jednim krilom kao lepezom. Kandže su mu bile crvene.

"Steve, dovraga!"

On podigne pogled, kao da se prenuo iz sna. Cynthia je klečala pokraj Ralpha, pipala mu puls i glasno plakala.

"Steve, dođi ovamo!" vikne Johnny. "Pomozi!"

Steve priđe i zgrabi Davida, koji se počne još jače otimati.

"Ne!" David je mahnito šibao glavom lijevo-desno. "Ne, to je moj posao! Moj! Ne može ih sve uzeti a mene ostaviti! Čuješ li? NE MOŽE IH SVE UZETI A - "

"David, prestani!"

David se prestane otimati. Ostane mlitavo visjeti u Steveovu naručju poput lutke prerezanih žica. Oči su mu bile crvene i upaljene. Johnny pomisli kako nikad na ljudskom licu nije vidio toliku poharanost i gubitak.

Motociklistička kaciga ležala je gdje ju je Johnny bacio kad je orao napao. On se sagne, podigne je i pogleda u dječaka u Steveovim rukama. Steve je izgledao onako kako se Johnny osjećao - zgađen, izgubljen, zbunjen.

"David - " zausti on.

"Je li Bog u tebi?" upita David. "Osjećaš li ga u sebi, Johnny? Poput ruke? Ili ognja?"

"Da", reče Johnny.

"Tad nećeš ovo zamjeriti." David mu pljune u lice. Pljuvačka je bila topla na koži ispod Johnnyjevih očiju, poput suza.

Johnny se ne potrudi obrisati dječakovu pljuvačku.

"Poslušaj me, David. Reći ću ti nešto što nisi naučio od svog velečasnog ili iz Biblije. Koliko se meni čini, to je poruka od Boga osobno. Slušaš li?"

David ga pogleda, ali ništa ne reče.

"Rekao si 'Bog je nemilosrdan' kao što bi neka osoba koja je cijeli život proživjela na Tahitiju rekla 'Snijeg je hladan'. Znaš, ali ne razumiješ." On pristupi Davidu i položi dlanove na dječakove hladne obraze. "Znaš li kako nemilosrdan može biti tvoj Bog, Davide? Koliko nevjerojatno nemilosrdan?"

David je čekao, bez riječi. Možda je slušao, možda nije. Johnny nije znao.

"Kadšto nas ostavlja na životu."

Johnny se okrene, dohvati džepnu svjetiljku, krene niz okno, pa se ponovno okrene. "David, idi svom prijatelju Brianu. Idi svom prijatelju i načini ga svojim bratom. A tad se počni uvjeravati da se na autocesti dogodila nesreća, teška, neki je tip pijan kao čep prešao preko središnje crte, prikolica u kojoj si bio prevrnula se i jedino si ti preživio. To se često događa. Samo prelistaj novine."

"Ali to nije istina!"

"Mogla bi biti. A kad se vratiš u Ohio ili Indianu ili gdje već vješaš šešir, moli se Bogu da ovo prebrodiš. Da se oporaviš. A sad možeš ići, ispričan si."

"Nikad se više neću… što? Što si rekao?"

"Rekoh da si ispričan." Johnny ga je gledao netremice. "Možeš ići."

On okrene glavu. "Steve, vodi ga odavde. Sve ih vodi odavde."

"Šefe, što - "

"Tex, turneja je završena. Potrpaj ih u kamion i kreni niz cestu. Želiš li biti na sigurnom, ja bih krenuo odmah, da sam na tvojem mjestu."

Johnny se okrene i laganim trkom otrči u Kinesko okno. Svjetlo je poskakivalo ispred njega u crnoj tami. Uskoro i toga nestane. Spotakne se o nešto usprkos džepnoj svjetiljci, skoro se opruži po zemlji, pa uspori na brzinu hoda. Kineski rudari su u svojoj bezglavoj, uzaludnoj jurnjavi dok su se pokušavali izvući, odbacili ono malo stvari koje su imali sa sobom, a najposlije su i oni popadali po zemlji.

Hodao je preko krajolika kostiju, gnječio ih u prah i micao snop u pravilnom trokutu - slijeva udesno, pa na pod, pa ponovno ulijevo - kako bi mu krajolik u glavi bio pregledan i točan. Primijetio je da su se po zidovima trla kineska pismena, kao da su oni koji su preživjeli urušavanje podlegli nekoj vrsti pisaće manije kad ih je smrt najprije sustigla, a potom i pretekla.

Osim kostiju, ugleda limene šalice, prastare pijuke zahrđalih glava i smiješno kratkih držaka, male zahrđale kutije s remenjem (vjerojatno ono što je David nazvao 'rozine'), strunulu odjeću, papuče od jelenje kože (bile su majušne, moglo bi se pomisliti - dječje papuče) i najmanje tri para klompi. U jednoj se nalazila i krnja dogorjela svijeća koja je možda u nju utaknuta godinu dana prije izbora Abea Lincolna za predsjednika.

A posvuda, posvuda, porazbacani između posmrtnih ostataka, bili su can takovi: kojoti s jezicima-paucima, pauci kojima iz usta vire čudni albino štakorčići, šišmiši raširenih krila prostačkih jezika u obliku dojenčadi (dojenčad se bestidno cerila, poput ružnih patuljaka).

Neki can takovi imali su oblik ogavnih stvorenja koja nikad nisu živjela na zemlji, nakaza sklepanih od dva stvora od kojih su Johnnyja zaboljele oči. Osjećao je kako ga can takovi zazivaju, privlače kao što mjesec privlači slanu vodu. Kadšto bi osjetio jednako iskušenje kad bi ga spopala iznenadna žudnja da nešto popije ili jednim zalogajem proguta neki desert ili da jezikom lizne po glatkoj baršunastoj podstavi ženskih usta. Can takovi zborili su zvukovima ludila koje je poznavao iz svoje prošlosti: slatkim razboritim glasovima koji predlažu neizrecive čine. Ali can takovi neće moći ovladati njime ako se on ne zaustavi, prigne i dotakne ih. Izbjegne li to - izbjegne li očaj koji bi stigao prerušen kao znatiželja - sve će biti u redu.

Je li ih Steve već izveo? Morat će se nadati da je tako, nadati se da će ih Steve uspjeti odvesti na sigurnu udaljenost svojim pouzdanim kamionom prije no što dođe kraj. A čeka ih veliki prasak. Imao je samo dvije vreće ANFO-a obješene oko vrata privezane vezicama, ali će to biti dovoljno, sve što im je potrebno. No činilo mu se da je pametnije to ne reći ostalima. Sigurnije.

Sad je čuo tiho stenjanje koje je spominjao David: cvilež i pomicanje hornfels facijesa, kao da govori zemlja. Prosvjeduje protiv upadača. Ispred sebe ugleda i mutno nestalno crveno svjetlo. Teško je procijeniti koliko duboko u tami. I miris je sad bio jači i izrazitiji: hladni ljudski pepeo. Slijeva, kostur - vjerojatno ne nekog Kineza, sudeći po veličini - kleči uza zid kao da je umro moleći se. Naglo okrene glavu i počasti Johnnyja Marinvillea svojim mrtvim, zubatim cerom.

- Odlazi dok još ima vremena. Tak ah wan. Tak ah lah.

Johnny udari lubanju kao da je riječ o nogometnoj lopti. Ona se razleti na komadićke (skoro smrvi u prah) i on požuri prema crvenom svjetlu koje je dopiralo kroz pukotinu u zidu. Rupa je izgledala dovoljno velika da se provuče kroz nju.

On se zaustavi ispred nje, zagleda u svjetlost, ali nije mogao puno vidjeti. U glavi začuje Davidov glas kao što vjerojatno spavač čuje uspavljivača koji ga je hiponotizirao: U jedan sat i deset minuta dvadeset i prvog rujna, rudari na radnoj površini probili su u nešto što su isprva smatrali špiljom…

Johnny baci džepnu svjetiljku - više mu neće trebati - i progura se kroz otvor. Kad je ušao u an tak, onaj mrmoreći zvuk sličan zvuku rudarskih dizala koji su začuli na ulazu u okno kao da mu je ispunio glavu šaputavim glasovima… mamio, laskao, branio. Uokolo njega, pretvarajući komoru an taka u čudesni šuplji stup osvijetljen mutnim skrletnim nijansama, bila su uklesana kamena lica: vuk i kojot, sokol i orao, štakor i štipavac. Svima je iz usta virila ne druga životinja nego bezobličan, gmazovski lik u koji se Johnny jedva prisilio pogledati… a koji ionako nije zapravo mogao vidjeti.

Je li to Tak? Tak s dna inija? I je li to uopće važno?

Kako je ušao u Riptona?

Ako je bio zatočen u toj rupi, kako se dočepao Riptona? Odjednom shvati da prelazi preko an taka, prilazi iniju. Pokuša zaustaviti noge, no shvati da ne može. Pokuša zamisliti kako je Cary Ripton jednako tako shvatio da se ne može zaustaviti. Bilo je to lako zamisliti.

Lako.

Dugačke vrećice ANFO-a njihale su se naprijed-natrag na njegovim prsima. Slike su mu se kovitlale u glavi: Terry ga poteže za remenu pasicu i čvrsto privija na svoj trbuh kad je počeo svršavati, najbolji orgazam u svom životu, a nije stigao dalje od njegovih gaća, e da to čuje Ernest Hemingway; izlazi iz bazena u Bel-Airu, smije se, kosa mu se zalijepila za čelo, u ruci podiže bocu piva, a fotoaparati bljeskaju; Bili Harris mu govori da bi mu putovanje s jednog kraja zemlje na drugi moglo promijeniti život i karijeru… pod uvjetom da je sposoban za to. Naposljetku ugleda policajčeve prazne sive oči kako zure u nj u retrovizoru i kako policajac govori da mu se čini da će Johnny uskoro puno bolje razumjeti to o pneumi, somi i sarxu. U tome je imao pravo.

"Bože, zaštiti me dovoljno dugo da ovo učinim", reče on i prepusti se da bude privučen iniju. Bi li se mogao zaustaviti da to želi?

Možda je najbolje to ne znati.

U trulom prstenu oko rupe u podu - zdencu svjetova Davida Carvera - ležale su mrtve životinje. Kojoti i lešinari, uglavnom, ali ugleda i pauke i nekoliko štipavaca. Pretpostavljao je da su posljednji čuvari umrli kad je umro orao. Neka povlačeća sila izbila je život iz njih baš kao i iz Audrey Wyler čim joj je Steve udarcem izbio can tahove iz ruke.

Iz inija se sad počne dizati dim… samo što to uopće nije bio dim. Bila je to nekakva masna crno-smeđa nečist i kad se počela grčiti prema njemu, Johnny shvati da je živa. Izgledala je poput grabežljivih troprstih ruku na svršecima kržljavih ruku. Bile su ektoplazmične, te ruke, ali nisu bile ni tjelesne u punom značenju te riječi.

Kao i od gledanja u isklesane likove koji su se nadvijali nad njega i okruživali ga, tako bi ga zaboljela glava kad bi pogledao u te ruke, kao što dijete zaboli glava kad teturajući siđe s nekog opako vrtoglavog vrtuljka u lunaparku. Bila je to tvar koja je sludila rudare. Tvar koja je promijenila Riptona. Nezastakljeni prozori pirin moha cerili su mu se, govorili mu… što, točno? Skoro da je mogao čuti -

(cay de mun) Otvori usta.

I zaista, usta su mu bila otvorena, razjapljena, kao kod zubara. Gospodine Marinville, molim vas zinite jako, zini, ti nevoljno podlo piskaralo, ljutiš me jako, zbog tebe mi se diže želudac od bijesa, ali daj, zini, cay de mun, ti jebeni sjedokosi preuzetni govnaru, mi ćemo te srediti, bit ćeš kao nov, ma još bolji, zini jako zini jako cay de mun ZINI JAKO -

Dim. Nečist. Što već. Više to nisu bile ruke na svršecima ruku, nego cijevi. Ne… ne cijevi.

Rupe.

Da, tako je. Rupe kao oči. Tri. Možda i više, ali je tri jasno vidio. Trokut rupa, dvije na vrhu i jedna ispod, rupe kao šapćuće oči, kao rupe za eksploziv -

Tako je, reče David. Tako je, Johnny. Da se Tak zavuče u tebe, kao što se zavukao u Riptona, jedini način na koji može izaći iz te rupe u kojoj je zabrtvljen, rupi premaloj za išta osim ove tvari, ove gadosti, dvije rupe za tvoj nos i jedna za usta.

Ona smeđastocrna nečist svijala se prema njemu, i užasna i primamljiva, rupe koje su bile usta, usta koja su bile oči. Oči koje su šaptale. Obećavale. Shvati da mu se digao. Nije baš neko vrijeme za to, no je li mu to ikad zasmetalo?

A sad… sišu… osjećao je kako sišu zrak iz njegovih usta… njegova grla…

On škljocne zubima i čvrsto zatvori usta pa si nabije motociklističku kacigu na glavu. U posljednji čas. Trenutak potom, one smeđaste vrpce nalete na štitnik za lice od pleksiglasa i rasplaze se po njemu uz neugodan, vlažan, mljaskav zvuk. Na trenutak ugleda šireće pipke poput usana u poljupcu, a tad ih nestane, izgube se u prljavim razmazima smeđe mrvičaste tvari.

Johnny ispruži ruku, dohvati tu smeđu tvar koja je lebdjela ispred njega i zavrne je lijevo-desno, kao da žmiče krpicu za brisanje lica. Na dlanovima i prstima osjeti bockanje, a meso mu odrveni… ali se ta smeđa tvar odlijepi; dio se povuče natrag prema iniju, dio se iscijedi na pod komore.

Johnny stigne do ruba rupe. Stane između hrpe perja koja je nekoć bila lešinar i kojota koji je ležao mrtav na boku. Johnny spusti pogled, pa podigne ruke i dotakne obješene vreće ANFO-a, milujući ih napola obamrlim rukama u kojima je osjećao peckanje.

Znate li kako ovo aktivirati bez dinamita ili kapsla? bio ga je upitao Steve. Znate, je li? Ili mislite da znate.

"Nadam se da znam", reče Johnny. Glas mu je bio slab i neobičan ispod kacige. "Nadam se da - "

"PA DOĐI ONDA!" suludi glas vikne ispod njega. Johnny ustukne od užasa i iznenađenja. Bio je to glas onog policajca. Collieja Entragiana. "HAJDE! TAK AH LAH, PIRIN MOH! DA TE VIDIM, TI USRANI PEDERU! DA TE VIDIMO KAKO SI HRABAR! TAK!"

On pokuša ustuknuti korak, razmisliti o ovome, ali se pipci one nečisti omotaju oko njegovih gležnjeva poput ruku i izmaknu mu noge ispod njega. On se nezgrapno strmoglavi u zdenac i u padu tresne potiljkom o rub. Da nije bilo kacige, vjerojatno bi smrskao lubanju. Zaštitnički privine vreće ANFO-a na prsa, načinivši od njih dojke.

Tad nadođe bol, najprije oštar, pa žestok, i najposlije proždirući. Ini je imao oblik lijevka, ali je sužavajući krug nagiba bio obložen kristalnim žilama kremena i krhotinama hornfels facijesa. Johnny se odsklizao niz to poput djeteta na toboganu po kojem je izraslo stakleno škrbasto trnje. Noge su mu donekle bile zaštićene kožnim navlakama za hlače, a glava kacigom, ali su mu leđa i stražnjica učas bili oderani.

On spusti podlaktice pokušavši usporiti klizanje, no kamene se iglice zasijeku u njih. Ugleda kako su mu rukavi košulje pocrvenjeli; trenutak potom pretvorili su se u dronjke.

"SVIĐA TI SE TO?", rugao mu se glas s dna inija, ovaj put glasom Ellen Carver. "TAK AH LAH, TI MUTIVODO USRANI! EN TOW! TENAH LAK!"

Bjesni. Kune ga na dva jezika.

Umobolan u svim dimenzijama, pomisli Johnny i nasmije se u svojoj smrtnoj muci. Odbaci se prema naprijed, s namjerom da se prekobicne ili umre pokušavajući. Vrijeme je smekšati drugu stranu, pomisli on i nasmije se još jače. Osjeti kako mu se krv slijeva u čizme poput tople vode.

Ona smeđecrna para okruživala ga je, šapćući i razmazujući sisaljke po viziru kacige. Pojavljivale bi se, nestajale, pojavljivale ponovno, trle o kacigu i proizvodile te tihe, sugestivne cmoktave zvukove.

Nije se mogao odmaknuti leđima kako je želio, nije se mogao prekobicnuti. Kut pada bio je preoštar. Umjesto tog se okrene na bok, hvatajući se za kristalne izbočine koje su ga derale, rasjekao si je ruke, ali nije hajao za to jer se nekako morao zaustaviti prije no što ga doslovce sasijeku na rezance.

A tad, iznenada, svemu dođe kraj.

Ležao je sklupčan na dnu lijevka, krvario iz svake pore, tako mu se činilo, dok su njegovi rastrojeni živci pokušavali zatomiti svaku razboritu misao svojim bezumnim krikovima. On podigne pogled i ugleda široki krvavi otkos koji je obilježio njegov spust niz kosi, obli zid. Uski komadići sukna i kože - njegova košulja, njegove Levisice, njegove kožne navlake za hlače - visjele su sa stršećih kristala. Dim mu se vijao među nogama, izlazio iz rupe u dnu lijevka i pokušao ga ščepati za prepone.

"Puštaj", reče on. "Moj Bog to zapovijeda."

Smeđastocrni dim povuče se i omota oko njegovih bedara u prljavim prnjama.

"Mogu te ostaviti na životu", reče neki glas. Nije ni čudo, pomisli Johnny, da je Tak uhvaćen u stupici na drugom kraju lijevka. Rupa u koju se lijevak sužavao bila je škrta, ne šira od tri centimetra. Crveno svjetlo žmigalo je u njoj kao da namiguje. "Mogu te izliječiti, učiniti da se oporaviš, ostaviti te na životu."

"Da, ali možeš li srediti da dobijem Nobelovu nagradu za književnost?"

Johnny skine vreće ANFO-a s vrata, pa izvuče čekić zataknut za remen. Morat će brzo raditi. Činilo mu se da je razrezan na milijardu mjesta i već je osjećao kako mu u umu gusne sivilo od gubitka krvi. To ga ponovno podsjeti na Connecticut i to kako se ondje potkraj ožujka i početkom travnja spuštaju magle nakon što padne noć. Stari ljudi su to nazivali jagodno proljeće, Bog bi ga znao zašto.

"Da! Da, mogu ja to!" Glas iz uskog crvenog grla zvučao je usrdno. A zvučao je i prestrašeno. "Sve! Uspjeh… novac… žene… a mogu te izliječiti, ne zaboravi to! Mogu te izliječiti!"

"Možeš li oživjeti Davidova oca?"

Tajac iz inija. Ona smeđastocrna izmaglica koja se dizala iz rupice nađe rešetku rasjekotina na njegovim leđima i nogama i odjednom se Johnnyju učini kao da su ga napale murine… ili pirane. Vrisne.

"Mogu zaustaviti bol!", reče Tak iz svoje rupice. "Moraš me samo lijepo zamoliti - i prekinuti to što radiš."

Dok ga je znoj štipao za oči, Johnny se posluži račvastim krajem čekića da raspori jednu od vreća s ANFO-om. Nagne rasporak nad onu rupicu, raširi jutu i počne sipati kroz jednu zgrčenu, krvavu ruku. Ono crveno svjetlo istog trenutka zgasne, kao da se onaj stvor dolje bojao da bi nehotice mogao aktivirati eksploziv.

"Ne smiješ!" vrisne, prigušena glasa - ali ga je Johnny svejedno razgovijetno čuo u glavi. "Ne smiješ, proklet bio! An lah! An lah! Os dam! Govnaru!"

I ti se lijepo možeš an lah, pomisli Johnny. A usto popuši can de lach.

Prva je vreća bila prazna. Johnny je vidio mutnu bjelinu u rupi gdje je prije tog bilo samo crnilo i žmigajuće crvenilo. Znači da ždrijelo koje vodi natrag u Takov svijet… ili ravninu… ili dimenziju… nije tako dugačko. Ne, mjereno fizikalnim veličinama. A smanjuje li se to bol u njegovim leđima i nogama?

Možda sam samo obamro, pomisli on. Što za mene zapravo ne bi bilo ništa novo.

Dohvati drugu vreću ANFO-a. Čitava jedna strana vreće bila je natopljena njegovom krvi. Osjeti kako ga sve više obuzima slabost kao popratna pojava one maglice u glavi. Mora biti brz. Mora biti vjetar.

Razdere drugu vreću račvastim krajem čekića, pokušavajući se oglušiti na kričanje u njegovoj glavi; Tak je sad posvema prešao na onaj drugi jezik.

On iskrene vreću nad rupicu i isprati pogledom kuglice ANFO-a. Ona se bjelina pojačavala kako se jednjak lijevka punio. Kad se vreća ispraznila, gornji sloj kuglica bio je samo desetak centimetara od rupice.

Točno koliko je potrebno, pomisli Johnny.

Postane svjestan mraka koji je zavladao u zdencu i gore u an taku; sad se čuo samo onaj jedva čujni šapat, koji je mogao biti zov duhova zatočenih ovdje od dvadeset prvog rujna 1859.

Ako je tako, on će ih pustiti na uvjetnu.

Čitavu je vječnost kopao po džepu svojih kožnih navlaka, boreći se protiv magle koja mu je željela zamutiti misli, boreći se protiv sve veće slabosti. Najzad mu prsti napipaju nešto, skliznu, pa se vrate, zgrabe to, izvade. Debela zelena patrona.

Johnny je ubaci u okance na dnu inija i ne iznenadi se kad ugleda da izvrsno pristaje, da je njezin tupi okrugli vrh čvrsto zasjeo na kuglice ANFO-a.

"Sad si našopan, huljo", zakrešti.

Ne, šapne mu glas u glavi. Da se nisi drznuo.

Johnny pogleda u mjedeni kolut koji je zaštopao rupu u dnu inija. Čvrsto stegne držak čekića. Snaga mu je sad brzo otjecala i sjeti se što mu je policajac rekao prije no što ga je utrpao na stražnje sjedište policijskog automobila. Ti si bijeda od pisca, rekao mu je policajac, a i bijeda od ljudskog bića.

Zapešćem slobodne lijeve ruke Johnny podigne kacigu. Ponovno se nasmije kad je zamahnuo čekićem visoko iznad glave, a smijao se i kad je njime udario točno posred patrone.

"BOŽE OPROSTI MI, MRZIM KRITIČARE!"

Imao je djelić sekunde da se upita je li mu uspjelo, a tad mu na to pitanje odgovori cvat blještavog, bešumnog crvenila. Kao da gubiš svijest u ruži.

Johnny Marinville prepusti se padu, a posljednje misli bile su posvećene Davidu - je li se David izbavio, je li na sigurnom, je li sve u redu s njim, hoće li biti sve u redu i poslije. Ispričan si, pomisli Johnny, a zatim i toga nestane.

PETI DIO

AUTOCESTA 50:
ISPRIČANI

1

Mrtve su životinje ležale u nepravilnom krugu oko kamiona - uglavnom lešinari i kojoti - ali ih je Steve jedva primijetio. Izjedala ga je želja da se maknu odavde. Strme padine Kineske jame nadnosile su se nad njega poput stijenki otvorenog groba. Stigne do kamiona malo prije ostalih (Cynthia i Mary hodale su Davidu sa strane; svaka ga je držala za jednu ruku, iako nije izgledalo da posrće) i širom otvori suvozačka vrata.

"Steve, što - " zausti Cynthia.

"Ulazi! Poslije pitaj!" On joj rukama podboči stražnjicu i potisne je na sjedište. "Pomakni se! Načini mjesta!"

Ona se pomakne. Steve se okrene Davidu. "Hoćeš li stvarati probleme?"

David odmahne glavom. Oči su mu bile tupe i malodušne, no to nije posve uvjerilo Stevea. Dječak je sve samo ne nedomišljat; dokazao je to prije no što su ga Cynthia i on upoznali.

On podigne Davida u kamion, pa pogleda Mary.

"Uđite. Morat ćemo se malo stisnuti, ali ako dosad nismo postali prijatelji - " Ona se uspentra u kabinu i zatvori vrata, a Steve žurno obiđe prednji dio kamiona i pritom nagazi na lešinara. Kao da je stao na jastučnicu punjenu kostima.

Prije koliko vremena je šef otišao? Prije minutu? Dvije? Nije imao pojma. Osjećaj za vrijeme koji je nekoć imao, potpuno je uništen. Zavali se na vozačko sjedište i dopusti si samo trenutak da se upita što bi učinili kad motor ne bi upalio. Odgovor - ništa - dođe mu kao iz puške. On kimne glavom na to, okrene ključ i motor oživi uz riku. Hvala Bogu, s paljenjem motora nije bilo napetih situacija.

Trenutak potom, kotrljali su se niz cestu.

On zaokrene kamionom u širokom krugu, zaobiđe tešku mašineriju, skladište eksploziva i terenski ured. Između tih dviju potonjih zgrada stajao je prašnjavi policijski automobil, otvorenih vozačkih vrata, prednjeg dijela poprskanog krvlju Collieja Entragiana. Od pogleda na njega - od pogleda u njega - Stevea uhvati zebnja i lagana vrtoglavica, kao kad gleda s visoke zgrade.

"Jebi se", tiho će Mary, okrenuvši se pogledati u automobil. "Jebi se. I nadam se da me čuješ."

Udare u ispupčenje i kamion grdno zabrenči. Steve poskoči sa sjedišta i bedrima zagrize u donji luk upravljača, a glavom bubne u strop. Začuje prigušeni štropot kad su se stvari u prikolici raštrkale.

Uglavnom šefove stvari.

"Hej", Cynthia će nervozno. "Ne misliš li, momak, da ti je gas malo prenisko za grbavu cestu?"

"Ne", reče Steve. Pogleda u vanjsko osvrtno zrcalo kad su počeli derati po šljunčanoj cesti koja je vodila do vrha jame. Pogledom je tražio otvor okna, ali ga nije mogao vidjeti - bio je na drugoj strani kamiona.

Na otprilike pola puta do vrha, oni udare u još jednu izbočinu, veću, i kamion kao da je na trenutak-dva skrenuo s ceste. Prednja svjetla ispišu spiralu, pa poniknu kad kamion sjedne na amortizere. I Mary i Cynthia vrisnu. David ne vrisne; sjedio je zgrbljen između njih, lutka u prirodnoj veličini koja sjedi napola na sjedištu, a napola u Marynu krilu.

"Usporite!" vrisne Mary. "Sletite li s ceste, završit ćemo na dnu! USPORITE, BUDALO!"

"Ne", ponovi on, ne trudeći se dodati da mu je slijetanje s ove ceste, široke poput kalifornijske autoceste, najmanja briga. Ispred sebe je vidio vrh jame. Nebo iznad je sad umjesto crne bilo tamne, blijedeće ljubičaste boje.

On pogleda u retrovizor s druge strane suputničkog prozora, tražeći pogledom crna usta tunela u još crnjem studencu Kineske jame, can tak u can tahu, no tad se više nije morao mučiti. Četverokut bijele svjetlosti, odveć blještave da bi se u nju moglo gledati, rasvijetli dno jame. Sune iz Kineskog okna poput bukteće šake i ispuni kabinu kamiona raspomamljenim blještavilom.

"Isuse, što je to?" vrisne Mary, podigavši ruku da zaštiti oči.

"Šef, tiho reče Steve.

Točno ispod njih kao da je prolazio snažan mukli tutanj, prigušeni zvuk drvenog trupca za razbijanje bedema s izrezbarenom ovnujskom glavom. Kamion počne drhtati poput prestrašenog psa. Steve začuje kako se drobi stijena, a šljunak klizi. Pogleda kroz svoj prozor i ugleda, u umirućem žaru eksplozije, kako crne mreže PVC cijevi - razvod niti i razdjelna čela - klize po radnoj površini jame.

Porfir se pokrenuo. Kineska se jama urušavala u sebe.

"Bože moj, ostat ćemo živi zakopani", zajauče Cynthia.

"Vidjet ćemo", reče Steve. "Drž'te se."

On pritisne papučicu gasa do poda - nije morao dugo stiskati - i motor kamiona odgovori bijesnim vriskom. Još malo, dušo, poruči on mislima kamionu, još malo, daj malo, surađuj ljepotane, pomozi -

Onaj tutanj ispod njihovih nogu, kao da se razbija pokretni most dvorca, nije jenjavao. Na trenutak bi se učinilo da se stišava, pa bi se vratio poput vala. Kad su stigli do vrha jame, Steve ugleda kamenu gromadu veličine benzinske crpke kako se kotrlja niz padinu s njihove desne strane. A još zlokobnije od te tutnjave, on začuje sve glasniji šapat točno ispod njih. Steve je znao da je riječ o šljunčanoj površini ceste. Kamion se kretao prema sjeveru; cesta se zaputila na jug. Za samo nekoliko trenutaka propast će u jamu poput nekoga kome se ispod nogu izmaknuo tepih po kojem trči.

"Potegni, gade!" drekne on i udari po upravljaču lijevom šakom. "Potegni! Sad! Sad!"

Kamion se prevali preko ruba jame poput trapavog žutonosog dinosaura. Na trenutak je ishod bio upitan, jer se zdrobljena zemlja izmicala ispod stražnjih kotača, a kamion se zagegao najprije u stranu a potom natrag.

"Kreni!" drekne Cynthia. Ona se nagne naprijed, čvrsto se uhvativši za kontrolnu ploču. "Molim te, kreni! Zaboga, odvedi nas odav - "

Cynthia bude odbačena natrag na sjedište kad su kotači ponovno našli uporište. U pravi trenutak. Načas prednja svjetla nastave bosti blijedeće nebo, a tad kamion pojuri preko ruba i prema sjeveru. Iza njih, iz jame, digne se beskrajni klanac prašine kao da je ponovno počela ona prijašnja neočekivana oluja, samo ograničena na ovo područje. Dizala se u nebo poput posmrtne lomače.

Silazak niz sjevernu padinu nasipa bio je manje pustolovan. Kad su prelazili preko tri kilometra pustinje između jame i grada, nebo na istoku poprimi jarku losos-ružičastu boju. A kad su prošli pokraj bodege i njezina srušenog natpisa, gornji sunčani luk izviri iznad obzora.

Steve legne na kočnice malo iza bodege, na južnom kraju glavne trgovačke ulice Desperationa.

"Ti bokca", promrmlja Cynthia tiho.

"Majko mila", reče Mary i stavi ruku na sljepoočnicu kao da je boli glava.

Steve nije mogao ništa reći.

Dosad su on i Cynthia vidjeli Desperation samo po mraku, ili kroz velove prašine nošene vjetrom, a ono što su vidjeli spazili bi u užasnutim ulomcima, jer se njihova percepcija bila izoštrila na uski fokus jednostavnih radnji preživljavanja. Kad se pokušavaš održati na životu, vidiš samo što moraš vidjeti; ostatak se zanemaruje.

No sad je vidio sve.

Široka je ulica bila prazna osim jedne kugle korova koja se lijeno prevrtala. Pločnici su bili zasuti dubokim zapusima pijeska - na mjestima potpuno pokriveni. Ponegdje bi zasvjetlucalo razbijeno prozorsko staklo. Vjetar je otpuhao smeće na sve strane. Natpisi su pali. Električne žice ležale isprepletene u nerazmrsiv čvor na ulici poput slomljenih razdjelnih čela. A svod natkrivenog ulaza kina The American West sad je ležao na ulici poput neke stare otmjene jahte koja se najzad nasukala. Jedino preostalo slovo - veliko crno R - naposljetku je otpalo.

A posvuda je bilo mrtvih životinja, kao da je došlo do izlijevanja neke smrtonosne kemikalije. Ugleda na desetke kojota, a od vrata Bud's Suds protezao se dug, zavinut perčin mrtvih štakora, nekih napola pokrivenih pijeskom, koji je psikao oko njih na laganom jutarnjem povjetarcu. Mrtvi štipavci ležali su na srušenom vjetrokazu-leprekornu. Steveu su sličili na preživjele brodolomce koji su umrli teškom smrću na golom otoku. Lešinari su ležali na cesti i krovovima poput odbačenih hrpa čađi.

"Postavi naokolo granicu za narod", reče David, glasom mrtvim, bezizražajnim. "Izdaj naredbu: 'pripazite da se na brdo ne penjete'."

Steve pogleda u svoje osvrtno zrcalo, ugleda nasip Kineske jame kako zadire u rudeće nebo, ugleda prašinu kako se još izlijeva iz njezina obesplođena stošca, pa zadrhti.

'"Pripazite da se na brdo ne penjete; da se ni podnožja ne dotičete! Tko se god brda dotakne, smrt će ga snaći. Nikakva ruka neka ga se ne dotakne, nego neka bude kamenjem zasut ili strijelom ustrijeljen: bio čovjek ili živinče, neka na životu ne ostanu'." Dječak pogleda u Mary i njegovo lice zadrhti i iskrivi se i dobije ljudski izraz. Na oči mu navru suze.

"David - " zausti ona.

"Sam sam. Shvaćate li vi to? Došli smo u planinu i Bog ih je sve pobio. Moju obitelj. Sad sam sam."

Ona ga zagrli i pritisne njegovo lice na sebe.

"Hej, šefe", reče Cynthia i položi svoju ruku na Steveovu. "A da odmaglimo iz ove rupe od grada i negdje si kupimo hladno pivo, što kažeš na to?"

Ponovno Autocesta 50.

"Ovuda", reče Mary. "Sad smo blizu."

Bili su prošli pokraj kamp-prikolice Carverovih. David je ponovno naslonio glavu na Maryne grudi kad su joj se približili, a ona mu je glavu omotala rukama i tako ga držala. On se nije pomaknuo skoro pet minuta, izgledalo je kao da ne diše. Jedino po čemu je mogla pouzdano reći da je živ bilo je to što je osjećala kako joj njegove suze, spore i vruće, vlaže majicu. Na neki joj je način bilo drago što ih osjeća, smatrala ih je dobrim znakom.

Oluja je bila zahvatila i autocestu, primijeti ona; pijesak ju je na mjestima sasvim pokrivao i Steve je morao provaljati kamion kroz nekoliko dina u drugoj brzini.

"Bi li oni zatvorili okno?" Cynthia upita Stevea. "Policija? Komunalci? Netko?"

On odmahne glavom. "Vjerojatno ne bi. Ali se možeš kladiti da noćas na ovoj cesti nije bilo previše prometa - puno kamiondžija nije moglo dalje od Elyja i Austina."

"Eno ga!" vikne Mary i upre prstom u zvjezdicu koja je svjetlucala kilometar i pol ispred njih. Tri minute potom zaustave se pokraj Deirdreine Acure. "David, hoćeš li da te povezem svojim automobilom?" upita ona. "Pod pretpostavkom da će se prokletnik htjeti pokrenuti."

David slegne ramenima.

"Policajac vam je dopustio zadržati ključeve od automobila?" upita Cynthia.

"Nije, ali bude li sreće…"

Ona iskoči iz kamiona, doskoči na sipku pješčanu dinu i krene prema automobilu. Od pogleda na nj navre joj sjećanje na Petera - Petera, koji je bio tako prokleto, smiješno ponosan na svoju monografiju o Jamesu Dickeyu i kojemu ni na kraj pameti nije bilo da od planiranog nastavka neće biti ništa.

Automobil joj se udvostruči pred očima, a potom se raspline u prizme.

Prsa su joj se grčevito nadimala. Ona rukom obriše oči, pa klekne i opipa rukom ispod prednjeg odbojnika. Najprije nije mogla naći što je tražila, a usto joj se učini da pretjeruje. Zašto se uopće želi voziti iza kamiona do Austina u ovom automobilu? Okružena uspomenama? Peterom?

Ona položi obraz na odbojnik - uskoro će postati odveć vruć da ga se dira, ali je zasad još bio noćno svjež - i prepusti se plaču. Osjeti kako je njezinu dodirnula nečija ruka, plaho, i okrene se.

David je stajao pokraj nje, a njegovo je izmučeno, prestarjelo lice lebdjelo nad mršavim dječačkim prsima u krvavoj bejzbolskoj majici. Pogleda je ozbiljno. Nije ju uhvatio za ruku, nego tek prstima doticao njezine, kao da bi je želio uhvatiti za ruku. "Što je, Mary?"

"Ne mogu naći kutijicu", reče ona i smrkne obilno, balavo. "Magnetsku kutijicu s rezervnim ključem. Bila je ispod prednjeg odbojnika, ali je vjerojatno otpala. Ili su dečki koji su nam ukrali tablice uzeli i to." Usta joj se iskrive i ona se ponovno rasplače. On klekne pokraj nje, žmirnuvši pritom, kad ga nešto žigne u leđima. Čak i kroz suze ona je vidjela masnice na njegovu vratu gdje ga je Audrey pokušala zadaviti - ružne ljubičastocrne mrlje nalik olujnim oblacima.

"Šššš, Mary", reče on i opipa rukama ispod odbojnika. Čula je kako njegovi prsti lepršaju u tami i odjednom joj dođe da vrisne: Pazi se! Moglo bi biti pauka! Pauka!

Tad joj on pokaže sivu kutijicu. "A da pokušate? Ako ne krene…" On slegne ramenima kao da želi reći da to nije važno, ovako ili onako - tu je uvijek kamion.

Da, uvijek preostaje kamion. Samo što se Peter nikad nije vozio u tom kamionu, a možda ona doista želi još malo osjećati njegov miris. Njegovo prisuće. Gospoja, lijep vam je taj par dinja, rekao je, pa joj dodirnuo dojku.

Sjećanje na njegov miris, dodir, glas. Njegove naočale za vožnju. To će boljeti, ali -

"Da, poći ću s vama", reče David. Klečali su ispred automobila Deirdre Finney, okrenuti jedno prema drugom. "Ako upali. I ako želite."

"Da", reče ona. "Želim."

Steve i Cynthia im priđu, pomognu im ustati.

"Osjećam se kao da mi je stotinu osam godina", reče Mary.

"Ne brinite, ne izgledate ni dana stariji od osamdeset devet", reče Steve i nasmiješi se kad ona zamahne kao da će mu odvaliti jednu preko nosa. "Zaista želite pokušati stići do Austina u tom autiću? Što ako zapne u pijesku?"

"Jedno po jedno, molim. Ne znamo čak ni hoće li se motor upaliti, zar ne, David?"

"Ne", reče David lagano uzdahnuvši. Ponovno joj je izmicao, Mary je to osjećala, ali nije znala što učiniti. Stajao je pognute glave, gledao u Acurinu rešetku kao da su ondje bile sve tajne života i smrti. Iz njegova je lica ponovno nestalo emocija, pa je bilo daleko i zamišljeno. Jedna je ruka bila labavo omotana oko sive metalne magnetske kutije u kojoj je bio pričuvni ključ.

"Ako se pokrene, vozit ćemo u karavani", reče ona Steveu. "Ja iza vas. Zapnem li, uskačemo u kamion. No mislim da nećemo. Nije to zapravo tako loš automobil. Da se moja prokleta šogorica nije njime poslužila kao skrovištem za drogu…" Glas joj zadrhti i ona čvrsto stisne usta.

"Mislim da nećemo morati daleko odmaknuti da izađemo na čistac", reče David ne podigavši pogleda s Acurine rešetke. "Pedeset kilometara? Šezdeset? A tad slijedi otvorena cesta."

Mary mu se nasmiješi. "Nadam se da si u pravu."

"Ima jedan malo važniji problem", reče Cynthia. "Što ćemo ispričati policiji o svemu ovome? Pravoj policiji."

Na trenutak nitko ne reče ništa. A tad David, još gledajući u rešetku Acure, reče: "Prvi dio. Neka ostatak sami nadograde."

"Ne shvaćam baš", reče Mary. Zapravo ga je razumjela, ali je htjela da on govori. Da se odavde izvuče zajedno s ostalima, dušom kao i tijelom.

"Ja ću ispričati o tome kako su nam pukle gume i kako nas je onaj zločesti policajac odveo u grad. Kako nas je dobio u svoj automobil rekavši da je u pustinji neki tip s puškom. Mary, vi ćete ispričati o tome kako je zaustavio vas i Petera. Steve, vi ispričajte kako ste tražili Johnnyja i kako vas je Johnny nazvao. Ja ću ispričati kako smo pobjegli nakon što mi je odveo mamu. Kako smo otišli u kino. Kako smo vas, Steve, pozvali telefonom. Tad vi ispričajte kako ste došli u kino. I ondje smo proveli čitavu noć. U kinu."

"Nismo uopće odlazili u jamu", reče Steve zamišljeno, kao da provjerava priču. Kuša kako zvuči.

David kimne glavom. Masnice na njegovu vratu isticale su se na žarećem suncu. Dan je već postajao vruć. "U redu", reče on.

"A - oprosti, David, moram pitati - tvoj tata? Što s njim?"

"Otišao je tražiti mamu. Htio je da ostanem s vama u kinu, i ja sam ostao."

"Nismo ništa vidjeli", reče Cynthia.

"Ne. Ništa naročito." David otvori magnetsku kutijicu, izvadi ključ i pruži ga Mary. "A da pokušate upaliti motor?"

"Trenutak samo. A što će vlasti pomisliti o onome što će zateći? Sva ta trupla i crkotine? A što će reći? Koliko će toga dospjeti u javnost?"

Steve reče: "Ima ljudi koji vjeruju da se nedaleko odavde, četrdesetih godina ovog stoljeća, srušio leteći tanjur. Jeste li to znali?" Ona odmahne glavom.

"U Roswellu, država New Mexico. Prema priči, bilo je čak i preživjelih. Astronauta s drugog svijeta. Ne znam je li nešto od toga istina, ali bi moglo biti. Postoje dokazi da se u Roswellu dogodilo nešto prilično gadno. Vlada je to zataškala, što god da je bilo. Jednako tako će zataškati ovo."

Cynthia ga šakom udari po ruci. "Prilično paranoično, mače." On slegne ramenima. "A što će oni pomisliti… možda da je riječ o bojnom otrovu. Nekom sranju koje je zemlja podrignula iz neke šupljine i od kojeg je narod pošašavio. A to nije daleko od istine, zar ne?"

"I nije", reče Mary. "Mislim da je najvažnije da svi ispričamo istu priču, onako kako ju je David u kratkim crtama ispričao." Cynthia slegne ramenima i licem joj ponovno preleti onaj njezin nekadašnji drski izraz lica u stilu 'tko vas šljivi'. "Kao, slomit ćemo se i ispričati im što se stvarno dogodilo, a oni će nam povjerovati, ha?"

"Možda i ne bi", reče Steve, "ali ako je tebi svejedno, ja radije ne bih proveo idućih šest tjedana spojen na detektore laži i zagledan u tintene mrlje kad ih mogu provesti gledajući u tvoje egzotično i tajanstveno lice."

Ona ga ponovno šakom udari po ruci. Ovaj put malo jače. Uhvati Davidov pogled. David je promatrao ovu pantomimu, pa mu Cynthia kimne glavom. "Misliš li i ti da imam egzotično i tajanstveno lice?"

David se okrene i zagleda u planine prema sjeveru.

Mary priđe vozačkim vratima Acure i otvori ih, podsjetivši se da će morati povući sjedište prije no što počne voziti - Peter je bio trideset centimetara viši od nje. Pretinac za rukavice bio je otvoren, još od trenutka kad je prekapala po njemu tražeći prometnu, ali tako mala žaruljica nije mogla potrošiti više od žličice goriva, zar ne? Doduše, to nije pitanje života i smrti -

"Bože moj", reče Steve tihim, klonulim glasom. "Bože moj mili, pogledajte."

Ona se okrene. Na obzoru se vidjela sjeverna padina Kineske jame, koja se s ove udaljenosti činila mala. Iznad nje je lebdio divovski oblak tamnosive prašine. Visio je na nebu, još spojen s jamom magličastom pupčanom vrpcom prašine i usitnjene zemlje: ostaci planine koji kuljaju u zrak poput zatrovanog tla nakon nuklearne eksplozije. Bio je u obliku vuka čiji je rep bio okrenut prema zarudjelom suncu, a njegova groteskno izduljena njuška prema zapadu, gdje je noć otjecala s neba, sveudilj se dureći.

Njuška je bila razjapljena. Iz nje je virio neobičan oblik, bezobličan, ali i nekako gmazovski. U tom je obliku bilo nečeg škorpionskog, ali i gušterskog.

Can tak, can tah.

Mary vrisne kroz podignute ruke. Pogleda u oblik na nebu, oči joj se iskolače iznad njezinih prljavih prstiju, a glava zaljulja lijevo-desno u uzaludnom pokretu nijekanja.

"Prestanite", reče David i zagrli je oko struka. "Prestanite, Mary. Ne može nam nauditi. A usto, već se razilazi. Pogledajte."

I zaista. Krzno tog nebeskog vuka na mjestima se prošupljilo, na drugima topilo, i propuštalo sunce da zasja dugim, zlatnim zrakama koje su bile i prelijepe i komične - prizor kakav bi se očekivao na svršetku nekog biblijskog filma.

"Mislim da bismo trebali krenuti", naposljetku će Steve.

"Mislim da uopće nismo ni trebali dolaziti", tiho reče Mary i uđe u automobil.

Odmah osjeti miris losiona svog pokojnog supruga. David je stajao i gledao kako ona miče sjedište prema naprijed i ubacuje ključ u paljenje. Osjećao se kao da je izvan sebe, stvorenje koje lebdi negdje između crne i bijele zvijezde. Sjeti se kako je kod kuće sjedio na kuhinjskom stolu, sjedio i sa Slatkicom se igrao slap-jack{71}. Mijenjao bi Stevea, Mary i Cynthiju, vidio ih u paklu, kolikogod bili simpatični, za samo još jednu igru slap-jacka sa Slatkicom u kuhinji - Slatkica s čašom soka Cranapple, a on s Pepsi, a oboje se hihoću kao ludi. I sebe bi radije vidio u paklu, kad je već kod toga. Jer, koliko se, na kraju krajeva, pakao razlikuje od Desperationa?

Mary okrene ključ. Motor živne i upali se skoro istog trenutka. Ona se veselo nasmiješi i pljesne rukama.

"David? Spreman za polazak?"

"Naravno. Barem mislim."

"Hej?" Cynthia položi ruku na njegov zatiljak. "Dobro si, čovječe?" On kimne glavom, ne podigavši pogled.

Cynthia se sagne i poljubi ga u obraz. "Moraš se boriti", šapne mu u uho. "Moraš se boriti, shvaćaš?"

"Pokušat ću", reče on, ali su mu predstojeći dani, tjedni i godine izgledali nemogući. Idi svom prijatelju Brianu, rekao mu je Johnny. Idi svom prijatelju i načini ga svojim bratom. Da, to bi mogao biti početak, ali što poslije?

U njemu su bile rupe koje su ridale bolno, i koje će ridati još dugo u njegovu budućem životu. Jedna za njegovu majku, jedna za oca, i jedna za njegovu sestru. Rupe poput lica. Rupe poput očiju. Na nebu, onaj se vuk rasplinuo, osim kandže i nečeg što je moglo biti - vjerojatno - vršak repa. Od onog gmazolikog stvora u njegovim ustima nije bilo ni traga.

"Satrli smo te", šapne David i krene prema suvozačkim vratima. "Satrli smo te, kurvin sine, eto ti."

Tak, šapne nasmiješeni, strpljivi glas negdje duboko u njegovoj glavi. Tak ah lah. Tak ah wan.

On teškom mukom odvrati misli i srce od njega.

Idi svom prijatelju i načini ga svojim bratom.

Možda. No najprije u Austin. S Mary, Steveom i Cynthiom. Namjeravao se zadržati s njima što dulje. Oni su barem mogli razumjeti… a na neki način nitko drugi nikad neće moći razumjeti.

Oni su bili zajedno u jami.

Kad je stigao do suvozačkih vrata, zatvori onu metalnu kutijicu i nesvjesno je ubaci u džep. Naglo se ukoči, ruke ispružene prema kvaki automobila.

Nečeg nije bilo: patrone za sačmaricu.

Nešto ju je zamijenilo: komad tvrdog papira.

"David?" Steve dovikne kroz otvoreni prozor kamiona. "Nešto nije u redu?"

David odmahne glavom, otvori vrata automobila jednom rukom, a drugom izvadi presavinuti papir iz džepa. Bio je plave boje. A bilo je nečeg poznatog u njemu, iako se nije mogao sjetiti da je takav papirić jučer imao u džepu. U njemu je bila nepravilna rupa, kao da je na nešto bio naboden. Kao da

- Ostavi ispričnicu.

Posljednje što mu je onaj glas rekao onog dana jesenas kad se molio Bogu da ozdravi Briana. Nije razumio, ali je poslušao, objesio je plavu ispričnicu na čavao. Idući put kad se pojavio u Vijetkongovskoj promatračnici - poslije tjedan dana? Dva? - više je nije bilo. Uzeo ju je neki klinac koji je možda htio zapisati djevojčin telefonski broj, ili ju je otpuhao vjetar. Samo što je… ovdje.

'All I want is lovin', ali I need is lovin'.

Felix Cavaliere, vokal. Prva liga.

Ne, pomisli on. Nije moguće.

"David?" Mary. Iz daljine. "David, što je?"

Ne može biti, pomisli on ponovno, ali kad ju je odmotao, riječi na vrhu bile su mu potpuno poznate:

ŠKOLA WEST WENTWORTH 100 Viland Avenue

A potom, velikim crnim slovima:

ISPRIČAN

I na kraju:

Roditelj ispričanog učenika mora potpisati ovu propusnicu. Propusnica se mora vratiti u tajništvo.

Samo što je sad bilo dopisano još nešto. Kratka našvrljana poruka ispod posljednjeg štampanog retka.

Nešto se pokrene u njemu. Nešto grdno. Grlo mu se stisne, pa otpusti i propusti dug lelek koji je samo na površini bio bol. On se zanjiše, uhvati za Acurin krov, spusti čelo na ruku i počne jecati. Iz velike daljine začuje kako se otvaraju vrata kamiona, začuje kako Steve i Cynthia trče prema njemu.

Plakao je. Sjeti se Slatkice, kako drži lutku i smiješi mu se. Sjeti se svoje majke, kako pleše na glazbu s radija s glačalom u jednoj ruci i smije se svojoj neozbiljnosti. Sjeti se svog oca, kako sjedi na trijemu nogu podignutih na ogradu, u jednoj ruci drži knjigu a u drugoj pivo, maše mu dok se on u sutonu koji gusne vraća od Briana i gura bicikl niz kolni prilaz prema garaži. Sjeti se koliko ih je volio i koliko će ih uvijek voljeti.

A Johnny, Johnny stoji na crnom rubu Kineskog okna i govori: Kadšto nas ostavi na životu.

David je plakao pognute glave. Ispričnicu je zgužvao u stisnutoj šaci, dok se ona gromada još valjala u njemu, nešto poput odrona… ali možda ipak ne tako pogubnog. Možda, sve u svemu, ne tako pogubnog.

"David?" Bio je to Steve, drmao ga je. "David!"

"Dobro mi je", reče on, podigne glavu i drhtavom rukom obriše oči.

"Što se dogodilo?"

"Ništa. Dobro sam. Krenite. Mi ćemo za vama."

Cynthia ga je sumnjičavo gledala. "Sigurno?"

On kimne glavom.

Oni se vrate, gledajući preko ramena u njega. David im čak uspije mahnuti. Tad uđe u Acuru i zatvori vrata.

"Što je to bilo?" upita Mary. "Što si našao?"

Ona posegne za presavinutim komadićem tvrdog plavog papira, ali ga David zadrži u ruci.

"Sjećate li se kad vas je policajac gurnuo u zatvor u kojem smo mi već bili?" upita on. "Kako ste posegnuli za puškom?"

"Nikad to neću zaboraviti."

"Dok ste se vi borili s njim, jedna je patrona pala sa stola i otkotrljala se do mene. Kad mi se ukazala prilika, podigao sam je. Johnny ju je sigurno ukrao iz mog džepa kad me ščepao. U rudniku. Nakon što mi je ubijen tata. Johnny se poslužio patronom da aktivira eksploziv. A kad ju je uzeo iz mog džepa, ovo je stavio unutra."

"Što je stavio? Što je to?"

"To je ispričnica iz moje škole u Ohiju. Jesenas sam je nabio na čavao na jednom stablu i ostavio je ondje."

"Na stablu u Ohiju. Jesenas." Gledala ga je zamišljeno, krupnim, smirenim očima. "Jesenas!"

"Da. Pa mi nije jasno odakle mu to…a ne znam ni gdje ju je držao. Kad je bio u skladištu eksploziva, tražio sam da isprazni džepove. Bojao sam se da je možda uzeo can tah. Tad nije imao ispričnicu. Skinuo se do gaća i tad je nije imao."

"Oh, David", reče ona.

On kimne glavom i preda joj plavu propusnicu. "Steve će znati je li to njegov rukopis", reče on. "Kladio bih se s vama u milijun dolara da jest."

Ona pročita našvrljanu poruku, mičući usnama. "I ja bih se kladila u milijun dolara da je rukopis njegov, kad bih imala milijun dolara", reče ona. "Razumiješ li referencu, David?"

David uzme plavu ispričnicu. "Naravno. Prva Ivanova poslanica, četvrto poglavlje, osmi stih. 'Bog je ljubav'."

Ona se zagleda u njega. "Pa je li tako, Davide? Je li on ljubav?"

"Oh da", reče David. Uredno presavine ispričnicu. "Mislim da je on pomalo… od svega."

Cynthia mahne. Mary joj odvrati i podigne palac. Steve krene, a Mary za njim. Acurini kotači zavrte se nevoljko kroz prvi zapuh pijeska, a tad uhvate brzinu.

David nasloni glavu na sjedište, sklopi oči i počne moliti.

Bangor, Maine 1. studeni 1994 - 5. prosinac 1995

Beleške

1)

U izvorniku Desperation. Kao naziv grada ostavljen je u izvornom obliku.  <<<

2)

Strah od prostranstava i širokih vidika. ßal:kan:do:wñl:õåd.ö:rg  <<<

3)

Bend over - naguziti se.  <<<

4)

Smokey Bear, u slobodnom prijevodu Medvjed Dimko - naziv medvjeda iz crtanih filmova, odjeven kao čuvar nacionalnih parkova, simbola potrebe očuvanja šuma od požara.  <<<

5)

U slobodnom prijevodu "Smaži ih sa smiješkom".  <<<

6)

Nazvano po britanskom generalu sir Samuelu Browneu (1824-1901). Vojnički časnički opasač s poprečnim remenom preko desnog ramena koji nosi težinu revolvera ili mača.  <<<

7)

Cigareta marihuane.  <<<

8)

Hefty su velike crne ili tamnozelene vreće za smeće.  <<<

9)

Baggie su prozirne vrećice koje imaju na vrhu plastične utore s obje strane pa se pritiskom mogu zatvoriti. - Galon je otprilike četiri litre.  <<<

10)

Pjevačica sastava Fleetwood Mac.  <<<

11)

Program kojemu je svrha pomoći mladima da ne počnu uzimati droge. Vizualno rješenje plakata su crvena slova na crnoj podlozi.  <<<

12)

Nešto se ovdje događa… a što, nije baš posvema jasno…  <<<

13)

LED - Light Emitting Diode, svijetleća dioda; uređaj za prikazivanje podataka svijetlećom diodom.  <<<

14)

Zvečarka, čegrtuša.  <<<

15)

Montažne zgrade izrađene od valovitog lima, u obliku presječenog i vodoravno položenog valjka.  <<<

16)

Kino Američki Zapad  <<<

17)

Lijek koji smanjuje razinu kiseline u želucu.  <<<

18)

MSHA, kratica od Mining Safety and Health Administration - Uprava za sigurnost i zaštitu zdravlja u rudarstvu.  <<<

19)

Lik iz TV serijala DRAGNET; glavni detektiv koji bi često ponavljao rečenicu: Molim, samo činjenice, gospođo.  <<<

20)

Slast, užitak, radost.  <<<

21)

Američki televizijski evangelistički propovjednik. Godine 1968. priznao je da je posjećivao prostitutke.  <<<

22)

SF film iz 1958. u kojem prema Zemlji, poput želatinastog NLO-a leti golemi mozak koji želi njome ovladati.  <<<

23)

Nepostojeći stihovi.  <<<

24)

John Cheever, (1912-1982). Pisao uglavnom romane i kratke priče. Liječio se od alkoholizma. Pisao o imućnim no duhovno siromašnim pripadnicima povlaštenih slojeva.  <<<

25)

Peter Frampton, poznati glazbenik. Naziv jednog od njegovih albuma je 'Frampton Comes Alive', iznimno dobro prodavani dvostruki koncertni album.  <<<

26)

Foot - stopalo.  <<<

27)

Jack Benny (1894-1975), pravim imenom Benjamin Kubelskv, američki radio, televizijski i filmski komičar.  <<<

28)

Paul Bowles, rođen 1910? Romanopisac i skladatelj. U svojim djelima ispituje sudar između civilizacije i primitivizma u modernom čovjeku. Često se u svojim djelima služio golemim, pustinjskim krajolicima sjeverne Afrike kao simbolom duhovne praznine i težnjom modernog čovjeka apsolutnom.  <<<

29)

Putovanja autobusima na kojima su dragovoljci provjeravali kako se provodi desegregacija u južnim državama Amerike.  <<<

30)

Kratica za poznatu izdavačku kuću Farrar, Straus & Giroux.  <<<

31)

Jerry Garcia, pjevač i gitarist grupe 'Grateful Dead'. Umro u kolovozu 1995.  <<<

32)

Peter Tosh, jedna od najistaknutijih reggae ličnosti. Ubijen 1987.  <<<

33)

Teksašanin dlaku mijenja, ali ćud—  <<<

34)

Reference na događaje iz jednog drugog romana Stephena Kinga, Rose Madder, također objavljenog u nakladi Algoritma, u hrvatskom prijevodu Božice Jakovlev.  <<<

35)

Poznata manekenka, osobito dugih i tankih ruku i nogu.  <<<

36)

Tip naravi kojeg obilježavaju napetost, ambicija, agresija, osobine za koje se smatra da osobu čine izloženijom srčanom napadu.  <<<

37)

Ploča grupe U2.  <<<

38)

Košarkaški 'hakl' udvoje: tko pogodi koš, dobiva loptu.  <<<

39)

Jelo od želatine u koju se umiješaju voće i orasi, a jede se s vrhnjem.  <<<

40)

Jahve je Mojsiju i Aronu rekao da će kazniti Egipćane tako što će "pobiti sve prvorođence u zemlji egipatskoj, i čovjeka i životinju". Da bi znao koje su kuće Izraelaca, oni su krvlju zaklanih životinja označili dovratnike svojih kuća.  <<<

41)

Mali rubac, izrazite boje podloge—najčešće crvene, plave, tamnozelene ili crne—s bijelim šarama, popularan dio kaubojske odore, ali i mladenačke odjeće općenito.  <<<

42)

Sastavio sam ga dio po dio/I nije me koštao prebita novčića.  <<<

43)

Tad moja žena izađe/Odmah sam vidio da joj nije pravo/Ali otvori vrata i reče 'Dušo, povezi me—'  <<<

44)

Prašak koji se umiješa u vodu sa šećerom i dobije se napitak.  <<<

45)

Rekla je da se zove Hitna služba i zamolila me da joj pokažem svoje oružje/Rekla je da je broj njezina telefona 911.  <<<

46)

Puding od jabuka narezanih na ploške, posipan krušnim mrvicama i začinjen melasom i cimetom, a poslužuje se s limunovim umakom.  <<<

47)

Sucrets su tablete protiv upale grla, a Preparat-H krema protiv hemoroida.  <<<

48)

Hej Dwight, hej Lyle, dečki, ne morate se tući/Bože, večeras me prati sreća!  <<<

49)

Izlaze vukovi.  <<<

50)

Vrsta sladoleda.  <<<

51)

Panama Red - jedan od naziva za marihuanu.  <<<

52)

Nepostojeći stih.  <<<

53)

Daniel Boone (1734-1820) hrabar i domišljat graničar, lovac i traper. Živio je u Kentuckvju i zapadnoj Virginiji. Spominje se u Byronovoj poemi Don Juan te u romanima Jamesa Fenimorea Coopera.  <<<

54)

Lezbijske dragane.  <<<

55)

Pustinjsko tumaralo.  <<<

56)

Popularna vrsta keksa, izvana prelivena čokoladom, a punjena ledenom kremom.  <<<

57)

Doktorica Ruth, Američka seksologinja, poznata po otvorenim razgovorima o temi seksa na radiju i televiziji te po jakom njemačkom naglasku.  <<<

58)

Vrsta pseće hrane.  <<<

59)

Stari švedski rudarski naziv za smjesu silikatnih minerala i nekih ruda koja je nastala pri dodiru magme s vapnencima.  <<<

60)

U izvorniku "scavenger hunt"; društvena igra u kojoj osobe moraju otići iz kuće i donijeti određene predmete a da ih ne kupe.  <<<

61)

Kemijsko oružje kojim su američki vojnici u Vijetnamu uništavali usjeve, a koje se smatra uzrokom pobačaja, karcinoma i deformiteta kod mnogih Vijetnamaca.  <<<

62)

Blizanci iz reklame za kaugumu.  <<<

63)

Lik iz serije Muppet Show, simbol dobroćudne gluposti.  <<<

64)

Clyde Barrow je polovica gangsterskog para Bonnie i Clyde.  <<<

65)

Likovi iz filma "Pobuna na brodu Bountv"; Christian je pobunjeni časnik.  <<<

66)

U Americi je običaj da kad netko dobije dijete, otac nudi prijatelje cigarama.  <<<

67)

Wolverine (žderanja), zdepast i opasan mesojed (Gulo Gulo), gustog krzna, koji živi na sjeveru Amerike, Kanadi i sjeveru Euroazije. Ujedno i lik iz istoimenog stripa, borac protiv zla.  <<<

68)

Manitu je veliki duh koji vlada sudbinom svijeta, vrhovni bog sjevernoameričkih Indijanaca. Wendigo je nadnaravno biće iz indijanske mitologije, ljudožder koji lunja kroz šume u potrazi za žrtvama.  <<<

69)

Vrlo popularna vrsta grupne terapije.  <<<

70)

Pieman i Simple Simon su likovi iz popularne dječje pjesmice i amblemi su lanca hotela i poznatih slastičarnica Howard Johnson.  <<<

71)

Igra slična "piljkanju".  <<<